ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2008 р.

№
9/138

Вищий
господарський суд  України у
складі колегії  суддів:

Т.Б.
Дроботової -головуючого Н.О.Волковицької Л.І. Рогач

за
участю представників:

позивача

ОСОБА_1

відповідача

Саленко
І.В., дов. від 12.06.07р. № 01/284-26

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Фізичної
особи -суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1

на  постанову

Київського
апеляційного господарського суду від 13.11.2007 року

у
справі

№ 9/138
господарського суду міста Києва

за
позовом

Фізичної
особи -суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1

до

Київського
національного університету імені Тараса Шевченко

про

стягнення
34200грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична
особа -суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 звернувся до господарського
суду з позовом про стягнення з Київського національного університету імені Тараса
Шевченко суми 34200грн. заборгованості за виконані роботи, посилаючись на
договір про поступку права на вимогу від 30.12.2003р. (зі змінами та
доповненнями від 23.12.2004р.), укладений позивачем з виконавцем робіт, а також
на невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань в частині належної
оплати виконаних робіт, приписи статей 12, 16, 513, 514, 516, 526, 625
Цивільного кодексу України, які передбачають можливість захисту позивачем його
порушених прав.

Відповідач
відхилив позовні вимоги, заявивши про застосування позовної давності для
судового захисту  порушеного права.

Рішенням
господарського суду міста Києва від 16.07.2007 (суддя -Жирнов С.М.)  у задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю; судове рішення ґрунтується на встановлених обставинах справи щодо
звернення позивача з позовом за межами встановленого законодавством строку
судового захисту порушеного права, застосуванням позовної давності за заявою
сторони до винесення судового рішення.

Постановою
Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2007р. (судді: Смірнова
Л.Г. -головуючий, Алданова С.О., Коротун О.М.) рішення місцевого господарського
суду залишено без змін з мотивів належного застосування частини 4 статті 267
Цивільного кодексу України, вірного встановлення відповідних обставин справи.

Фізичною
особою -суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 подано до Вищого
господарсько го суду України касаційну скаргу на постанову апеляційного та
рішення місцевого господарського суду, в якій він просить прийняті у даній справі
судові акти скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в
повному обсязі.

Скаржник
посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права,
зокрема, статті 43  Господарського
процесуального кодексу України щодо повноти встановлення обставин справи в
частині дії договору після закінчення обумовленого сторонами строку, вказує, що
ними не з'ясовано цільове спрямування коштів бюджетного фінансування, які
надходили для погашення існуючої заборгованості перед первісним кредитором ВАТ
"Селмі", неправильно встановлено початок перебігу позовної давності,
оскільки судами  всупереч існуючій
практиці не було прийнято таким день пред'явлення вимоги про погашення
заборгованості.

Відповідач
відзив на касаційну скаргу не надав, усно просить залишити касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення без змін, як такі, що прийняті у відповідності до
матеріалів справи та норм чинного законодавства.

Заслухавши
доповідь судді -доповідача та пояснення присутніх у судовому засіданні представників
сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної
оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові,
колегія суддів вважає, що касаційна скар га не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно
до статті 1117  Господарського
процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові
рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин
справи  перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна
інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти  докази.

Як
вбачається з матеріалів справи, предметом спору у ній є дата та подія, з яких
належить обчислювати початок перебігу позовної давності для застосування статті
267 Цивільного кодексу України.

Як
встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, відповідачем (замовник) та
Дочірнім підприємством "Торговий дім Відкритого акціонерного товариства
"Селмі" (виконавець) було укладено договір на поставку продукції виробничо-технічного
призначення № 50/п, за умовами якого виконавець зобов'язався поставити
замовнику продукцію виробничо-технічного призначення та провести
пусконалагоджувальні роботи, а замовник оплатити та прийняти продукцію.

Умовами
договору сторони передбачили попередню форму розрахунків; замовник проводить
оплату продукції пропорційно фінансуванню з державного бюджету. Загальна сума
договору згідно специфікації склала 213000грн., а строк його дії визначено з
моменту підписання до 31.12.2001р.

Відповідно
до довідки Київського національного університету імені Тараса Шевченка № 13-114
від 09.11.07р. фінансування з державного бюджету науково-технічної діяльності
Київського національного університету імені Тараса Шевченка, зокрема, шляхом
придбання продукції науково-технічного призначення, яка здійснювалась на
підставі договорів, укладених університетом, у період з 30.11.2001р. до кінця
2004р.

З
акту виконаних робіт № 12/12 від 27.12.2001р. вбачається, що виконавцем,
зокрема, були виконані пусконалагоджувальні роботи хроматографа СЕЛМІХРОМ-1 на
суму 33000грн., за які, а також за транспортні витрати, що склали 1200грн.,
відповідач не розрахувався.

Також
судами встановлено, що 30.12.2003р. Дочірнє підприємство "Торговий дім
Відкритого акціонерного товариства "Селмі" та позивач уклали угоду
про поступку права на вимогу № 30/2 з наступними змінами та доповненнями,
відповідно до умов якої позивачу було передано від первісного кредитора право
вимоги за договором на поставку продукції виробничо-технічного призначення №
50/п від 30.11.2001р. до відповідача; згідно умов уступки права вимоги позивач
сплатив первісному кредитору 34200грн. платіжним дорученням № 292 від
29.06.2004р.

Таким
чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність порушеного права
позивача та доведеність заборгованості відповідача відповідно до позовних
вимог.

Водночас
суди визначили, що моментом, з якого розпочався перебіг позовної давності, є
закінчення строку дії договору на поставку продукції виробничо-технічного
призначення № 50/п від 30.11.2001р., оскільки здійснення належного виконання
зобов'язання можливе саме протягом строку дії договору.

Відтак,
оскільки відповідачем заявлено про застосування позовної давності, а поступка
права вимоги не змінює перебігу позовної давності, доводів про наявність
обставин, які свідчили б про переривання перебігу позовної давності не
наведено, клопотання про поважність причин пропуску позовної давності позивачем
не заявлялось, суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позовних вимог
відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Судова
колегія зазначає, що господарськими судами правомірно застосовано частину 2
пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також
Прикінцевих положень Господарського кодексу України до прав та обов'язків
сторін, які продовжували існувати після набрання даними Кодексами; водночас
апеляційним господарським судом з врахуванням приписів пункту 6 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного кодексу України правильно застосовано положення
Цивільного кодексу Української РСР для визначення правил про позовну давність,
які підлягають застосуванню в даному випадку, та моменту, з якого у позивача
виникло право на позов.

Відповідно
до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України  правила Цивільного кодексу України про
позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

За
статтями 71 та 76 Цивільного кодексу Української РСР було встановлено загальний
трирічний строк позовної давності для судового захисту порушеного права;
перебіг строку позовної давності розпочинається з дня, коли особа дізналася,
або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Право
позивача порушується невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання,
тобто, невиконанням його належним чином та в установлений строк.

Згідно
статті 161 Цивільного кодексу Української РСР зобов'язання підлягає виконанню у
строк, передбачений законом, договором, чи вимогами, що звичайно ставляться.
При цьому доводи позивача про обумовлення початку перебігу позовної давності
пред'явленням вимоги про оплату (з 23.12.2004р.) є помилковими, оскільки як
стаття 165 Цивільного кодексу Української РСР, так і частина 2 статті 530
Цивільного кодексу України (що стосуються права кредитора вимагати від боржника
виконання зобов'язання в будь-який час) застосовуються у випадку, якщо строк
виконання зобов'язання не встановлений або визначений моментом вимоги, що відсутнє
в даному випадку.

Також
при розгляді справи судами враховано, що строк дії договору - це період часу,
на котрий встановлюється договірний зв'язок між сторонами; відтак саме протягом
дії договору сторони можуть правомірно здійснювати свої права та виконувати
свої обов'язки відповідно до договору.

Закінчення
дії договору не позбавляє зацікавлену сторону можливості вимагати захисту свого
права, передбаченого договором, та саме по собі не припиняє зустрічний
обов'язок іншої сторони, однак впливає на ступінь належності виконання
зобов'язання, здійсненого за межами строку дії договору.

Відповідно
до статті 11110  Господарського процесуального  кодексу України підставами для скасування або
зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду є порушення або
неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи
вищевикладене, колегія суддів дійшла висновків про те, що суди в порядку статей
43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно та
об'єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності;
дослідили докази, подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Як
наслідок, прийняті апеляційним та місцевим господарськими судами постанова та
рішення відповідають вимогам статей 84 та 105 Господарського процесуального
кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 29.12.76
р. "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями.

Твердження
заявника про порушення і неправильне застосування судами норм матеріального та
процесуального права не знайшли підтвердження та суперечать матеріалам справи,
інші доводи стосуються встановлених судами обставин справи, що суперечить
нормам законодавства про межі перегляду в касаційній інстанції; викладені в
касаційній скарзі доводи спростовано проаналізованими нормами чинного
законодавства.

Керуючись
статтями 43, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтями 11110,
11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу Фізичної особи -суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову
Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2007р. у справі № 9/138
господарського суду міста Києва та рішення господарського суду міста Києва від
16.07.2007р. залишити без змін.

Головуючий
Т. Дроботова

Судді:
Н. Волковицька

Л. Рогач