ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2008 р.

№ 26/231-07-4950

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

1. Приморської сільської ради

2. Приватного підприємства "ТУР-СК"

на постанову

від 04.12.07 Одеського апеляційного господарського суду

у справі

№26/231-07-4950

господарського суду

Одеської області

за позовом

Приватного підприємства "ТУР-СК"

до

1. Приморської сільської ради

2. Санаторію "Приморський"

про

припинення права користування земельною ділянкою

за участю представників сторін

від позивача:

у засідання не прибули

від відповідача 1:

у засідання не прибули

від відповідача 2:

у засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "ТУР-СК" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Приморської сільської ради та Санаторію "Приморський" про припинення права санаторію на користування земельною ділянкою площею 0,31 га, розташованою в с. Курортне Білгород-Дністровського району Одеської області по вул. Садова, 30.

Позов мотивовано тим, що згідно з рішенням господарського суду Одеської області від 03.07.06 у справі №9/218-06-6057 позивач є власником будівель та споруд бази відпочинку "Горняк", розташованих на спірній земельній ділянці, яка згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії І-ОД №004275, виданого Приморською сільською радою 12.03.2000, належить Санаторію "Приморський". Позивач доводить, що вказані обставини перешкоджають йому в оформленні права на спірну земельну ділянку, а тому відповідне право Санаторію "Приморський" підлягає припиненню на підставі п. (г) ч. 1 ст. 141 ЗК України.

Рішенням від 11.07.07 господарський суд Одеської області (суддя Никифорчук М.І.) позов задовольнив, припинивши право користування санаторієм "Приморський" земельною ділянкою загальною площею 0,31 га, розташованою в с. Курортне Білгород-Дністровського району Одеської області по вул. Садова, 30.

Суд першої інстанції погодився з висновком позивача про те, що факт невикористання санаторієм "Приморський" спірної земельною ділянки можна ототожнювати з передбаченим п. (г) ч. 1 ст. 141 ЗК України правопорушенням.

Постановою від 04.12.07 Одеського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: Разюк Г.П. – головуючого, Колоколова С.І., Петрова М.С.) рішення суду першої інстанції скасував, а в задоволенні позову відмовив.

Постанова мотивована тим, що позов про припинення права землекористування поданий особою, яка відповідно до закону не має таких повноважень, а відтак і суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, що підлягає захисту.

Ухвалою від 13.03.08 Вищий господарський суд України призначив до розгляду клопотання про відновлення пропущеного процесуального строку, встановленого для подання касаційних скарг позивача та Приморської сільської ради, та в разі задоволення клопотання розгляд касаційних скарг по суті.

У судовому засіданні 02.04.08 судова колегія дійшла висновку про відновлення пропущеного процесуального строку та розгляд по суті касаційних скарг, в яких заявлено вимоги про скасування постанови суду апеляційної інстанції.

Касаційні скарги мотивовані порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права через здійснення ним розгляду справи за відсутністю повідомлення позивача про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі в судовому порядку.

Стаття 1 Господарського процесуального кодексу України передбачає право відповідних осіб на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Захист прав на земельні ділянки врегульований ст. 152 Земельного кодексу України, згідно з якою власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, земельна ділянка загальною площею 0,31 га, розташована в с. Курортне Білгород-Дністровського району Одеської області по вул. Садова, 30, входить до складу земель, відведених у постійне користування санаторію "Приморський" за державним актом на право постійного користування землею серії І-ОД №004275 від 12.03.2000.

На вказаній земельній ділянці розташована база відпочинку "Горняк", власником якої є позивач згідно з рішенням від 03.07.06 господарського суду Одеської області у справі №9/218-06-6057.

Звертаючись з позовом у справі, позивач доводив, що обставини оформлення земельної ділянки, на якій розташовані належні йому будівлі та споруди, за іншою особою позбавляють його можливості реалізації передбаченого ст. 116 ЗК України права. З огляду на таке він заявив вимоги про припинення права Санаторію "Приморський" на цю земельну ділянку з підстав її невикористання за цільовим призначенням.

Стаття 116 ЗК України визначає підстави набуття права на землю. Згідно з цією нормою громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Підстави припинення, зокрема в примусовому порядку, права користування земельною ділянкою встановлені ст.ст. 141, 143 ЗК України. За змістом ст. 144 ЗК України виявлення факту порушення земельного законодавства, зокрема невикористання земельної ділянки за цільовим призначенням, може бути підставою для звернення з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який приймає з цього приводу рішення, що може бути оскаржено в судовому порядку.

З викладеного вбачається, що заявивши позовні вимоги про примусове припинення права постійного користування земельною ділянкою Санаторію "Приморський", позивач не доводив поширення на нього положень ст. 152 ЗК України як на власника або користувача цієї земельної ділянки відповідно до положень земельного законодавства.

Разом з тим, законодавчі норми, що регулюють порядок примусового припинення права постійного користування, надають відповідні повноваження лише органам державної влади та місцевого самоврядування, а позивач такими повноваженнями не наділений.

З огляду на таке судова колегія погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки він поданий особою, яка не має суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Звертаючись з касаційними скаргами, скаржники не спростовують по суті вказані висновки суду апеляційної інстанції, а лише доводять обставини неотримання позивачем протягом розгляду справи судом апеляційної інстанції жодного процесуального документа. Такі доводи не підлягають прийняттю до уваги, зважаючи на наявність у матеріалах справи (а.с. 60, 116, 151 т. 1) поштових конвертів, адресованих ПП "ТУР-СК" (вул. Садова, 30, с. Курортне; вул. Садова, б/в "Горняк", с. Курортне) та повернутих підприємством зв'язку з довідкою: "адресат вибув". Вказане свідчить про дотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 87 ГПК України шляхом направлення копії ухвали позивачеві за адресою, зазначеною в позовній заяві. Обставини ж щодо повідомлення суду про зміну свого місця знаходження позивачем не доведено. Також судова колегія враховує наявність в матеріалах справи (а.с. 148 т. 1) повідомлення про вручення особисто директору позивача Кротову А.А. поштового відправлення, в якому направлена копія ухвали Одеського апеляційного господарського суду від 13.11.07 про призначення судового засідання у справі на 04.12.07.

Зважаючи на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг та скасування постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 04.12.07 у справі №26/231-07-4950 залишити без змін, а касаційні скарги без задоволення.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький