ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2008 р.

№ 9/116-06

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Кіровської сільської ради, с. Кірово Немирівського району Вінницької області (далі – Сільрада)

на рішення господарського суду Вінницької області від 05.05.2006 та

постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 09.11.2006

зі справи № 9/116-06

за позовом Свято-Троїцького Ставропігійного жіночого монастиря Київської єпархії Української православної церкви, м. Немирів Вінницької області (далі –Монастир)

до Сільради

про визнання права власності.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача –Марченко С.І.,

відповідача –Яхниці Л.І., Худинця В.П.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про визнання права власності на церквуСвятителя Миколая, що знаходиться за адресою: с. Кірово Немирівського району Вінницької області, пл. Незалежності, буд. 7 (далі –культова будівля).

Рішенням господарського суду Вінницької області від 05.05.2006 (суддя Балтак О.О.), залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 09.11.2006 (колегія суддів у складі: Гулова А.Г. - головуючий, судді Пасічник С.С. і Шкляр Л.Т.), позов задоволено: за Монастирем визнано право власності на культову будівлю; на Сільраду віднесено судові витрати зі справи. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції з посиланням, зокрема, на статті 16, 328, 392 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України), статтю 18 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”, статті 1, 2, 44-46 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) виходили з обґрунтованості позовних вимог та їх відповідності законодавчим приписам.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Сільрада просить скасувати оскаржувані рішення та постанову з даної справи, а провадження в останній припинити на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України. Скаргу мотивовано неправильністю висновків суду апеляційної інстанції щодо визначення спірних відносин сторін у справі як цивільно-правових. На думку скаржника, відповідні відносини є адміністративно-правовими і регулюються положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, а за “умови вирішення спору в площині цивільних правовідносин необхідно визнати, що сільська рада є неналежним відповідачем по справі”; судовими інстанціями не було взято до уваги клопотання Сільради “про заміну належного відповідача в порушення вимог передбачених ст. 24 ГПК України”.

У судовому засіданні з розгляду касаційної скарги 01.04.2008 Сільрадою подано клопотання, в якому вміщено прохання скасувати оскаржувані рішення та постанову зі справи і передати останню на новий розгляд до суду першої інстанції, зобов’язавши його розглянути справу із залученням до участі в ній “релігійної православної громади УПЦ” с. Кірово. Клопотання мотивовано тим, що: Сільрада дозволу на спорудження культової будівлі не надавала; “в суду апеляційної інстанції відсутні підстави здійснити заміну сторони (первісного позивача, тобто Свято-Троїцького жіночого монастиря Тульчинської єпархії Української православної церкви) на її правонаступника”; культовою будівлею користується “релігійна громада УПЦ с. Кірово”, яка має бути залучена до участі у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- 21.10.2004 Сільрадою і Монастирем укладено договір оренди земельної ділянки (далі –Договір оренди);

- згідно із зазначеним договором Монастиреві надано земельну ділянку для будівництва православної церкви;

- Договір оренди зареєстровано у Вінницькій регіональній філії державного підприємства “Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах”;

- Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Управління містобудування та архітектури Вінницької обласної державної адміністрації Монастиреві надано дозвіл від 04.03.2004 № 22 на виконання будівельних робіт з будівництва культової будівлі;

- 01.02.2005 культову будівлю було прийнято в експлуатацію, що підтверджується актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об’єкту;

- культову будівлю Монастирем споруджено за рахунок власних коштів та пожертвувань громадян і організацій, що підтверджується відповідними документами;

- право власності Монастиря на культову будівлю підтверджується актом про передачу та прийом земельної ділянки в натурі від 24.07.2004, згаданим актом державної технічної комісії від 01.02.2005.

Судом апеляційної інстанції додатково з’ясовано, що:

- в обґрунтування позовних вимог Монастирем зазначено, зокрема, що:

в першому кварталі 2005 року він на підставі статті 30 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” звернувся до Сільради з заявою про оформлення права власності на культову будівлю, проте Сільрада права власності на неї не оформила, незважаючи на те, що Монастирем було подано всі необхідні для цього документи;

Сільрада безпідставно розпоряджається культовою будівлею, про що свідчить довідка Сільради від 11.01.2006, згідно з якою інша особа –громада Української православної церкви парафії Святителя Миколая –має юридичну адресу: с. Кірово, пл. Незалежності, 7, за якою фактично знаходиться культова будівля, споруджена Монастирем;

Сільрада 26.12.2005 прийняла рішення, яким запропонувала розірвати Договір оренди земельної ділянки, на якій знаходиться культова будівля; такі дії Сільради, на думку Монастиря, свідчать про невизнання Сільрадою його права власності на культову будівлю;

- Монастирем подано суду низку документів, у тому числі копії:

дозволу управління містобудування та архітектури Вінницької області державної адміністрації від 04.03.2004 № 22 на виконання Монастирем робіт з будівництва культової будівлі;

рішення Сільради від 24.07.2002 про надання Монастирю земельної ділянки, яким затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0, 5582 га для будівництва культової будівлі із зобов’язанням Монастиря у місячний термін укласти договір оренди земельної ділянки;

акта від 24.07.2004 про передачу Монастирю цієї земельної ділянки;

згаданого акта від 01.02.2005 державної технічної комісії;

розпорядження Немирівської районної державної адміністрації від 08.02.2005 № 36 про затвердження відповідного акта державної технічної комісії;

довідки Сільради про те, що культова будівля розміщена на пл. Незалежності, 7;

листа Немирівської районної ради від 04.10.2005 № 03-4-179 про те, що культова будівля розташована за адресою: с. Кірово, пл. Незалежності, 7;

листа Монастиря від 24.11.2005 № 15 на адресу Сільради з проханням повідомити про результати розгляду заяви про реєстрацію права власності на культову будівлю;

відповіді Сільради на цей лист, згідно з якою від Монастиря для розгляду його відповідної заяви вимагалося подати Сільраді копії статуту, довідки з ЄДРПОУ, акта про введення об’єкта в експлуатацію;

заяви Монастиря від 14.12.2005 № 26 щодо подання до Сільради витребуваних останньою документів;

Договору оренди;

рішення Сільради від 26.10.2005 “Про розірвання договору земельної ділянки”, згідно з яким Сільрада за результатами розгляду звернення громади Української православної церкви парафії Святого Миколая про передачу земельної ділянки запропонувала Монастиреві розірвати Договір оренди, що був укладений на 5 років з моменту його державної реєстрації;

проектно-технічної документації, висновків державної експертизи, довідок про вартість виконаних робіт, довідок про вартість виконаних підрядних робіт, актів приймання виконаних підрядних робіт, підсумкових відомостей ресурсів, договору підряду на будівництво, договору на виконання послуг механізмами, договору на виконання електромонтажних робіт, акта про передачу та приймання земельної ділянки в натурі, розрахунки загальновиробничих витрат до акта КБ-2в на культову будівлю, договору про надання благодійної допомоги, договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування, листа від 02.03.2003 № 32 щодо надання допомоги, рахунків-фактур, накладних, платіжних доручень тощо, кошторис на проектно-вишукувальні роботи;

- з додаткових пояснень Сільради до апеляційної скарги, листа Сільради від 21.06.2006 № 109 (адресованого Митрополиту Київському і всієї України, Священному Синоду Української Православної Церкви) вбачається, що Сільрада вважає, що культова будівля має належати Кіровській сільській громаді, члени якої також брали особисту участь у будівництві культової будівлі та вносили на це будівництво благодійні пожертвування;

- Сільрада посилалася також на те, що нею оспорено Договір оренди; однак докази розірвання цього договору в судовому порядку у справі відсутні;

- Договір оренди підписано як орендодавцем (Сільрадою), так і орендарем (Монастирем) та зареєстровано належним чином;

- подаючи позов, Монастир зазначив свою чинну на той час назву –Свято-Троїцький жіночий монастир Тульчинської єпархії Української православної церкви; таке ж найменування вбачалося й з поданих ним свідоцтва про реєстрацію статуту релігійної організації, витягу з цього статуту, довідки Вінницького обласного управління статистики від 24.06.1996 № 23/1989. Зміни в найменуванні позивача внаслідок зміни його канонічного підпорядкування (Свято-Троїцький Ставропігійний жіночий монастир Київської єпархії Української Православної Церкви) відбулися після порушення провадження в даній справі, про що свідчать подані Монастирем документи (затверджені в установленому порядку зміни до його статуту).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації” названі організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом.

Згідно з приписами частин першої і другої статті 331 ЦК України:

- право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом;

- особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі;

- право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна);

- якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації;

- якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Водночас, встановивши, що Сільрада:

- за відсутності перешкод для оформлення права власності Монастиря на культову будівлю не здійснила належного розгляду заяви Монастиря про оформлення за ним відповідного права, як це передбачено підпунктом “а” пункту 6.1 Тимчасового положення про реєстрацію права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5;

- заявляла, в тому числі і в суді, про належність культової будівлі Кіровській сільській громаді, про оспорювання нею (Сільрадою) договору оренди земельної ділянки, на якій споруджено цю будівлю, і про нечинність зазначеного договору;

- приймала рішення щодо розірвання згаданого договору, -

дійшли обґрунтованого висновку про оспорювання та невизнання Сільрадою права власності Монастиря на культову будівлю.

Відповідно до статті 16 ЦК України:

- кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша);

- способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої).

Статтею 392 названого Кодексу передбачено, що власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом наведеної норми вимога про визнання права власності може бути предметом самостійного позову, як це й має місце в даній справі.

Також і згідно з частиною першою статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх не лише порушених, але й оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За відповідними позовними заявами господарський суд порушує справи (абзаци перший і другий частини першої статті 2 ГПК України).

Отже, з урахуванням установлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи та з огляду на зазначені законодавчі приписи попередні судові інстанції дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують.

Не можна погодитися з твердженнями скаржника про те, що спірні правовідносини є адміністративними, а Сільрада не може вважатися належним відповідачем у справі.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України “Про оренду землі” орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених, серед іншого, ЦК України.

Відносини найму (оренди), в тому числі земельної ділянки, є предметом регулювання, зокрема, названого Кодексу.

Договори та інші правочини згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено як підстави виникнення цивільних прав та обов’язків.

Таким чином, уклавши Договір оренди, сторони (Сільрада як орендодавець і Монастир як орендар) стали учасниками цивільно-правових відносин.

Питання права власності на майно (в даному разі культову будівлю) так само є предметом регулювання ЦК України (розділ І книги третьої).

Отже, відсутні підстави для висновку про адміністративно-правовий характер взаємовідносин сторін у справі.

Господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори, пов’язані з захистом права власності, в тому числі з визнанням цього права; відповідну правову позицію викладено в пункті 3 рекомендацій президії Вищого господарського суду України від 27.06.2007 № 04-5/120 “Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам”.

Не береться до уваги посилання скаржника на відсутність у нього статусу належного відповідача зі справи, оскільки, як вже зазначалося, попередніми судовими інстанціями з’ясовано, що не кимось іншим, а саме Сільрадою оспорювалося і не визнавалося право власності Монастиря на культову будівлю, тим часом як законом передбачена можливість захисту відповідного права у спосіб, обраний позивачем.

Скаржник посилався також на те, що “і підстав для застосування положень, передбачених ст. 335 ЦК України також не було і немає, а це вказує не безпідставність розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства”; однак зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, щоб попередні судові інстанції застосовували у розгляді справи зазначену скаржником статтю ЦК України, яка регулює питання набуття права власності на безхазяйну річ.

Питання, пов’язані із зміною назви позивача зі справи, достатньою мірою досліджено апеляційною інстанцією у прийнятті оскаржуваної постанови на підставі відповідних доказів. Згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права, зокрема, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Із змісту позовної заяви, оскаржуваних судових рішень, інших матеріалів справи вбачається, що підставою виникнення спору з цієї справи стало визнання права власності на культову будівлю. Попередніми судовими інстанціями з достатньою повнотою з’ясовано фактичні обставини, пов’язані з виникненням у позивача такого права в силу створення ним відповідного майна, до речі, на земельній ділянці, саме для цього і призначеній (що випливає із з’ясованого названими судовими інстанціями змісту Договору оренди, однією з сторін якого є Сільрада).

У попередніх судових інстанцій у вирішенні даного спору не було законних підстав для перевірки виданого управлінням містобудування та архітектури Вінницької облдержадміністрації дозволу на виконання будівельних робіт на предмет його, за висновком скаржника, “фіктивності”, тим більше, що відповідні доводи ніким у процесі розгляду справи названими судовими інстанціями й не заявлялися.

Що ж до обставин, пов’язаних з користуванням культовою будівлею “релігійною православною громадою УПЦ”, то вони з огляду на зазначену підставу спору в даній справі не входили до предмету доказування в ній, а відтак й не досліджувалися попередніми судовими інстанціями. Відповідні обставини стосуються виключно взаємовідносин зазначеної релігійної громади і Монастиря, а не відносин останнього з Сільрадою, пов’язаних з виконанням Договору оренди, який на час розгляду даної справи названими судовими інстанціями був чинний і недійсним не визнавався.

Визначених законом підстав для скасування зазначених судових рішень не вбачається.

Керуючись статтями 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 05.05.2006 та постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 09.11.2006 зі справи № 9/116-06 залишити без змін, а касаційну скаргу Кіровської сільської ради –без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов