ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"19" червня 2008 р.

Справа № 31-14/20-08-409

Позивач: ДП "Одеський морський торговельний порт"

Відповідач: ТОВ „Лізингова компанія - Гарант”

Про визнання права власності та зобов’язання вчинити певні дії

Суддя господарського суду

Одеської області Лєсогоров В.М.

В засіданні приймали участь представники:

від позивача: Цейкота О.Л.

від відповідача: Сергєєва Т.М. (03.06.2008 року була присутня Чорна О.М.)

Суть спору: позивач вимагає визнати за ним право власності на автобус ПАЗ –32051-110 р.н. ВН 5624 АА, а також зобов`язати відповідача виконати умови п. 2.1.2 та п. 10.1 договору від 30.04.2004 року № 958-04/08Ф.

З відзиву на позов від 28.02.2008 року убачається, що відповідач позов не визнає з підстав викладених у відзиві.

Представник позивача позов підтримав.

Представники відповідача позов не визнали.

Матеріалами справи встановлено:

30.04.2004 року ДП Одеський судноремонтний завод „Україна” правонаступником якого є позивач (надалі незалежно від контексту –позивач) та відповідач уклали договір № 958-04/08Ф. Відповідно до цього договору відповідач надає позивачу у лізинг з подальшою передачею права власності автобус ПАЗ –32051-110. Передача здійснюється по акту. Строк лізингу 12 місяців з моменту передачі. Лізингові платежі здійснюються згідно графіку (додаток № 2). Загальна сума договору 111 387 грн. і включає відшкодування частини ціни автобусу та плату за користування. Після закінчення строку лізингу та сплати останнього платежу підписується акт звірки в якому фіксується виконання договору та перехід права власності.

Згідно графіку оплати додаток № 2 від 30.04.2004 року загальна сума платежів складає 111 387 грн., останній платіж здійснюється до 30.05.2005 року.

Відповідно до акту від 28.05.2004 року автобус ПАЗ –32051-110 переданий у лізинг, претензій немає.

Автобус ПАЗ –32051-110 р.н. ВН 5624 АА зареєстрований за відповідачем 01.06.2004 року і знятий з обліку 07.07.2005 року, що підтверджено копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ № ОІС 616499.

З додаткової угоди № 2 від 01.06.2005 року убачається, що всі зобов`язання сторін по договору виконані належним чином. Всі розрахунки завершені і сторони претензій не мають. З моменту підписання цієї додаткової угоди до позивача переходить право власності на автобус ПАЗ –32051-110 р.н. ВН 5624 АА. Договір припиняє дію виконанням проведеним належним чином.

З копії статуту позивача убачається, що майно позивача є державною власністю і належить позивачу на праві господарського відання.

Відповідно до ст. 806 ЦК України - За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України - За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 599 ЦК України - Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 326 ЦК України - У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності

здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами...

Відповідно до ст. 73 ГК України - Державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Відповідно до ст. 74 ГК України - Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Відповідно до ст. 133 ГК України - Основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Відповідно до ст. 136 ГК України - Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Відповідно до ст. 1 ЗУ „Про фінансовий лізинг” –За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Оцінюючи докази у справі, законодавство яке регулює спірні відносини суд зробив наступні висновки.

На підставі договору лізингу від 30.04.2004 № 958-04/08Ф та додаткової угоди № 2 від 01.06.2005 року, автобус ПАЗ –32051-110 р.н. ВН 5624 АА перейшов у державну власність а у позивача виникло право господарського відання. Позивач не є власником вказаного автобусу і не може ним бути в силу вказаних вище норм законодавства. За таких обставин в задоволенні позову про визнання за позивачем права власності на автобус ПАЗ –32051-110 р.н. ВН 5624 АА слід відмовити.

Слід роз`яснити позивачу, що він має право вимагати по суду захисту права господарського відання на автобус за правилами встановленими для захисту права власності.

У поточній справі позивач не заявляв будь –яких вимог щодо захисту права господарського відання на автобус.

В задоволенні позову про зобов`язання відповідача виконати умови п. 2.1.2 та п. 10.1 договору від 30.04.2004 року № 958-04/08Ф слід відмовити, оскільки з додаткової угоди № 2 від 01.06.2005 року убачається, що всі зобов`язання сторін по договору виконані належним чином і договір припиняє дію виконанням проведеним належним чином. Оскільки відповідач виконав всі зобов`язання по договору належним чином і договір припинив дію виконанням проведеним належним чином, це означає, що відповідач будь –яких прав позивача чи своїх зобов`язань перед позивачем не порушив.

Господарський суд відхиляє правові позиції позивача в зв`язку з їх невідповідністю законодавству та обставинам справи.

Судові витрати у справі по держмиту та за ІТЗ судового процесу слід покласти на позивача в зв`язку з відмовою у позові.

Відповідно до ст. 84 ГПК України –в резолютивній частині рішення вказується про розподіл господарських витрат між сторонами, про повернення державного мита з бюджету.

Отже, господарський суд має в резолютивній частині рішення вирішити питання про покладення на позивача фактично понесених ним судових витрат у справі в зв`язку з відмовою у позові. Також в резолютивній частині рішення господарський суд має вирішити питання щодо повернення позивачу з Державного бюджету надмірно сплаченого державного мита.

Позивач повинен був сплатити державне мито у справі в сумі 85 грн. (всі позовні вимоги немайнового характеру).

Однак позивач помилково сплатив держмито в сумі 255 грн., що підтверджено платіжними дорученнями.

Таким чином позивач надмірно сплатив до державного бюджету державне мито в сумі 170 грн. які підлягають поверненню позивачу з державного бюджету відповідно до ст. 8 ДКМУ “Про державне мито”, яка передбачає, що сплачене державне мито підлягає поверненню частково або повністю у випадку внесення мита в більшому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Покласти на ДП "Одеський морський торговельний порт" судові витрати у справі по держмиту в сумі 85 грн. та за ІТЗ судового процесу в сумі 118 грн.

Повернути з державного бюджету України на користь ДП "Одеський морський торговельний порт" код 01125666 (м. Одеса, пл. Митна, 1) - надмірно сплачене державне мито в сумі 170 грн.

Датою складання рішення відповідно ст. 84 ГПК України визначити 20.06.2008 року.

Рішення набуває законної сили з 02.07.2008 р.

Суддя Лєсогоров В. М.