ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28.05.08 Справа №8/107/08

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя Мірошниченко М.В. судді Мірошниченко М.В. , Кричмаржевський В.А. , Мойсеєнко Т. В.

при секретарі Пересаді О.В.

за участю представників:

позивача: Свідлова М.Г., довіреність № 2 від 08.01.2008р.;

відповідача: не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька

інвестиційно-торгівельна компанія», м. Запоріжжя

на рішення господарського суду Запорізької області від 20.03.2008р.

у справі № 8/107/08

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСФ»,

м. Запоріжжя

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька

інвестиційно-торгівельна компанія», м. Запоріжжя

про стягнення 62.879,76 грн. заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «ПСФ», м. Запоріжжя було подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька інвестиційно-торгівельна компанія», м. Запоріжжя про стягнення суми 62.879,76 грн. заборгованості за договором № 1107/37 від 11.09.2007р., укладеного між сторонами, у т.ч.: суми 53.004,22 грн. основного боргу, суми 3775,12 грн. пені, суми 6100,42 грн. штрафу (відповідно до уточнених позовних вимог).

Розглянувши справу по суті, господарський суд Запорізької області своїм рішенням від 20.03.2008р. у справі № 8/107/08 (суддя Попова І.А.) позов задовольнив частково: стягнув з відповідача на користь позивача суму 53.004,22 грн. основного боргу, 6100,42 грн. штрафу. В частині стягнення 1000,00 грн. основного боргу провадження у справі припинив. В іншій частині позову відмовив.

Рішення суду ґрунтується на приписах ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України і мотивоване неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов’язань щодо повної і своєчасної оплати за придбаний товар.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, ТОВ «Запорізька інвестиційно-торгівельна компанія», відповідачем у справі, була подана апеляційна скарга, в якій ставиться вимога про скасування рішення господарського суду Запорізької області від 20.03.2008р. у справі № 8/107/08. Доводи скарги зводяться до того, що в судовому засіданні при прийнятті оскаржуваного рішення з поважної причини були відсутні представники відповідача, внаслідок чого судом не були створені необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи, а відповідач був позбавлений права обґрунтувати свої заперечення проти позову.

ТОВ «ПСФ», позивач у справі, в запереченнях на апеляційну скаргу вказує на те, що рішення суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Позивач просить відмовити у задоволенні скарги.

Розпорядженням першого заступника голови Запорізького апеляційного господарського суду № 1031 від 28.05.2008р. справу призначено до розгляду у складі колегії – Мірошниченка М.В. (головуючий), суддів Кричмаржевського В.А., Мойсеєнко Т.В.

В судовому засіданні представник позивача підтримали доводи, викладені в запереченнях на апеляційну скаргу.

Відповідач законним правом на участь свого представника в судовому засіданні не скористався. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Колегія суддів на підставі ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі доказами, у відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає вирішенню спору.

В судовому засіданні 28.05.2008р. за згодою представника позивача оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду апеляційної інстанції. За його клопотанням розгляд справи вівся без застосування засобів технічного забезпечення фіксації судового процесу.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як випливає з матеріалів справи, 11.09.2007р. між ТОВ «ПСФ» (продавець) і ТОВ «Запорізька інвестиційно-торгівельна компанія» (покупець) був укладений договір № 1107/37, згідно з п.1.1 якого продавець зобов’язується поставити, а покупець прийняти і оплатити кухонний інвентар згідно рахунку-фактурі і видаткової накладної, що надається продавцем.

Загальна ціна договору становить суму 67.651,84 грн., у рахуванням ПДВ (п.2 договору).

Строк оплати – до 30.10.2007р. (п.3.3 договору).

На виконання умов договору, 10.10.2007р. позивач передав відповідачу кухонний інвентар на загальну суму 61.325,19 грн., що підтверджується видатковою накладною № П-00000217 від 10.10.2007р.

30.10.2007р. позивач передав відповідачу кухонний інвентар на загальну суму 2679,03 грн., що підтверджується видатковою накладною № П-00000249 від 30.10.2007р.

Всього була передано товару на загальну суму 64.004,22 грн.

На оплату переданого товару позивачем відповідачу були виставлені рахунок № П-00000591 від 10.10.2007р. на суму 61.325,19 грн. та рахунок № П-00000592 від 30.10.2007р. на суму 2679,03 грн.

Відповідачем було сплачено позивачу суму 11.000,00 грн. за отриманий товар. При цьому, суму 10.000,00 грн., було сплачено до моменту звернення позивача із позовом до суду, а суму 1000,00 грн. – під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Несплаченою залишилась сума 53.004,22 грн.

Позивачем на адресу відповідача направлялась претензія від 09.01.2008р. за вих. № 0801/2 з вимогою про сплату суми боргу. Відповідач у повному обсязі борг не сплатив, у зв’язку з чим позивачем заявлено про стягнення з відповідача суми 53.004,22 грн. основного боргу (з урахуванням уточнених позовних вимог). Крім того, на підставі пункту 7.2 договору № 1107/37 позивачем нараховано до стягнення суму 3775,12 грн. пені та 6100,42 грн. штрафу. Позовні вимоги ґрунтуються на приписах ст.193 ГК України, ст.ст. 525, 526, 530, 611, 625, 629 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що фактичні обставини справи свідчать про те, що спірні правовідносини сторін ґрунтуються на договорі № 1107/37 від 11.09.2007р., який за своїм змістом є договором поставки.

Відповідно до ст.712 ЦК України та ст.265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом ст.691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно зі ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не в повному обсязі була сплачена позивачу ціна переданого товару у встановлений в договорі строк, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виник борг в сумі 53.004,22 грн. Суду не надано доказів сплати цієї суми відповідачем позивачу. З листування сторін вбачається, що вказана сума боргу визнана відповідачем (зокрема, лист відповідача від 25.02.2008р. № 28).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічне положення містить ст.193 ГК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З викладених вище обставин справи вбачається, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе договірні зобов’язання в частині своєчасної та повної оплати ціни товару. Таким чином, позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми 53.004,22 грн. є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

При цьому, місцевим господарським судом обґрунтовано припинено провадження у справі на підставі п.11 ст.80 ГПК України в частині стягнення суми 1000,00 грн. основного боргу, оскільки вказана сума була сплачена відповідачем під час розгляду справи в суді. Сплата цієї суми боргу врахована позивачем при здійсненні уточнення позовних вимог.

У відповідності зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Позивачем заявлено до стягнення суму 6100,42 грн. штрафу та суму 3775,12 грн. пені, згідно з пунктом 7.2 договору № 1107/37 від 11.09.2007р., яким передбачено, що покупець за несвоєчасний розрахунок сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а також штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Згідно з ч.2 ст.549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Позивачем нараховано штраф у розмірі 6100,42 грн., що складає 10 % від суми невиконаного зобов’язання (61.004,22 грн.), з урахуванням часткової оплати відповідачем боргу в сумі 3000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 19 від 11.01.2008р., а також актом звірки розрахунків між сторонами. Вказаний розмір штрафу не перевищує розмір, який погоджений сторонами в п.7.2 договору, а тому заявлений обґрунтовано і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

За період з 31.10.2007р. по 03.03.2008р. позивачем нараховано суму 3775,12 грн. пені.

Згідно з ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань», платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За ст.3 цього ж Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до листа НБУ № 14-013/3003 від 22.11.1999р., облікова ставка визначається та офіційно встановлюється Національним банком України і застосовується з метою регулювання вартості коштів на грошово-кредитному ринку, а також, виступаючи орієнтиром вартості коштів на грошово-кредитному ринку, використовується в діючому законодавстві при визначенні розміру пені або штрафу за несвоєчасну сплату відповідних платежів.

В п.7.2 договору № 1107/37 від 11.09.2007р. закріплено, що покупець за несвоєчасний розрахунок сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Суд зазначає, що передбачений пунктом 7.2 договору розмір пені не можна вважати погодженим, тому що облікова ставка НБУ є величиною змінною. Оскільки період її дії сторонами в договорі не визначений, суму пені, що підлягає стягненню, визначити неможливо.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення суми 3775,12 грн. пені є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не були створені необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи, а відповідач був позбавлений права обґрунтувати свої заперечення проти позову, у зв’язку з відсутністю його представника в судовому засіданні, колегією суддів до уваги не приймаються, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції за клопотанням відповідача розгляд справи відкладався на підставі ст.77 ГПК України (ухвала суду від 03.03.2008р.). Повторне клопотання відповідача про відкладення розгляду справи судом першої інстанції залишено без задоволення з підстав, викладених у рішенні. Оскільки неявка відповідача і ненадання ним витребуваних судом документів не перешкоджала розгляду справи, спір було вирішено за наявними у справі доказами, що відповідає положенням ст.75 ГПК України.

Отже, твердження скаржника про те, що судом не були створені необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи є безпідставними.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи, зазначені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими і спростовуються вищевикладеним.

Фактичні обставини справи досліджені судом першої інстанції на підставі наданих в судове засідання сторонами доказів. Порушення або неправильного застосування норм матеріального і процесуального права не вбачається, підстави для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька інвестиційно-торгівельна компанія», м. Запоріжжя залишити без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області від 20.03.2008р. у справі № 8/107/08 – без змін.

Головуючий суддя Мірошниченко М.В.

судді Мірошниченко М.В.

Кричмаржевський В.А. Мойсеєнко Т. В.