ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2008 р.

№ 2/585-07

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянувши

касаційну скаргу

дочірнього сільськогосподарського підприємства "Вири" відкритого акціонерного товариства "Сумське обласне підприємство "Сумиоблагротехсервіс"

(далі Підприємство)

на постанову

Харківського апеляційного господарського суду

від

26.02.08

у справі

№ 2/585-07

господарського суду

Сумської області

за позовом

Підприємства

до

відкритого акціонерного товариства "Сумське обласне підприємство "Сумиоблагротехсервіс"

(далі Товариство),

третя особа:

Сумська міжрайонна державна податкова інспекція

(далі Сумська МДПІ),

про

визнання договору недійсним

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Мироненко С.М. (за дов. б/н від 14.05.08);

- відповідача:

Мащенко С.М. (за дов. № 1 від 27.01.08);

- третьої особи:

не з'явились.

Ухвалою від 18.04.08 колегії суддів у складі: головуючого –

Першикова Є.В., суддів –Данилової Т.Б., Муравйова О.В. касаційна скарга Підприємства б/н від 25.03.08 була прийнята до провадження та призначена до розгляду у судовому засіданні на 22.05.08, без початку перегляду справи по суті.

У зв'язку з значною завантаженістю судді Муравйова О.В. розпорядженням від 21.05.08 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 2/585-07 господарського суду Сумської області, призначеної до розгляду у судовому засіданні на 22.05.08, створено колегію суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –

Першиков Є.В., судді –Данилова Т.Б., Ходаківська І.П., яка переглядає справу по суті.

Про вказані обставини представників сторін було повідомлено на початку судового засідання 22.05.08. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 22.05.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 10.12.07 господарського суд Сумської області (суддя Соп'яненко О.Ю.) у задоволенні позовних вимог Підприємству відмовлено.

Постановою від 26.02.08 Харківського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Олійника В.Ф., суддів –Гончар Т.В., Кравець Т.В.) апеляційну скаргу Підприємства залишено без задоволення, а рішення від 10.12.07 господарського суду Сумської області –без змін.

Вказані судові рішення мотивовані тим, що спірний договір було укладено та повністю виконано до порушення справи про банкрутство Підприємства, а тому у ліквідатора відсутні правові підстави для звернення з даним позовом в порядку ч. 11 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 10.12.07 господарського суду Сумської області та постанову від 26.02.08 Харківського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 55, 64, 124 Конституції України, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України, ст.ст. 31, ч. 10 ст. 17, ст. 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом",

п.п. 8.6.1 ст. 8 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами".

У своєму відзиві на касаційну скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Підприємства залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, в жовтні 2007 року ліквідатор Підприємства звернувся до суду з позовом до Товариства в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу тракторів, сільскогосподарських машин і обладнання № 22/11 від 22.02.06 з підстав викладених у ч. 11 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", посилаючись на те, що за спірним договором було отримано майно придбавши яке Товариство створило умови що сприяли збільшенню заборгованості Підприємства (банкрута), чим кредиторам були завдані збитки у вигляді неодержання доходів. При цьому, ліквідатор Підприємства звертав увагу на те, що в порушення вимог п. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України на момент відчуження майна за оскарженим договором таке майно знаходилось у податковій заставі та всупереч вимог закону було відчужено без згоди заставодержателя –Сумської МДПІ.

Вирішуючи спір суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що постановою від 16.04.07 господарського суду Сумської області по справі

№ 6/150-06, провадження у якій порушено 21.11.06, Підприємство визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Нагорнєву Т.В.

Разом з тим, встановлено, що 22.02.06, до порушення справи про банкрутство, між сторонами у справі було укладено договір купівлі-продажу тракторів, сільськогосподарських машин і обладнання № 22/11 (далі Договір), відповідно до актів від 22.02.06 все майно, що є предметом Договору, передано від Підприємства до Товариство та проведено розрахунок.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що за змістом ст. 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14.05.92 № 2343-XII (далі Закон) ліквідатор з дня свого призначення здійснює повноваження, зокрема, щодо подання до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника з підстав, передбачених у ч. 10 ст. 17 цього Закону.

Згідно приписів ч. 10 ст. 17 Закону керуючий санацією в трьохмісячний строк з дня прийняття рішення про санацію має право відмовитися від виконання договорів боржника, укладених до порушення провадження у справі про банкрутство, не виконаних повністю або частково, якщо: виконання договору завдає збитків боржнику; договір є довгостроковим (понад один рік) або розрахованим на одержання позитивних результатів для боржника в довгостроковій перспективі, крім випадків випуску продукції з технологічним циклом, більшим за строки санації боржника; виконання договору створює умови, що перешкоджають відновленню платоспроможності боржника.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, спірний Договір було виконано сторонами в повному обсязі до порушення справи про банкрутство Підприємства.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Також, вказаною статтею встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Угода може бути визнана недійсною з підстав, передбачених законом.

Статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема, передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 2, 12 Постанови від 28.04.78

№ 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Отже, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Водночас, колегією суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що попередніми судовими інстанціями невідповідності спірного Договору вимогам закону не встановлено.

Щодо посилань скаржника на те, що недійсність Договору пов'язана з недодержанням в момент вчинення такого правочину стороною вимог чинного законодавства оскільки спірне майно за Договором на момент його укладання перебувало в податковій заставі і його відчуження було здійснено без згоди заставодержателя, то такі доводи не можуть бути взяті до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду мають право звертатися підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльної за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

За змістом п. 8.1 ст. 8 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" з метою захисту інтересів бюджетних споживачів активи платника податків, що має податковий борг, передаються у податкову заставу. Право податкової застави виникає у податкового органу, якому активи платника податків, що має податковий борг, передаються у податкову заставу.

За таких обставин право на звернення до суду у разі невиконання юридичною особою у зв'язку з податковою заставою обов'язку дотримання обмежень, встановлених п. 8.6 ст. 8 вказаного Закону, належить саме податковому органу.

Водночас, як свідчить правовий аналіз матеріалів справи, будучи залученою до участі у справі в якості третьої особи, Сумська МДПІ будь-яких претензій з приводу укладання спірного Договору не заявляла.

З урахуванням наведених правових положень колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Підприємством в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судами не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів, але відповідно до положень ст. 43 Господарського процесуального кодексу України оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу дочірнього сільськогосподарського підприємства "Вири" відкритого акціонерного товариства "Сумське обласне підприємство "Сумиоблагротехсервіс" б/н від 25.03.08 залишити без задоволення.

Постанову від 26.02.08 Харківського апеляційного господарського суду у справі № 2/585-07 господарського суду Сумської області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська