ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.04.08

Справа № 9/170-08.

За позовом: Комунального підприємства «Сумська маслосирбаза», м. Суми.

до відповідача: Приватного підприємства « TVRO – ALFA»

про визнання недійсною третейської угоди.

СУДДЯ Лущик М.С.

При секретарі с/з Фанта Т.О.

За участю представників сторін:

Від позивача: Скляренко О.В.

Від відповідача: Єлек Ю.І.

В судовому засіданні яке відбулося 07.04.2008 року оголошувалася перерва до 11.04.2008 року на 10 год. 00 хв.

СУТЬ СПОРУ: Позивач просить суд визнати третейську угоду від 01.01.2007 року № 01/01/07 укладену між ПП –ALFA”та КП “Сумська маслосирбаза” недійсною.

Відповідач відповідно до відзиву на позовну заяву просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю

Розглянувши матеріали справи, та дослідивши наявні докази по справі, суд встановив наступне:

Позивач відповідно до позовної заяви просить суд визнати третейську угоду від 01.01.2007 року № 01/01/07 укладену між ПП –ALFA”та КП “Сумська маслосирбаза” недійсною.

Обґрунтовуючи свою вимогу про визнання третейської угоди недійсною позивач посилається на статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України та ст.124 Конституції України за якою правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

Тобто вважає Закону України «Про третейські суди» не конституційним.

Дане твердження позивача спростовується наступним:

Згідно рішення Конституційного Суду України від 10 січня 2008 р. № Г - рп/2008 по справі № 1-3/2008, а саме пунктом 3.1. передбачено, що - «Гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 року N З-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 12 Господарського процесуального кодексу України, стаття 6 Закону). З метою забезпечення реалізації зазначених положень кодексів, керуючись пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України, Верховна Рада України прийняла Закон, який регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні»;

Пунктом 4 вищезазначеного рішення зазначено наступне: «Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і Господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті З Закону, є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України.

Згідно з положеннями частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до Закону третейські суди приймають рішення тільки від свого імені (стаття 46), а самі ці рішення, ухвалені в межах чинного законодавства, є обов'язковими лише для сторін спорів. Забезпечення примусового виконання рішень третейських судів перебуває за межами третейського розгляду та є завданням компетентних судів і державної виконавчої служби (стаття 57 Закону, пункт І частини другої статті З Закону України "Про виконавче провадження").Отже, оспорюванні положення Закону не порушують припис статті 124 Конституції України про здійснення правосуддя виключно судами, оскільки третейський розгляд не є правосуддям, а рішення третейських судів є лише актами недержавної юрисдикційної діяльності з вирішення спорів сторін у сфері цивільних і господарських відносин», що відображено за резолютивною частиною даного Рішення.

Статтею 12 ГПК України передбачено, що, - «Підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду (арбітражу), крім спорів про визнання недійсними актів, а також: спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб».

Пунктом 5 ст. 80 ГПК України передбачено, що Господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду.

Процедурні питання укладання угоди про передачу справи на розгляд третейського суду визначено статтями 5 та 12 Закону України «Про третейські суди».

Статтею 5 Закону встановлено, що, - «Юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між; сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав».

Статтею 12 Закону установлено, що, - «Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також: при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між: сторонами третейським судом».

Підвідомчість справ третейському суду визначено ст. 6 Закону, а саме, -«Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:

1)          справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;

2)          справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та

виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних

потреб;

3)          справ, пов'язаних з державною таємницею;

4)          справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у

спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

5)          справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його

банкрутом;

6)          справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого

самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство;

7). інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

8) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України».

Взаємозв'язок ст. 12 та п. 5 ст. 80 ГПК України з приписами ст.ст. 5, 6 та 12 Закону України «Про третейські суди» свідчить, що при наявності третейського застереження в договорі (п. 6.5. договору) суд постановляє ухвалу про припинення провадження у справі та роз'яснює сторона право на його вирішення саме третейським судом.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості при цьому за ст. 629 ЦК України договір є обов 'язковим для виконання сторонами.

При цьому за ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто зазначену поведінку сторін передбачено та регламентовано діючим законодавством та визнається позивачем з урахування його посилань на ст.ст. 12 та 51 Закону України «Про третейські суди».

З вищевикладеного вбачається, що позовні вимоги позивача є незаконними та задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 49,68,82-85 ГПК України, суд –

В И Р І Ш И В :

В позові - відмовити.

СУДДЯ                                                                      М.С. Лущик