ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2008 р.

№ 46/475-05

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Т.Б. Дроботової,

суддів :

Н.О. Волковицької,

Л. І. Рогач

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційне подання

Заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області

на рішення

господарського суду Харківської області

від 25.11.2005р.

у справі

№ 46/475-05

господарського суду

Харківської області

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Агентство нерухомості "Рестрієлт"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Мрія-100 ЛТД"

про

визнання права власності

за участю представників:

прокурора

регіонального відділення

Рудак О.В., посв. № 72

не з’явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином)

позивача

Мица Ю.В., дов. від 01.02.08р.

відповідача

не з’явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином)

ВСТАНОВИВ:

11.11.2005р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Агентство нерухомості "Рестрієлт" звернулося до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Мрія-100 ЛТД" про визнання за собою права власності на об'єкт незавершеного будівництва "Реконструкція технікуму під училище професійної підготовки" по вул. Перемоги, 162 у смт. Безлюдівка Харківського району Харківської області та на об'єкт незавершеного будівництва "Лабораторний корпус" по вул. Переяславській, 23 у м. Харкові. На підставі частини 1 статті 590 Цивільного кодексу України та частини 6 статті 20 Закону України "Про заставу".

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на невиконання відповідачем грошового зобов'язання, забезпеченого заставою у вигляді вищеперерахованих об'єктів, наслідком чого є реалізація позивачем права залишити за собою предмет застави за початковою ціною, вказаною в договорі застави; ухилення відповідача від оформлення переходу права власності на предмет застави заставодавцю, чим порушено майнові права позивача.

Відповідач не заперечував проти наявності заборгованості, однак жодних заходів щодо добровільного врегулювання спору не здійснив.

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.11.2005р. (суддя Ільїн О.В.) позов задоволено: визнано за позивачем право власності на об'єкт незавершеного будівництва "Реконструкція технікуму під училище професійної підготовки" по вул. Перемоги, 162 у смт. Безлюдівка Харківського району Харківської області та на об'єкт незавершеного будівництва "Лабораторний корпус" по вул. Переяславській, 23 у м. Харкові; судові витрати у вигляді 1780,32грн. державного мита та 118грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладено на відповідача.

Судове рішення обґрунтоване встановленими обставинами справи щодо невиконання відповідачем грошового зобов'язання в розмірі 220000грн. за договором від 13.02.2004р., забезпеченого заставленим майном у вигляді належних відповідачу об'єктів незавершеного будівництва загальною вартістю 178032грн., умовами договору застави, які передбачають наслідки невиконання грошового зобов'язання за основним договором у вигляді права заставодержателя звернути стягнення на заставлене майно в позасудовому порядку, статтями 546, 572, 590 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 20 Закону України "Про заставу".

Судове рішення не оскаржувалось та набуло чинності у встановленому законодавством порядку.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, до Вищого господарського суду в порядку статті 107 Господарського процесуального кодексу України звернувся з касаційним поданням заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, оскільки вважає, що судове рішення стосується прав та обов'язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, не залученого до участі у справі; просить скасувати рішення місцевого суду та направити справу на новий розгляд до місцевого суду.

При цьому заявник покликається на неправомірне відчуження відповідачем об'єктів незавершеного будівництва, придбаних в порядку приватизації майна, що перебуває у державній власності, всупереч забороні на їх відчуження до введення в експлуатацію, чим порушено матеріальні та економічні інтереси держави, її конституційні засади; зазначає, що, відповідно до покладених на нього функцій, регіональне відділення здійснює контроль за виконанням зобов'язань, передбачених договорами купівлі-продажу об'єктів приватизації.

Позивач у відзиві на касаційне подання його доводи відхилив, оскільки вважає, що прийняте рішення жодним чином не впливає на права та інтереси Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області та відповідач не скористалися правом на участь представників у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення прокурора та позивача, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційне скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Відповідно до статті 107 Господарського процесуального кодексу України касаційну скаргу на рішення місцевого суду, що набрало законної сили, мають право подати особи, яких не було залучено до участі у справі, якщо суд прийняв рішення, що стосується їх прав і обов’язків.

Тобто, особи, які не є сторонами по справі (стаття 21 цього Кодексу) та особи, що можуть мати статус третіх осіб (за приписами статей 26, 27 вказаного Кодексу мають самостійні вимоги на предмет спору чи рішення може вплинути на їх права та обов'язки щодо однієї зі сторін) повинні доводити той факт, що оскаржуване рішення стосується їх прав та обов’язків.

З викладеного вбачається, що рішення, оскаржуване такою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов’язків цієї особи, тобто в рішенні суду безпосередньо розглядається й вирішується спір про права у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або міститься судження про права та обов’язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення слід вважати таким, що прийнято про права та обов’язки осіб, яких не залучено до участі у справі, якщо в описовій чи мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов’язки цих осіб; у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов’язки цих осіб. Відтак, будь-який інший правовий зв’язок між скаржником і сторонами не береться до уваги.

Відповідно до статей 1119, 11110 цього ж Кодексу касаційна інстанція має право скасувати рішення у справі, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо господарський суд припустився такого порушення процесуальних норм, як прийняття рішення, що стосується прав і обов’язків осіб, які не були залучені до участі у справі.

Зі змісту наведених вище норм випливає, що обов’язковою умовою задоволення касаційної скарги особи, яку не було залучено до участі у справі шляхом скасування рішення та направлення справи на новий розгляд, є порушення прийнятим рішенням прав та обов’язків такої особи.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у ній є реалізація позивачем свого права на задоволення його майнових вимог за рахунок заставленого майна.

Як встановлено місцевим господарським судом, 13.02.2004р. позивачем та відповідачем було укладено договір, предметом якого є продаж відповідачу та установка вікон металопластикових на загальну суму 220000грн.; відповідач прийняв вікна та роботи по їх установці за актом приймання-передачі від 30.04.2004р., однак розрахунки з позивачем не здійснив.

Також місцевим господарським судом встановлено, що з метою належного виконання відповідачем зобов'язань за основним договором сторони також уклали договір застави від 13.02.2004р., предметом якого є вище вказані об'єкти незавершеного будівництва загальною вартістю 178032грн.

За пунктом 11 договору застави від 13.02.2004р. у разі невиконання відповідачем зобов'язань за основним договором позивач як заставодержатель вправі без реалізації заставленого майна на аукціоні залишити його за собою за початковою ціною, а заставодавець повинен передати заставодержателю право на предмет застави шляхом укладення договору купівлі-продажу протягом 5 днів з моменту отримання відповідної вимоги.

Задовольняючи позов, суд керувався частиною 1 статті 590 Цивільного кодексу України та частиною 6 статті 20 Закону України "Про заставу", що надають сторонам право передбачити в договорі позасудовий порядок звернення стягнення на заставлене майно.

Відтак спір у даній справі стосується способу відновлення порушених майнових прав позивача шляхом використання заходів забезпечення зобов'язань.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Звертаючись з касаційним поданням, прокурор покликався на прийняття судового рішення в порушення прав та обов'язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, пов'язаних з реалізацією відділенням функцій по здійсненню продажу об'єктів приватизації та здійснення контролю за виконанням зобов'язань, передбачених договорами купівлі-продажу об'єктів приватизації.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про приватизацію державного майна" державні органи приватизації у межах своєї компетенції здійснюють, зокрема, повноваження власника державного майна у процесі приватизації, продають майно, що перебуває у державній власності, в процесі його приватизації, контролюють виконання умов договорів купівлі-продажу державного майна.

Відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про приватизацію державного майна" органи приватизації здійснюють контроль за додержанням покупцями державного майна умов договору купівлі-продажу, а в разі їх невиконання застосовують санкції, передбачені чинним законодавством, є правомочними у встановленому порядку порушувати питання про розірвання договору купівлі-продажу такого майна чи визнання його недійсним.

Також відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" зобов'язання покупця, передбачені договором купівлі-продажу державного майна, зберігають свою силу в разі подальшого відчуження об'єкту приватизації.

За статтею 12 Закону України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на об'єкт незавершеного будівництва виникає у покупця з моменту підписання акту приймання-передачі.

Таким чином, здійснивши купівлю-продаж вказаних об'єктів незавершеного будівництва, регіональне відділення передало покупцю речові права, що виникають з права власності на нього.

Водночас з наведених вище норм чинного законодавства вбачається, що зміна власника об'єкту приватизації не впливає на право (та обов'язок) органу приватизації щодо здійснення контролю за виконанням зобов'язань, передбачених договорами купівлі-продажу об'єктів приватизації; в разі виявлених порушень орган приватизації вправі та зобов'язаний вживати заходи в межах наданих йому повноважень та визначених законодавством способів захисту матеріальних та економічних інтересів держави.

З матеріалів справи вбачається, що рішення місцевого господарського суду безпосередньо не стосується прав та обов’язків скаржника, оскільки в рішенні не вирішувався спір про його права у правовідносинах щодо виконання господарського зобов’язання, яке виникло з основного договору та договору застави; відсутні також висновки суду щодо прав та обов’язків скаржника у зазначених правовідносинах в мотивувальній та резолютивній частинах.

Також органом прокуратури не наведено будь-яких доводів, що прийняте рішення стосується контрольних функцій органу приватизації щодо реалізованого державного майна чи позбавляє його можливості виконувати ці функції.

Навпаки, слід відзначити, що саме в разі виявлення порушення (яким заявник вважає перехід права власності на нерухоме майно без його відома) відбувається здійснення контрольних функцій органу приватизації у спосіб, визначений законодавством, а не шляхом прийняття цим органом участі у справі, пов'язаній з таким переходом.

Таким чином, посилання заявника про порушення судом першої інстанції статті 107 Господарського процесуального кодексу України в частині прийняття рішення господарським судом, яке стосується прав та обов’язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, безпідставні, в зв’язку з чим підстав для скасування постановленого у справі судового рішення з підстав, наведених у касаційному поданні, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання Заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.11.2005р. у справі № 46/475-05 господарського суду Харківської області залишити без змін.

Головуючий                     Т. Дроботова

Судді:                     Н. Волковицька

Л. Рогач