ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2008 р.

№ 11/118/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючий суддя

Муравйов О.В.

судді

Полянський А.Г.

Коробенко Г.П.

розглянувши

касаційну скаргу

СЗАТ "Миколаївське"

на

постанову від 15.01.2008 р. Одеського

апеляційного господарського суду

у справі

№ 11/118/07 господарського суду Миколаївської області

за позовом

Акціонерного товариства відкритого типу "Гілея"

до

СЗАТ "Миколаївське"

про

стягнення 4 901 174,11 грн.

За участю представників сторін:

позивача –Форостян А.М. дов. від 11.07.07 р.

відповідача –не з’явились,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2007 р. (суддя- Василяка К.Л.) позов задоволено частково. Стягнуто з Сільськогосподарського закритого акціонерного товариства "Миколаївське" на користь акціонерного товариства відкритого типу "Гілея", 11 060,53 грн. передплати, 113 332,99 грн. заборгованості за поставлені ТМЦ, 3649,23 грн. пені на підставі п.4.4 договору, 300 000 грн. пені на підставі п.4.3 договору, 1546,72 грн. мита та 112,6 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Стягнуто з СЗАТ "Миколаївське" в доход державного бюджету України в особі ВДК Центрального району м. Миколаєва 25 500 грн. держмита. В частині стягнення 26 630 грн. провадження у справі припинено. В решті позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 15.01.2008 р. (судді –Лавренюк О.Т., Савицький Я.Ф., Гладишева Т.Я.) рішення господарського суду Миколаївської області від 25.09.2007 р. по справі змінено в частині розподілу судових витрат, вказавши: стягнути з СЗАТ "Миколаївське" в доход Державного бюджету України 2 659 грн. Стягнути з СЗАТ "Миколаївське" на користь АТВТ "Гілєя" 1 621,01 грн. Стягнути з АТВТ "Гілєя" в доход Державного бюджету України 21 220 грн. державного мита. В іншій частині рішення залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням та постановою апеляційної інстанції в частині стягнення пені в розмір 300 000 грн., СЗАТ "Миколаївське" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідач не скористався наданим процесуальним правом участі у суді касаційної інстанції.

У зв’язку з відпусткою судді Фролової Г.М. справа № 11/118/07 розглядається колегією суддів у складі: головуючий –Муравйов О.В., судді Полянський А.Г., Коробенко Г.П., утвореному розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України Осетинського А.Й. від 22.04.2008 року.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити постанову суду без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що постанова апеляційного господарського суду прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення місцевого господарського суду мотивовані тим, що відповідачем було порушено вимоги статті 526 ЦК України в частині недопоставки позивачу 2 777,262 тон цукрового буряку на загальну суму 541 566,09 грн. по договору від 13.02.2006 р. № 78/св.

У відповідності з п. 2.11 Договору, для досягнення мети договору, позивач вправі здійснити поставку товарно-матеріальних цінностей, необхідних виробнику для вирощування цукрових буряків (насіння, масивно-мастильні матеріали, засобів захисту рослин, мінеральних добрив та інше). Найменування, кількість, ціна зазначених товарно-матеріальних цінностей визначається сторонами додатково, вказується в накладних на їх відпуск, а поставка товарно-матеріальних цінностей виробнику здійснюється на умовах товарного кредиту.

Згідно п. 2.12 Договору, за користування товарним кредитом виробник сплачує заводу 24% річних від вартості отриманих, але не оплачених товарно-матеріальних цінностей. Проценти нараховуються і підлягають сплаті з наступного дня після фактичної передачі товарно-матеріальних цінностей і до повної їх оплати або проведення зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою однієї із сторін. За постачання виробнику засобів захисту рослин осатаній сплачує 3% річних від їх вартості. Насіння видається по безвідсотковому кредиту.

Пункт 4.3 Договору передбачає, що у разі порушення умов, передбачених п. 2.4 Договору, виробник, незалежно від наявності вини (умислу або необережності), сплачує заводу пеню у розмірі 5% від вартості недопоставленого товару за кожен день прострочки.

Враховуючи, що відповідач є сільгоспвиробником, основним видом діяльності якого є зрощування сільськогосподарської продукції, приймаючи до уваги державну направленість на підтримку вітчизняних сільгоспвиробників, суд керуючись п.3 ст. 83 ГПК України зменшив розмір стягуваної з відповідача пені на підставі п 4.3 договору з 4 901 174,11 грн. до 300 000 грн.

Колегія судів дійшла висновку про те, що попередні судові інстанції дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази, належним чином проаналізували відносини сторін та на підставі ст. 526 ЦК України, ст. 230 ГК України правомірно частково задовольнили позовні вимоги Акціонерного товариства відкритого типу "Гілея".

Звертаючись до Вищого господарського суду України з касаційної скаргою, СЗАТ "Миколаївське" не погодилось з рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції в частині стягнення 300 000 грн. пені на підставі п. 4.3 договору.

Скаржник зазначає, що відповідно до ст. 549 ЦК України пенею є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником грошового зобов’язання за кожен день прострочення, тоді як пунктом 4.3 договору передбачено стягнення пені за недопоставлений товар, а не за грошові зобов’язання.

Крім того, скаржник вважає, що п. 4.3 договору мав бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки він суперечить ст. 549 ЦК України.

Слід зазначити, що господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб’єктами господарювання, згідно із положеннями Господарського процесуального кодексу України є предметом регулювання Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Оскільки, відповідачем не були виконанні належним чином зобов’язання, це стало підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Зокрема, у частині 1 статті 230 Господарського кодексу України зазначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Також у пункті 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов’язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов’язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Між тим, стягнення штрафних санкцій за порушення саме грошових зобов’язань передбачено у частині 6 цієї ж статті, в якій зазначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Зважаючи на викладене, посилання скаржника на те, що пункт 4.3 договору суперечить законодавству є безпідставним, оскільки пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов’язань, а не тільки за невиконання грошових.

За таких обставин, місцевим господарським судом було правильно зроблено розрахунок заборгованості відповідача в частині стягнення боргу та пені на підставі п. 3 ст. 83 ГПК України.

Крім того, апеляційним господарським судом обґрунтовано було змінено рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат, з урахуванням заяви Акціонерного товариства відкритого типу "Гілея" про збільшення позовних вимог.

Перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що суди в порядку ст. ст. 43, 47, 43, 99, 101 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України, повторно розглядаючи справу, повно з’ясував обставини, які мали значення для правильного розгляду поданої апеляційної скарги. Висновки апеляційного суду ґрунтуються на доказах, наведених в постанові суду, та відповідають положенням чинного законодавства. Як наслідок, прийнята апеляційним господарським судом постанова відповідає положенням ст. 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 ГПК України та частин 1, 2 статті 1117 ГПК України, касаційна інстанція на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Твердження оскаржувача про порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з цим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.ст.85, 1115 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні за згодою присутнього представника позивача оголошена вступна та резолютивна частини постанови.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, п. 1 ст. 1119, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сільськогосподарського Закритого акціонерного товариства "Миколаївське" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.09.2007 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 15.01.2008 р. у справі № 11/118/07 залишити без змін.

Поновити виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 15.01.2008 р. у справі № 11/118/07.

Головуючий суддя Муравйов О.В.

Судді Полянський А.Г.

Коробенко Г.П.