ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2008 р.

№ 5/138

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:

суддів:

Добролюбової Т.В.,

Гоголь Т.Г.,

Швеця В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Регіонального відділення Фонду державного майна по Львівській області

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду від 04 грудня 2007 року

у справі

господарського суду

№ 5/138

Львівської області

за позовом

Регіонального відділення Фонду державного майна по Львівській області

до

Відкритого акціонерного товариства

"Львівавтотранс"

про

розірвання договору купівлі-продажу

Представники сторін в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2007 року Регіональне відділення Фонду державного майна по Львівській області (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Львівавтотранс" (далі - відповідач) про розірвання договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - трьох спальних будинків на території пансіонату "Озерний" від 16.08.01, який знаходиться за адресою: м. Моршин Стрийського району Львівської області.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 27 серпня 2007 року (суддя Петрик І.Й.) позовні вимоги задоволено. Рішення мотивоване посиланнями на статті 19, 23 Закону України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва", частину п'яту статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04 грудня 2007 року (колегією суддів у складі: Кузь В.Л. - головуючого, Юркевича М.В., Городечна М.І.) апеляційну скаргу ВАТ "Львівавтотранс" задоволено, рішення Господарського суду Львівської області від 27.08.07 скасовано, прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог. Постанова мотивована посиланнями на статтю 19 Закону України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва", частину 8 статті 23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", на підставі яких, суд дійшов висновку про вжиття відповідачем всіх необхідних заходів для виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу від 16.08.01, що свідчить про відсутність в його діях вини як підстави для розірвання договору.

Не погоджуючись з прийнятим судом апеляційної інстанції судовим актом, Регіональне відділення Фонду державного майна по Львівській області звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.07 скасувати, а рішення Господарського суду Львівської області від 27.08.07 залишити в силі, мотивуючи скаргу доводами щодо невірного застосування апеляційним судом статей 8, 19 Закону України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва", позаяк суд невірно визначив початок перебігу строку завершення будівництва об'єкту.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи і доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 16 серпня 2001 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області та ВАТ "Львівавтотранс" було укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва –трьох спальних будинків на території пансіонату "Озерний", що знаходиться за адресою: м. Моршин Дрогобицького району Львівської області (далі - Договір), згідно з умовами якого, позивач зобов'язався передати у власність покупцеві об'єкт незавершеного будівництва, а відповідач - прийняти даний об'єкт і сплатити за нього ціну відповідно до умов, визначених в Договорі (а.с.5 - 7).

07 листопада 2001 року об'єкт, що є предметом договору, було передано відповідачу за актом приймання-передачі (а.с. 8).

Згідно з п.п. 5.3., 5.4. Договору відповідач зобов'язався у місячний термін з моменту підписання договору підготувати документи та здійснити відповідні дії щодо переоформлення права забудовника на об'єкт і права землекористування на земельну ділянку під ним, а також протягом п'ятирічного строку добудувати об'єкт незавершеного будівництва з частковим збереженням первісного призначення. Між тим, п. 6.1. Договору передбачено обов'язок продавця сприяти покупцю в переоформленні документів на право користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

На підставі проведеної поточної перевірки Регіональним відділенням Фонду державного майна по Львівській області було складено Акт від 22.08.06, яким встановлено, що умови Договору в частині добудови об'єкту на протязі п'яти років із частковим збереженням первісного призначення ВАТ "Львівавтотранс" не виконані. Крім того, зі змісту Акту випливає, що відповідач також не вчинив відповідних дій щодо переоформлення права забудовника на об'єкт незавершеного будівництва у місячний строк з моменту підписання договору, як це передбачено п. 5.3 Договору (а.с.9-10).

Встановлено, що в 2001 році відповідач звернувся з листом до Стрийського державного комунального міжрайонного бюро технічної інвентаризації про видачу технічної документації на земельну ділянку під об'єкт незавершеного будівництва, проте останньому було відмовлено у видачі таких документів у зв'язку з їх відсутністю (а.с.77).

18 березня 2002 року між ВАТ "Львівавтотранс" і Стрийським районним центром земельного кадастру було укладено договір на проведення проектно-пошукових робіт № 60 для виготовленню технічної документації обумовленої земельної ділянки (а.с. 78-79).

10 квітня 2003 року між Моршинською міською радою та відповідачем був укладений договір оренди земельної ділянки, загальною площею 0,3 на згідно з планом землекористування, місцезнаходження якої: м. Моршин, вул. Геологів, 15 (а.с. 50).

Як встановлено апеляційним судом, ВАТ "Львівавтотранс" вжило усіх необхідних заходів для виконання зобов’язань за Договором від 16.08.01, а тому вина у невиконанні зобов’язань за п. 5.4 вказаного договору відсутня. Підставами невиконання відповідачем договірних зобов'язань слугувала довготривала процедура підготовки та оформлення передбачених чинним законодавством України документів на право користування земельною ділянкою, а саме –технічної документації земельної ділянки на якій розташований об’єкт незавершеного будівництва - три спальних будинки і договору оренди вказаної земельної ділянки, що здійснювалось відповідачем всупереч п. 6.1 Договору самостійно, без сприяння позивача.

Колегія суддів касаційної інстанції з наведеними мотивами відмови в задоволенні позову не погоджується, вважає, що висновки апеляційного суду зроблені без достатніх правових підстав та є передчасними, з огляду на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.07.98 № 01/1501-97 (справа щодо приватизації державного майна) визначено, що положення частини п'ятої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна" регулюють наслідки невиконання умов угоди купівлі-продажу. Як окрема юридична категорія угод вони мають назву "угоди приватизації" (стаття 27 Закону) і є особливими договорами купівлі-продажу державного майна, на які поширюються також відповідні норми цивільного законодавства про угоди, якщо інше не випливає із законодавства про приватизацію. Абзацом другим цієї ж статті передбачається, що договір купівлі-продажу об'єкта приватизації містить санкції за порушення його умов як цивільно-правову відповідальність за невиконання зобов'язань.

Згідно з частинами 5, 9 статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна", на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки, при цьому приватизований об'єкт підлягає поверненню в державну власність. Дана норма кореспондується з статтею 651 ЦК України. При цьому, відповідно до частини першої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов’язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання (ч. 2 ст. 614 ЦК України). Тобто, обов’язковою умовою, необхідною для прийняття господарським судом рішення про розірвання договору купівлі-продажу (угоди приватизації), є наявність вини сторони за таким договором (угодою) у порушенні зобов’язання.

Відповідно до частини 2 статті 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Як вбачається з матеріалів справи, докази того, що відповідач вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання своїх зобов’язань за договором - відсутні та не встановлені судом апеляційної інстанції. Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд вказав, що Виконавчий комітет Моршинської міської ради своїм рішенням від 15.11.06 № 378 продовжив ВАТ "Львівавтотранс" строк будівництва об'єкта - трьох спальних корпусів за Договором купівлі-продажу від 16.08.01 на один рік. При цьому, необхідно зазначити, що даний висновок суду зроблено без належного застосування статті 19 Закону України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва", в силу якої строки завершення будівництва можуть бути змінені за рішенням органу приватизації та органу місцевого самоврядування. Порядок внесення змін до договорів купівлі-продажу державного майна стосовно продовження терміну будівництва об'єкта визначено Положенням про внесення змін до договорів купівлі-продажу державного майна, затвердженого наказом Фонду державного майна від 29.10.98 № 2041, відповідно до якого, для розгляду органом приватизації питання про внесення змін до договорів купівлі-продажу об'єктів незавершеного будівництва стосовно продовження терміну будівництва, заявник, в тому числі зобов'язаний подати документи, що визначені п. 4.3 даного Положення. Враховуючи викладене, необхідним є встановлення факту звернення ВАТ "Львівавтотранс" до органу приватизації з належною документацією щодо продовження строку завершення будівництва спірного об'єкта за договором купівлі-продажу від 16.08.01 та прийняття Регіональним відділенням Фонду державного майна по Львівській області відповідного рішення.

Підтверджується матеріалами справи довід скаржника про невмотивований висновок суду щодо обрахування п'ятирічного строку добудови об'єкта за Договором від 16.08.01, оскільки суд пов'язує початок перебігу такого строку з моментом виникнення у ВАТ "Львівавтотранс" права користування земельною ділянкою, тобто з 10.04.03, а не з часу укладення такого договору.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції взагалі проігнорував зазначені вище положення статті 614 ЦК України і статті 29 Закону України “Про приватизацію державного майна” та не встановив наявність (або відсутність) вини відповідача у невиконанні умов договору купівлі-продажу від 16.08.01, чим порушив вимоги статті 43 ГПК України, в той же час з'ясування вказаних обставин має суттєве значення для вирішення спору. Належне з'ясування та оцінка судом зазначених питань мають істотне значення та є необхідними для правильного вирішення даного спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України визнає, що спір розглянуто місцевим та апеляційним судами без дослідження в повному обсязі обставин справи, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності та призвело до прийняття рішень з помилковим застосуванням норм права.

Колегія суддів бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує про порушення судом не лише норм матеріального та процесуального права, а також питань, що стосуються оцінки доказів, при цьому колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції суду касаційної інстанції.

Враховуючи вимоги статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів касаційної інстанції відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна по Львівській області задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04 грудня 2007 та рішення Господарського суду Львівської області від 27 серпня 2007 року у справі № 5/138 скасувати.

Справу № 5/138 скерувати до Господарського суду Львівської області для нового розгляду.

Головуючий суддя                                                                      Добролюбова Т.В.

Судді                                                                                           Гоголь Т.Г.

Швець В.О.