ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2008 р.

№
П39/24

Вищий господарський суд України у складі
колегії суддів:

Карабаня
В.Я. -головуючого,

Ковтонюк
Л.В.,

Чабана
В.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної

скарги

ОСОБА_1,
м. Дніпропетровськ

на

постанову
Дніпропетровського  апеляційного  господарського суду від 19.11.2007р.

у
справі

господарського
суду Дніпропетровської області  №
П39/24

за
позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2,
м. Дніпропетровськ Приватного підприємства "Логітек", м.
Дніпропетровськ Закритого акціонерного товариства "Шарм", м.
Дніпропетровськ

треті
особи

реєстратор
Закритого акціонерного товариства "Шарм" ЗАТ КБ
"Приватбанк", м. Дніпропетровськ Відкрите акціонерне товариство КБ
"Причорномор'я", м.Дніпропетровськ

про

перевід
прав та обов'язків покупця

за
участю представників сторін:

від
позивача - не з'явилися;

від
відповідача та третіх осіб -не з'явилися;

У С Т А Н О В И В:

23.08.2007р.
ухвалою господарського суду Дніпропетровської області (суддя Ліпинський  О.В.), залишеною без змін 19.11.2007р.
постановою  Дніпропетровського  апеляційного
господарського суду (судді: Павловський П.П.- головуючий, Чус О.В.,
Швець В.В.) позовну заяву ОСОБА_1 та додані до неї документи повернуто без
розгляду, на підставі п.п. 4, 10 ст.63 ГПК України.

Не
погодившись з ухваленими рішеннями, ОСОБА_1 звернулась до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою про їх скасування та передачу справи для
розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального
та процесуального права. Зокрема, заявник зазначав, що суд неправомірно залишив
позов без розгляду на підставі п.4, 10 ст.63
ГПК України, оскільки звертаючись до суду з заявою про вжиття запобіжних
заходів, в задоволенні якої ухвалою господарського суду Дніпропетровської
області від 18.07.07р. у справі №30/75(3) було відмовлено,  позивач сплатив державне мито та витрати на
ІТЗ судового процесу, тому не повинен повторно їх сплачувати при зверненні до
суду з позовною заявою.

Проаналізувавши
мотиви викладені у касаційній скарзі, у сукупності з іншими матеріалами справи,
колегія суддів  дійшла висновку про
задоволення вимог скарги виходячи з наступного.

Із
матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до суду з вимогою про вжиття
запобіжних заходів. При цьому відповідно до вимог ч.2 ст.43-3 ГПК України  сплачував державне мито та витрати на ІТЗ
судового процесу. Але, Декретом Кабінету Міністрів України "Про державне
мито" ставка з заяв про вжиття запобіжних заходів не встановлена. Звідси
слід зробити висновок про те, що з таких заяв державне мито не справляється, а
державне мито, про яке йдеться у ч.2 ст. 43-3 ГПК України є тим митом, яке
справляється із позовних заяв. Такий висновок підтверджується контекстом
ст.43-3 ГПК України, яка в ч.3 покладає на заявника обов'язок подати позовну
заяву протягом відповідного строку. Отже, при подачі заяви про вжиття
запобіжних заходів сплачується і додаються докази сплати державного мита, що
справляється із позовної заяви, для забезпечення якої мають бути здійснені  запобіжні заходи.

Оскільки
заява ОСОБА_1 про вжиття запобіжних заходів не була задоволена, про що судом
була винесена ухвала, виключався подальший розгляд позовної заяви, на
забезпечення якої було подану заяву про вжиття
запобіжних заходів у тій же справі. Тому, суд при винесенні ухвали
зобов'язаний був вирішити питання про повернення державного мита. Відповідно до
ст. 47 ГПК України державне мито підлягає повернення у випадках, встановлених
законодавством. Пункт 1  ст.8 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про державне мито" передбачає повернення
надмірно сплаченого мита. Тим більше, підлягає поверненню державне мито,
сплачене безпідставно або на підставі, яка пізніше відпала. У даному випадку
позивач сплатив державне мито на підставі, яка пізніше відпала.  Із ч.2 ст.47 ГПК України випливає, що у подібних
випадках питання про повернення державного мита мало бути вирішено в ухвалі
суду. Отже, суд мав повноваження на встановленій законом підставі й в
установлений законодавчим актом спосіб вирішити питання про повернення
державного мита, але всупереч ч.2 ст. 19 Конституції України цього не зробив.

При
цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що дія зазначеного принципу,
закріпленого в ч.2 ст.19 Конституції України,
поширюється лише на органи державної влади та  органи
місцевого  самоврядування, а не на
діяльність фізичних та юридичних осіб, які в ч. 1 ст.19 Конституції України
позначаються як "кожен".

Зважаючи
на допущене порушення прав ОСОБА_1, суд, при отриманні позовної заяви,  за наявності інформації про те, що вона
зверталась із заявою про вжиття запобіжних заходів, зобов'язаний був долучити
до  позовної заяви вказані матеріали та
прийняти рішення відповідно до ст. ст.64, 65 ГПК України. Натомість, суд вдався
до суто формального тлумачення п.4, 10 ст.63 ГПК України та дійшов висновку про
наявність підстав для повернення позовної заяви, чим створив перешкоди у
доступі до суду. У такий спосіб суд порушив принцип верховенства права

Керуючись
статтями 1115, 1117, 1119 -11113
ГПК  України, Вищий господарський
суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Постанову
Дніпропетровського  апеляційного  господарського суду від 19.11.2007р. та
ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2007р. у справі  №П39/24 скасувати, а справу направити для
розгляду до господарського суду Дніпропетровської області.

Головуючий
суддя

В.Я.
Карабань

Суддя

Л.В.
Ковтонюк

Суддя

В.В.
Чабан