Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2008 р. Справа № 2/614-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., судді Пушай В.І. , Плужник О.В.

при секретарі Гудковій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Висіцька І.В.

відповідача - П'яткова О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 513С/3-7) на рішення господарського суду Сумської області від 31.01.08 р. по справі № 2/614-07

за позовом ТОВ "ЛарНик+", м. Москва

до ВАТ "Нафтопроммаш", м. Охтирка

про стягнення 796745,34 російських рублів, що за курсом Національного банку України на 24.10.2007 р. становить 161444,51 грн. -

встановила:

В листопаді 2007 р. позивач –ТОВ „ЛарНік+”, м. Москва, Російська Федерація звернувся до господарського суду Сумської області з заявою в якій просив суд стягнути з відповідача –ВАТ „Нафтопроммаш”, м. Охтирка, Сумської області 796 745.34 російських рублів, що за курсом НБУ на 24.10.2007 р. становить 161444.51 грн., та судових витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що останній неналежним чином виконав взяті на себе зобов’язання за укладеним між сторонами контрактом № 3/328 від 02.12.03 р. щодо поставки позивачу означених в даному контракті товарів.

Рішенням господарського суду Сумської області від 31.01.08 р. (суддя Соп’яненко О.Ю,) по справі № 2/614-07 позов задоволено частково. З відповідача на користь позивача стягнуто 464200,00 російських рублів, перерахованих в якості передоплати за контрактом, 217983,54 російських рублів - інфляційних збитків, 49828,80 російських рублів - 3 % річних, що за курсом Національного банку України на 24.10.2007 р. становить 148180,64 грн., 1485,29 грн. витрат по сплаті держмита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення мотивоване з тих підстав, що позивач свої зобов’язання за укладеним між сторонами контрактом № 3/328 щодо перерахування на користь відповідача передоплати виконав в повному обсязі, проте відповідач свій обов'язок щодо поставки позивачу товару до 20.01.2004 р. не виконав, в зв’язку з чим, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 693 ЦК України, позивач має право вимоги повернення передоплати, яка в даному випадку є предметом спору по даній справі; що інфляційні та річні підлягають стягненню з відповідача на підставі п. 2 ст. 625 ЦК України; що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача збитків задоволенню не підлягають, оскільки позивач в обгрунтування своїх вимог не надав доказів їх заподіяння та ін.

Відповідач з рішенням в частині стягнення інфляційних та річних не погоджується, вважає його таким, що прийняте з порушення норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в цій частині скасувати, та прийняти нове, яким стягнути з відповідача лише попередню оплату в сумі 464200 російських рублів. В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на те, що суд першої інстанції при винесенні рішення проігнорував той факт, що позивач не виконав свої зобов’язання за спірним контрактом щодо здійснення самовивозу товару. При цьому, на думку відповідача, вказані обставини не тягнуть за собою настання у нього обов’язку повернути на користь позивача передоплату з урахуванням індексу інфляції та річних. Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що позивач в обґрунтування своїх вимог не надав доказів знецінення російського рубля та ін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись при цьому на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов’язання за спірним контрактом щодо поставки позивачу означених в даному контракті товарів та повернення передоплати; що не здійснення поставки сталося саме з вини відповідача який безпідставно вимагав від позивача здійснити доплату за товар; що з урахуванням вимог ч. 10 ст. 6 Закону України „Про зовнішньоекономічну діяльність” в редакції, яка діяла на момент укладання контракту, позивач не зобов’язаний доводити те, що російський рубль дійсно знецінився, при цьому в даному випадку, на думку позивача, господарський суд правомірно застосував до спірних правовідносин законодавство України, а саме ст. 625 ЦК України та ін.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, судова колегія встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, та правомірно встановлено судом першої інстанції, 02.12.2003 р. між сторонами укладено контракт № 3/328. відповідно до п. 1.1. якого постачальник (відповідач) зобов'язався виготовити і поставити покупцю (позивачу) вказану у специфікації продукцію на загальну суму 464 204.00 російських рублів, а позивач зобов'язався прийняти та оплатити вказану продукцію.

Згідно з п. 5.1. контракту позивач зобов'язався здійснити 100% передоплату за продукцію, яка є предметом контракту, банківським переказом в російських рублях на розрахунковий рахунок відповідача.

Відповідно до п. 5.2. контракту оплата виставленого рахунку повинна бути здійснена протягом 7-ми банківських днів з моменту отримання рахунку на оплату.

16.12.2003 р. відповідач згідно з умовами контракту та відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною Контракту, виставив позивачу рахунок № 791 на суму 464 204,00 російських рублів.

Позивач на виконання вимог п. 5.2. контракту та на підставі рахунку № 791 в повному обсязі оплатив вартість продукції за контрактом в розмірі 464 204,00 російських рублів, що підтверджується платіжними дорученнями № 238 від 23.12.2003 р. на суму 462 204,00 російських рублів та № 242 від 25.12.2003 р. на суму 2 000 російських рублів.

Відповідно до п. 3.1. контракту строк поставки продукції був визначений - січень 2004 року. Листом за вих. № ОМ-1646 від 04.12.2003 р. відповідач конкретизував строк поставки продукції за контрактом - до 20.01.2004 р.

Відповідачем обов'язок щодо поставки товару до 20.01.2004 р. виконаний не був.

Замість цього, 06.02.2004 р. відповідач направив позивачеві листа за вих. № ОМ-133, в якому вказував на необхідність переглянути домовленість щодо ціни Контракту у зв'язку із різким підвищенням вартості матеріалів та комплектуючих, що пов'язано із підвищенням мінімальної заробітної плати.

Позивач у відповідь направив відповідачу листа за вих. № 40 від 13.02.2004 р., в якому повідомляв про свою незгоду із збільшенням ціни Контракту, а також вимагав поставити продукцію до 29.02.2003 р. або повернути кошти, перераховані ним в якості передоплати за контрактом.

Відповідач листом за вих. № 174 від 16.02.2004 р. направив позивачу рахунок № 44 від 16.02.2004 р. на доплату передбаченої контрактом продукції.

Позивач листом за вих. № 42 від 16.02.2004 р. повідомив відповідача про відсутність жодних підстав для здійснення доплати за передбачену контрактом продукцію та вимагав повернути кошти, перераховані ним в якості передоплати за контрактом.

З матеріалів справи також вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що позивач свої зобов’язання за укладеним між сторонами контрактом № 3/328 щодо перерахування на користь відповідача передоплати виконав в повному обсязі, проте відповідач свій обов'язок щодо поставки позивачу товару до 20.01.2004 р. не виконав, в зв’язку з чим, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 693 ЦК України, позивач має право вимоги повернення передоплати, яка в даному випадку є предметом спору по даній справі; що інфляційні та річні підлягають стягненню з відповідача на підставі п. 2 ст. 625 ЦК України; що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача збитків задоволенню не підлягають, оскільки позивач в обґрунтування своїх вимог не надав доказів їх заподіяння

Однак, викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, не повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, і хоча судом правовідносинам, що склалися між сторонами в цілому була надана належна правова оцінка, однак при цьому суд безпідставно дійшов висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних та річних, в зв’язку з чим, прийняте по справі рішення підлягає зміні.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України Зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог —відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу (з урахуванням приписів ч. 2 ст. 712 ЦК загальні положення про купівлю-продаж застосовуються до договорів поставки), а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 664 ЦК України, Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Також, з урахуванням вимог FСА Міжнародних правил по тлумаченню термінів „Інкотермс-1990” умова поставки товару, передбачена зокрема п. 3.3 контракту, означає, що зобов'язання продавця щодо поставки вважається виконаним після передачі товару, очищеного від мита на експорт, під відповідальність перевізника, названого покупцем, у погодженому місці або пункті. При цьому продавець зобов'язаний дати покупцю достатнє повідомлення про здійснення поставки товару.

Відповідно до п. 2 ст. 693 ЦК України, Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, з урахуванням поняття та правової характеристики купівлі-продажу зобов’язаною особою –платником (за грошовим зобов’язанням) є кредитор. Тобто в даному випадку –позивач, правове становище якого, в разі невиконання обов’язку продавцем, не змінюється. А підстави та умови повернення передоплати визначені вказаними нормами.

Враховуючи викладене, а також по-перше те, що відповідач після отримання передоплати всупереч вимогам п. 5.2 спірного контракту не поставив позивачу товар, по-друге те, що відповідач всупереч вимогам ст. 33 ГПК України не надав доказів того, що на момент коли поставка повинна була відбутися (тобто січень 2004 р.) він був готовий та мав намір здійснити поставку, як того вимагають ст. 664 ЦК, та FCA Міжнародних правил по тлумаченню термінів „Інкотермс-1990”, судова колегія погоджується з висновками господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 464204.00 російських рублів попередньої оплати.

Разом з тим, безпідставними є висновки господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних та річних за порушення відповідачем зобов’язання щодо повернення позивачеві передоплати.

Відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто сплата основного грошового боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних – це один з видів збитків, які виникли у кредитора за час прострочення виконання боржником грошового зобов’язання. При цьому враховуючи, що зобов’язання відповідача за спірним контрактом не носять характер грошового в розумінні ст. ст. 11, 625, 655 ЦК України, а є правовими наслідками порушення умов контракту, прийняте по справі рішення господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 217983,54 російських рублів інфляційних та 49828,80 російських рублів річних підлягає скасуванню, а позов в цій частині –відмові.

Крім того, враховуючи що валютою контракту № 3/328 є російський руб, і позивач при цьому не надав суду жодних доказів його знецінення за період з моменту невиконання відповідачем зобов’язання до моменту звернення позивача до суду (за ставками НБУ, на які посилається позивач)..

Разом з тим, санкції що застосовуються до сторони, яка порушила зобов’язання з повернення попередньої оплати зокрема встановлені п. 3 ст. 693 ЦК України, відповідно до якої На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов’язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. При цьому п. 2 ст. 536 ЦК України встановлено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Проте, такі нарахування і вимоги в даному випадку за позовом відсутні і не є тотожними з означеними в позові.

З урахуванням вимог ст. 49 ЦК України також підлягає скасуванню прийняте по справі рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача 545,62 грн. держмита. При цьому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 272,81 грн. держмита по скарзі.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду частково відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, в зв’язку з чим, прийняте по справі рішення підлягає зміні.

Керуючись ст. 101, 102, п. 4 ст. 103, п. 4 ч. 1 ст. 104 ст. 105 ГПК України, судова колегія -

постановила:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Сумської області від 31.01.08 р. по справі № 2/614-07 змінити.

В частині стягнення 217983,54 російських рублів інфляційних збитків та 49828,80 російських рублів 3% річних, що за курсом НБУ на 24.10.2007 р. становить 54213,03 грн., а також 545,62 грн. держмита рішення скасувати та в позові в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „ЛарНик+” (121059, Російська Федерація, м. Москва, вул. Бородінська, 1-я, буд. 3; реєстраційний номер -015, р/р в КБ "Банк Індустріальний кредит" ТОВ м. Москва, БИК 044583823, кор/р , ІНН /КПП 773001001) на користь Відкритого акціонерного товариства "Нафтопроммаш" (42700, Україна, Сумська область, м. Охтирка, вул. Червоноармійська, 1; , р/р 2303 в СФ ТОВ КБ „Володимирський” м. Суми АСС 2303) 272,81 грн. держмита по скарзі.

Наказ доручити видати господарському суду Сумської області.

Повний текст постанови підписано 31.03.08 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Судді Пушай В.І.

Плужник О.В.