КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2008                                                                                           № 43/780-1/141

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Зеленіна В.О.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -

від відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна інвестиційна промислово-енергетична компанія "МІПЕК"

на рішення Господарського суду м.Києва від 09.10.2007

у справі № 43/780-1/141

за позовом                               Дочірнє підприємство "Харпром" акціонерного товариства "Харпром"

до                                                   Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна інвестиційна промислово-енергетична компанія "МІПЕК"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 35458,67 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 20.12.2006р. позов ДП „Харпром” АТ „Харпром” до ТОВ „Міжрегіональна інвестиційна промислово-енергетична компанія „МІПЕК” про стягнення 35 458,67 грн. задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р. рішення господарського суду м. Києва від 20.12.2006 року в частині задоволення позову в частині стягнення з ТОВ „Межрегіональної інвестиційної промислово-енергетичної компанії „МІПЕК” на користь ДП „Харпром” акціонерного товариства „Харпром” 3 045,74 грн. витрат на юридичні послуги скасовано та прийнято нове рішення, яким у позові в цій частині відмовлено, в іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.06.2007р. рішення господарського суду м. Києва від 20.12.2006 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.03.07р. скасовано, а справу направлено до господарського суду м. Києва на новий розгляд.

Рішенням господарського суду м. Києва від 09.10.2007р. позов задоволено частково.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, посилаючись на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, просить його скасувати в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представники сторін в судове засідання не з’явилися та не повідомили суд про причини їх неявки.

Колегія суддів керуючись ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив суд залишити рішення суду без зміни, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Розглянувши справу за правилами розділу XII Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення, в зв’язку з наступних підстав.

Як встановлено матеріалами справи, платіжним дорученням № 594 від 30.07.2004 року Дочірнє підприємство „Харпром” акціонерного товариства „Харпром” ( далі – позивач) перерахувало на рахунок товариства з обмеженою відповідальністю „Міжрегіональної інвестиційної промислово-енергетичної компанії „МІПЕК” (далі – відповідач) 50 000,00 грн. за товар - сиру нафту.

Однак, відповідач товар не поставив, в зв’язку з чим 20.08.2004 року позивач направив на адресу відповідача лист № 103 з вимогою повернути отримані кошти.

Відповідач повернув отримані кошти частково - в сумі 27 000,00 грн., що підтверджується доданими до матеріалів справи належним чином завіреними копіями банківських виписок.

Таким чином, заборгованість відповідача становить 23 000,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Зобов’язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст. 509 ЦК України).

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов’язків, є договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно ч. 1 статті 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно ч. 2 ст. 206 ЦК України юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з іншою стороною, має бути виданий документ, що підтверджує підставу та суму одержаних коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою перерахування позивачем на рахунок відповідача 50 000 грн. був, направлений відповідачем позивачу рахунок № СФ-0000014 від 27.07.2004 на суму 67 000 грн. у т.ч. ПДВ за поставку сирої нафти.

Відповідно ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов’язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок – відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь - який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги.

Згідно ст. 220 ГК України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання втратило інтерес для кредитора, він має право відмовитись від прийняття виконання.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач повернув отримані кошти частково - в сумі 27 000,00 грн., і його заборгованість становить 23 000,00 грн., суд першої інстанції обґрунтовано визнав позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у сумі 23 000,00 грн. такими, що підлягають задоволенню.

Також, слід зазначити, що суд першої інстанції правомірно визнав обґрунтованими позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат в сумі 5 052,47 грн. та 3 % річних в сумі 1 379,10 грн.

Відповідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. Чинне законодавства не містить обмежень щодо даного виду відповідальності.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача додаткові витрати на юридичні послуги в розмірі 3 045,74 грн. та 2 445 грн. – оплата адвокатських послуг.

Відповідно ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов’язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України „Про адвокатуру”. Дія вказаного Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Визначення особи, котра є адвокатом, наведено у статті 2 Закону України „Про адвокатуру”, яка зазначає, що адвокатом може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж роботи за спеціальністю юриста або помічника адвоката не менше двох років, склав кваліфікаційні іспити, одержав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та прийняв Присягу адвоката України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача додаткових витрат на юридичні послуги в розмірі 3 045,47 грн. задоволенню не підлягає. Відповідно ст. 44 ГПК України обґрунтованою є вимога щодо стягнення адвокатських послуг за угодою №3 від 22.08.2007р. в розмірі 2 455 грн.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку , що рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101, 103 – 105 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Рішення господарського суду м. Києва від 09.10.2007р. у справі № 43/780-1/141 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ „Міжрегіональна інвестиційна промислово-енергетична компанія „МІПЕК” - без задоволення.

2.          Матеріали справи 43/780-1/141 повернути, доручити господарському суду м. Києва видати відповідний наказ.

Головуючий суддя

Судді

29.01.08 (відправлено)