КИЇВСЬКИЙ МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
П О С Т А Н О В А

14.05.08 р.                                                                                          № 20/337

Київський міжобласний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді          Поліщука В.Ю. (доповідач по справі),

суддів:                              Фаловської І.М.,

Агрикової О.В.,

при секретарі судового засідання Рустам'яні Е.А.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод газорозрядних ламп»,

на рішення Господарського суду Полтавської області від 17.01.2008 року,

у справі №20/337 (суддя Киричук О.А.),

за позовом Приватного підприємства «Дарія»(м.Запоріжжя),

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод газорозрядних ламп»(м.Полтава),

про стягнення 177149 грн. 56 коп.,

в судове засідання з’явились представники сторін:

від позивача: Кравець Г.П. –представник (довіреність №1 від 01.12.2007 року);

від відповідача: не з’явився;

ВСТАНОВИВ:

ПП «Дарія»звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до ТзОВ «Завод газорозрядних ламп» про стягнення 177149 грн. 56 коп. (з яких: 169008 грн. 45 коп. –основна сума боргу, 8141 грн. 11 коп. –штраф). Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов’язань за Договором поставки №50/07/06 від 19.07.2006 року по оплаті отриманих позивачем товарів, в результаті чого у відповідача виникла заборгованість, яка заявлена позивачем до стягнення.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 17.01.2008 року у справі №20/337 позов ПП «Дарія»було задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача 169008 грн. 45 коп. –основного боргу, 8141 грн. 11 коп. –штрафу, 1771 грн. 50 коп. –в якості відшкодування державного мита, 118 грн. 00 коп. –в якості відшкодування інформаційно-технічного забезпечення судового процесу. Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на ст.ст. 509, 510,525,526 ЦК України та на ст.ст.193,218,220 ГК України відповідно до яких, зобов’язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від виконання зобов’язання забороняється, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання, якщо не доведе, що ним вжито залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Київського міжобласного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх.№2-04/2/65/234 від 04.02.2008 року), в якій скаржник просить рішення Господарського суду Полтавської області від 17.01.2008 року по справі №20/337 скасувати. Свої вимоги скаржник обґрунтовує неправильним застосуванням місцевим господарським судом норм процесуального права, зокрема п.6) ст. 83 ГПК України. При цьому, скаржник зазначає, що суму позову визнав повністю, проте не мав змоги виконати зобов’язання в силу складної фінансової ситуації товариства, в зв’язку з чим просив суд першої інстанції розстрочити cплату боргу.

Ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 14.02.2008 року було порушено апеляційне провадження з перегляду рішення Господарського суду Полтавської області від 17.01.2008 року.

Розпорядженням заступника Голови Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 27.03.2008 року та 14.05.2008 року склад колегії змінювався з підстав зазначених у розпорядженнях.

Ухвалами Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 17.03.2008 року та від 31.01.2008 року розгляд апеляційної скарги відкладався, у зв’язку з нез’явленням в судове засідання апеляційного господарського суду представника відповідача.

В судові засідання апеляційного господарського суду скаржником явку уповноваженого представника не забезпечено (хоча про час та місце судових засідань скаржник був повідомлений належним чином), про причини не направлення у судове засідання представника, апеляційний господарський суд не повідомлено.

В судових засіданнях апеляційного господарського суду представники позивача проти вимог апеляційної скарги заперечували з підстав, зазначених у Відзиві на апеляційну скаргу (вх.№2-05/1210/ від 16.04.2008 року), в якому позивач проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, спірне рішення місцевого господарського суду залишити в силі. В обґрунтування своїх заперечень, позивач посилався на те, що місцевим господарським судом було повно всебічно та об'єктивно досліджено усі обставини справи з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. При цьому, позивач проти заявленого скаржником розстрочення оплати боргу заперечував з тих підстав, що відповідачем не наведено обставин, відповідно до яких сума боргу мала б бути розстрочена.

В судовому засіданні, що відбулось 14.05.2008 року колегією суддів апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги, за згодою представників позивача було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши документи і матеріали, подані учасниками процесу та зібрані господарськими судами першої та апеляційної інстанціями, оцінивши докази, які мають значення для справи, колегія суддів Київського міжобласного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 19.07.2006 року між відповідачем (як замовником) та позивачем (як виконавцем) був укладений Договір поставки №50/07/06, відповідно до умов якого виконавець зобов’язується передати у власність замовника індивідуальну упаковку для ламп (товар), а замовник прийняти цей товар та оплатити його (арк. справи 72).

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками. В установленому порядку зазначений Договір визнаний недійсним не був, зустрічного позову про визнання Договору недійсним під час судового провадження у цій справі не подавалось. Поряд з цим, представниками сторін судових рішень щодо визнання Договору недійсним надано не було.

Відповідно до п.4.3 Договору, перехід права власності на товар відбувається в момент підписання видаткової накладної сторонами, при цьому, позивач разом з товаром зобов’язаний передати: рахунки –фактури, видаткові накладні, податкові накладні.

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, на виконання умов Договору позивачем було поставлено товар на загальну суму 355769 грн. 18 коп., факт поставки підтверджується копіями видаткових накладних №000001617 від 18.05.2007 року на суму 2362 грн. 50 коп. (арк. справи 23), №000003433 від 13.11.2006 року на суму 1200 грн. 00 коп. (арк. справи 26), №000003381 від 08.11.2006 року на суму 8379 грн. 00 грн. (арк. справи 27), №000000296 від 31.01.2007 року на суму 11371 грн. 52 коп. (арк. справи 28), №000000262 від 30.01.2007 року на суму 56475 грн. 49 коп. (арк. справи 29), №000003926 від 15.12.2006 року на суму 21600 грн. 00 коп., (арк. справи 32), №000003694 від 30.11.2006 року на суму 1200 грн. 00 грн. (арк. справи 33), №000003483 від 16.11.2006 року на суму 17076 грн. 00 коп. (арк. справи 34) , №000003438 від 13.11.2006 року на суму 6465 грн. 00 коп. (арк. справи 35), №000003276 від 2.11.2006 року на суму 1609 грн. 68 коп. (арк. справи 36), №000003203 від 28.10.2006 року на суму 1920 грн. 00 коп. (арк. справи 37), №000003195 від 26.10.2006 року на суму 1800 грн. 00 коп. (арк. справи 38), №000003181 від 26.10.2006 року на суму 22164 грн. 84 коп. (арк. справи 39), №000003160 від 24.10.2006 року на суму 1128 грн. 00 коп. (арк. справи 40), №000003123 від 21.10.2006 року на суму 2382 грн. 00 коп. (арк. справи 42), №000003023 від 14.10.2006 року на суму 10980 грн. 00 коп. (арк. справи 43), №000002998 від 12.10.2006 року на суму 26739 грн. 16 коп. (арк. справи 44), №000003298 від 11.10.2006 року на суму 4200 грн. 00 коп. (арк. справи 46), №000003067 від 06.10.2006 року на суму 20910 грн. 20 коп. (арк. справи 47), №000002863 від 03.10.2006 року на суму 1890 грн. 00 коп. (арк. справи 48), №000002788 від 27.09.2006 року на суму 16685 грн. 46 коп. (арк. справи 49), №000002755 від 22.09.2006 року на суму 29284 грн. 67 коп. (арк. справи 50), №000002714 від 19.09.2006 року на суму 4800 грн. 00 коп. (арк. справи 51), №000002681 від 15.09.2006 року на суму 2700грн. 00 коп. (арк. справи 52), №000002635 від 12.09.2006 року на суму 7200 грн. 00 коп. (арк. справи 53), №000002471 від 01.09.2006 року на суму 29 грн. 00 коп. (арк. справи 55), №000002400 від 22.08.2006 року на суму 10920 грн. 00 коп. (арк. справи 56), №000002328 від 15.08.2006 року на суму 16331 грн. 93 коп. (арк. справи 57), №000002165 від 31.07.2006 року на суму 39760 грн. 73 коп. (арк. справи 58), №000001923 від 10.07.2006 року на суму 4800 грн. 00 коп. (арк. справи 60), №000001687 від 20.06.2006 року на суму 1404 грн. 00 коп. (арк. справи 63).

Відповідно до п. 3.2 Договору, оплату за товар замовник здійснює у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця протягом 30 календарних днів з моменту одержання товару.

Як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, відповідач частково розрахувався за поставлений товар в сумі 136760 грн. 73 коп. Факт часткової сплати за отриманий товар підтверджено копіями банківських виписок (арк. справи 18-21).

28.02.2007 року позивачем на адресу відповідача була надіслана вимога про сплату відповідачем заборгованості по спірному Договору (арк. справи 12).

24.05.2007 року сторонами був підписний Акт звірки взаєморозрахунків (арк. справи 16-17), відповідно до якого заборгованість відповідача становила 219008 грн. 45 коп., яку відповідач Листом №616 від 24.05.2007 року зобов’язувався сплатити до 8.07.2007 року (арк. справи 15).

20.09.2007 року в рахунок погашення боргу відповідачем на рахунок позивача було сплачено 50000 грн. 00 коп., що підтверджено копією виписки з банку (арк. справи 22).

Більше грошових коштів від відповідача не надходило. Внаслідок неналежного виконання відповідачем грошових зобов’язань, відповідно до позовних вимог, за ним утворилась заборгованість в розмірі 169008 грн. 45 коп., яка була заявлена до стягнення.

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом, розмір заборгованості 169008 грн. 45 коп. був погоджений сторонами в Акті звірки взаєморозрахунків станом на 31.10.2007 року, підписаного сторонами та скріпленого печатками підприємств (арк. справи 76).

Пунктом 5.4 Договору сторони передбачили відповідальність за несвоєчасну оплату товару, у вигляді сплати відповідачем штрафу в розмірі 0,1 % від вартості поставленого товару за кожний день прострочки, але не більше ніж подвійна облікова ставка НБУ.

Як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду (відповідно до позовних вимог), внаслідок неналежного виконання відповідачем грошових зобов’язань за Договором, позивачем був нарахований штраф в розмірі 8141 грн. 11 коп. (арк. справи 67-69).

Судова колегія апеляційного господарського суду, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню на підлягає, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін виходячи з наступних підстав.

Переглядаючи судове рішення господарського суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, керується приписами ст.101 ГПК України, відповідно до якої, апеляційний господарський суд не зв’язаний з доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що на момент звернення позивача з позовною заявою, а саме станом на 12.11.2007 року, сума заборгованості за виконані позивачем роботи становила 169008 грн. 45 коп., яка відповідачем не заперечується та під час розгляду справи в місцевому та апеляційному господарських судах спростована не була.

Відповідно до ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України, договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов’язання які мають ознаки договору поставки, згідно якого (Договору), в силу ст.712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов’язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов’язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов’язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Договір поставки двосторонній, тому що права та відповідні обов’язки виникають для обох контрагентів. Оплатний характер цього договору полягає в тому, що одержану від постачальника продукцію покупець оплачує за погодженими цінами.

Згідно зі ст.509 ЦК України, зобов’язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов’язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов –відповідно до звичаїв ділового обороту, при чому одностороння відмова від виконання не допускається.

Стаття 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином у відповідності до закону, правових актів, договору, а також у разі відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 202 ГК України, ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Ст.598 ЦК України передбачено, що зобов’язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, визначених законом або договором.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності підстав для стягнення основної суми боргу у повному обсязі.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушення зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання.

Відповідно до п. 3.2 Договору, оплату за товар замовник здійснює у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця протягом 30 календарних днів з моменту одержання товару.

Водночас, як було вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до розрахунку суми основної заборгованості, доданої до позовної заяви (арк. справи 87-88) відповідач здійснював оплату отриманого товару із простроченням строків, визначених п.3.2 Договору.

Відповідно до ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ст.230 ГК України, одним із видів господарських санкцій є штрафні санкції. Штрафними санкціями, за ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) визначається грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Враховуючи наведені приписи, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що за своєю правовою природою та порядком нарахування, неустойка, яка встановлена сторонами у п.5.4 Договору, є пенею.

Відповідно до ч.3 ст.232 ГК України, вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено.

Таким чином, наведені норми законодавства визначають підставою застосування пені факт порушення стороною договору прийнятого грошового зобов’язання за договором.

Стаття 551 ЦК України передбачає, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. При цьому, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 548 ЦК України, неустойка може встановлюватись законом або договором.

У відповідності до ч.2 ст.4 ГК України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання, визначаються цим Кодексом. Отже, по переконанню колегії суддів апеляційного господарського суду, норми Господарського кодексу України є спеціальними щодо встановлення відповідальності по грошових зобов'язаннях суб'єктів господарювання.

Частиною 6 ст.231 ГК України, встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких, встановлюється обліковою ставкою НБУ. При цьому, зазначена норма допускає встановлення законом чи договором іншого порядку визначення розміру штрафних санкцій за порушення грошових зобов’язань.

Згідно ст.1 чинного Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань», платники грошових коштів (відповідач у цій справі) сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Виходячи зі ст.3 цього Закону, розмір пені, передбачений статтею 1 Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

На думку колегії судів апеляційного господарського суду, цей Закон поширюється на правовідносини, учасниками яких є, юридичні особи та фізичні особи –підприємці.

Таким чином, по переконанню колегії суддів апеляційного господарського суду, яким би способом не визначався в договорі розмір неустойки, він не може перевищувати той розмір, який встановлений Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань», як граничний.

Водночас, як було вірно встановлено місцевим господарським судом, розмір неустойки у спірних правовідносинах був обмежений сторонами у Договорі подвійною обліковою ставкою НБУ, а тому, при здійсненні її обрахування позивачем було дотримано вимоги Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань»в розмірі подвійної облікової ставки НБУ,

Відповідно до ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 5.4 Договору, сторони погодили, що у разі затримання відповідачем виконання грошових зобов'язань, відповідач сплачує позивачу штраф за кожний день прострочення. Тобто, по переконанню колегії суддів апеляційного господарського суду, сторони Договору узгодили порядок нарахування штрафу за весь період, упродовж якого триває порушення грошового зобов'язання.

Поряд з цим, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що оскільки, позивачем фактично за порядком нарахування в Договорі передбачено нарахування пені, то в цьому випадку у спірних правовідносинах «штраф»слід розуміти в контексті «штрафних санкцій», визначених ст.232 ГК України.

Водночас, дослідивши порядок нарахування штрафу (відповідно до розрахунку штрафу) (арк. справи 67-69), колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що позивачем було дотримано шестимісячний строк нарахування неустойки, щодо заборгованості, яка виникла за неоплачений товар по кожній окремій накладній, як на підставу виникнення грошових зобов’язань відповідно до умов Договору.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені у повному обсязі. З врахуванням зазначеного вище, позовні вимоги були вірно задоволені господарським судом першої інстанції у повному обсязі.

Водночас, розглянувши доводи апеляційної скарги щодо здійснення розстрочки грошового зобов’язання, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають з оглядну на наступне.

Пункт 6 ст. 83 ГПК України передбачає право господарського суду відстрочити або розстрочити виконання рішення. При цьому, застосовуючи приписи цієї норми, за переконанням колегії суддів апеляційного господарського суду, слід враховувати приписи ст.121 ГПК України про те, що за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, зокрема, господарський суд залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Водночас, матеріали справи не містять доказів в обґрунтування доводів відповідача щодо тяжкого фінансового становища та неможливості виконати грошове зобов’язання, не було надано таких доказів і під час розгляду справи в апеляційному господарському суді.

Поряд з цим, колегією господарського суду апеляційної інстанції приймаються до уваги доводи місцевого господарського суду, що відповідач Листом №616 від 24.05.2007 року гарантував провести оплату в розмірі 219008 грн. 45 коп. у встановлений термін, а саме : 11-15.06.2007 року -140000 грн. 00 коп., 04-08.07.2007 року –79008 грн. 45 коп., проте, як було вірно встановлено місцевим господарським судом, вказане зобов’язання відповідач належним чином не виконав.

Крім того, судова колегія апеляційного господарського суду зазначає, що як вбачається з тексту апеляційної скарги, скаржник просить розстрочити виконання грошового зобов’язання у наступні строки, а саме: 69000 грн. 00 коп. до 31.01.2007 року та 108149 грн. 56 коп. до 29.02.2007 року, водночас, оскільки рішення місцевого господарського суду було прийнято 17.01.2008 року, а постанова апеляційного господарського суду 14.05.2008 року, тобто після визначених скаржником термінів, проте доказів щодо сплати боргу господарським судам першої та апеляційної інстанції не надано, тому місцевим господарським судом правомірно відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розстрочку погашення заборгованості.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В цьому випадку це стосувалось відповідача в частині доведення належними засобами доказування виконання грошового зобов’язання проведеного належним чином, або відсутність підстав для такого виконання, чого належним чином зроблено не було.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що місцевим господарським судом були вірно застосовані норми процесуального та матеріального права при повному встановленні обставин справи, відповідно з чим, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Полтавської області від 17.01.2008 року має бути залишено без змін.

Зважаючи на вказане вище та керуючись ст.ст.43,33,34,43,49, ст.ст.99,101, п.1) ст.103, ст.105 ГПК України, Київський міжобласний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод газорозрядних ламп»на рішення Господарського суду Полтавської області від 17.01.2008 року у справі №20/337 залишити без задоволення.

2.          Рішення Господарського суду Полтавської області від 17.01.2008 року у справі №20/337 –залишити без змін.

3.          Копію цієї постанови суду надіслати сторонам у справі.

4.          Матеріали справи №20/337 повернути до Господарського суду Полтавської області.

Повний текст постанови було виготовлено та підписано 20.05.2008 року

Головуючий суддя                                                                      Поліщук В. Ю.

судді:                                                                                                    Фаловська І.М.

Агрикова О.В.

Дата відправки 02.06.08