ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"01" квітня 2008 р. Справа № 15/09

за позовом Військовий прокурор Вінницького гарнізону в інтересах держави Міністерства оборони України Управління капітального будівництва та ремонту Повітряних сил Збройних сил України (військова частина А 3641)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:Командування Повітряних Сил ЗС України (військова частина А0215)

до відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю компанія "Інвестжитлобуд"

про розірвання мирової угоди та стягнення в сумі 947 350 грн. 69 коп.

Суддя

Представники:

Від позивача : представник за довіреністю Ільчик О.В.

Від відповідача : представник за довіреністю Тютюн Ю.Б.

від третьоїособи: представник за довіреністю Ільчик О.В.

від органу прокуратури: не з"явився

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснена

СУТЬ СПОРУ : Заступник військового прокурора Вінницького гарнізону звернувся в господарський суд в інтересах держави в особі Міністерства оборони України Управління капітального будівництва та ремонту Повітряних сил Збройних сил України (військова частина А 3641) з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю компанія "Інвестжитлобуд" в якому просить розірвати мирову угоду від 17.02.2004 року, затверджену ухвалою господарського суду Рівненської області від 17.02.2004 р. по справі № 14/280, яка укладена між Міністерством оборони України в особі Управління експлуатації фондів, розквартирування військ та капітального будівництва (військова частина А1206) та Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія "Інвестжитлобуд" та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія "Інвестжитлобуд" на користь Міністерства оборони України в особі Управління капітального будівництва та ремонту Повітряних Сил ЗС України (військова частина А3641), як правонаступника Управління експлуатації фондів, розквартирування військ та капітального будівництва (військова частина А1206), {Одержувач: військова частіша А0215, р/р 0013 в ГУДКУ у Вінницькій області, МФО 802015, ) заборгованість (збитки) з урахуванням індексу інфляції у сумі 947 350,69 грн. (дев'ятсот сорок сім тисяч триста п 'ятдесят гри. 69 коп.).

Заявлені вимоги заступник військового прокурора обгрунтовує наступним.

17.02.2004 року Господарським судом Рівненської області затверджена мирова угода по справі № 14/280 між Міністерством оборони України в особі військової частини А1206 та ТОВ компанія "Інвестжитлобуд", за умовами якої ТОВ компанія "Інвестжитлобуд" взяло на себе зобов'язання передати Міністерству оборони України в особі військової частини А1206 на виконання умов договору від 23.11.2000 року № 9/1-0-58д квартири в регіонах України, а саме:

- квартири загальною площею 136,5 кв. м. у м. Стрий Львівської області, або за взаємною згодою в будь-якому іншому регіоні України;

- квартири загальною площею 95 кв. м. у м. Кременчук Полтавської області, або за взаємною згодою в будь-якому іншому регіоні України:

- на решту суми квартири у м. Рівне по вул. Макарова, 56. Термін передачі даних квартир до 31 грудня 2004 року.

Вартість квартир, що передаватимуться буде визначена на момент їх передачі відповідно до опосередкованої вартості житла по регіонах встановленої Держбудом, але в будь-якому випадку їх сумарна вартість не повинна перевищувати 673 312.5 грн.

Мировою угодою встановлено, що після передачі вказаних квартир Відповідачем Позивачу, сторони за договором від 23.11.2000 року № 9/1-0-58д виконали свої зобов'язання в повному обсязі та належним чином.

Однак ТОВ компанія "Інвестжитлобуд" свої зобов'язання щодо передачі квартир у м. Стрий Львівської області, у м. Кременчук Полтавської області і у м. Рівне по вул. Макарова, 56 вартістю 673 312,50 грн. та відповідно умови мирової угоди від 17.02.2004 року, затвердженої господарським судом Рівненської області - не виконало.

В зв"язку з невиконанням відповідачем вказаної мирової угоди заступник військового прокурора просить суд її (мирову угоду) розірвати посилаючись при цьому на статтю 651 Цивільного Кодексу України, а саме на те, що відповідач не виконавши умов мирової угоди істотно порушив її умови та завдав шкоди позивачу, оскільки позбавив можливості забезпечити житлом військовослужбовців ЗС України.

Крім того заступник військового прокурора просить суд стягнути з відповідача 673 312, 50 грн. збитків посилаючись при цьому на ст.ст. 611, 612 ЦК України нормами яких встановлено, що якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. За таких обставин заступник військового прокурора стверджує, що Міністерство оборони України в особі військової частини А1206, як сторона мирової угоди, відмовилося від прийняття виконання по ній, а відтак вправі вимагати відшкодування збитків, які складаються з вартості непереданих відповідачем квартир.

Також заступник військового прокурора просить суд стягнути з відповідача вищевказані збитки з врахуванням індексу інфляції за період з 01.01.2005 року по 01.11.2007 року, який в грошовому виразі складає, згідно розрахунку поданого головним бухгалтером в/4 А3641, 274 038 гр. 19 коп.. В обгрунтування стягнення збитків з врахуванням індексу інфляції заступник військового прокурора посилається на роз"яснення Вищого Арбітражного суду України від 12.05.1999 року №02-5/223.

Міністерство оборони України письмових пояснень суду не надало, явку представника свого в судове засідання не забезпечило, про дату час і місце розгляду справи повідомлене належним чином.

Представник Управління капітального будівництва та ремонту Повітряних сил Збройних сил України (військова частина А 3641) та Командування Повітряних сил Збройних сил України (в/ч А0215) надав суду письмові пояснення в яких позов заступника військового прокурора Вінницького гарнізону підтримав.

Відповідач надав суду відзив на позов в якому вимог заступника військового прокурора Вінницького гарнізону не визнає з мотивів його необгрунтованості та недоведеності.

Крім того відповідач заявив клопотання про зупинення розгляду даної справи до вирішення пов"язаної з нею справи №19/102 господарським судом Львівської області.

Клопотання відповідача судом відхилено з мотивів недоведеності взаємозв"язку між справами №15/09 та №19/102 та залежності розгляду одна від одної.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками процесу та зібрані судом, заслухавши пояснення предстаників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини на яких грунтуються їх вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

При цьому суд керувався наступним.

17.02.2004 року Господарським судом Рівненської області затверджена мирова угода по справі № 14/280 між Міністерством оборони України в особі військової частини А1206 та ТОВ компанія "Інвестжитлобуд", за умовами якої ТОВ компанія "Інвестжитлобуд" взяло на себе зобов'язання передати Міністерству оборони України в особі військової частини А1206 на виконання умов договору від 23.11.2000 року № 9/1-0-58д квартири в регіонах України, а саме:

- квартири загальною площею 136,5 кв. м. у м. Стрий Львівської області, або за взаємною згодою в будь-якому іншому регіоні України;

- квартири загальною площею 95 кв. м. у м. Кременчук Полтавської області, або за взаємною згодою в будь-якому іншому регіоні України:

- на решту суми квартири у м. Рівне по вул. Макарова, 56. Термін передачі даних квартир до 31 грудня 2004 року.

Вартість квартир, що передаватимуться буде визначена на момент їх передачі відповідно до опосередкованої вартості житла по регіонах встановленої Держбудом, але в будь-якому випадку їх сумарна вартість не повинна перевищувати 673 312.5 грн.

Мировою угодою встановлено, що після передачі вказаних квартир Відповідачем Позивачу, сторони за договором від 23.11.2000 року № 9/1-0-58д виконали свої зобов'язання в повному обсязі та належним чином.

Посилаючись на те, що вищевказана мирова угода не виконана відповідачем заступник військового прокурора Вінницького гарнізону просить її розірвати. Однак така вимога не грунтується на нормах чинного законодавства України, що підтверджується наступним.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України сторони мають право на укладення мирової угоди. Умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. До затвердження мирової угоди сторін господарський суд роз"яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін. Про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

Використовуючи надане законом право, сторони у справі №14/280 скористалися передбаченою чинним законодавством можливістю вирішити спір шляхом укладення мирової угоди, за умовами якої відповідач протягом визначеного періоду часу зобов'язаний вчинити певні дії.

Мирова угода являється спрощеною процесуальною процедурою вирішення господарського спору при якій господарський суд не досліджує обставин та суті спору, не вирішує спір по суті, а припиняє провадження у справі. При цьому господарським процесуальним кодексом України не передбачено розірвання мирової угоди, укладеної сторонами на вирішення господарського спору та затвердженої господарським судом.

Затвердивши мирову угоду суд одночасно припиняє провадження у справі, а відтак в разі розірвання вищевказаної мирової угоди, не врегульваним залишиться спір у справі, в якій припинено провадження в зв"язку з укладенням сторонами мирової угоди, затвердженої судом.

Посилання позивача, в обгрунтування розірваня мирової угоди, на норми Цивільного кодексу України без врахування процесуальних норм, визначених господарським процесуальним кодексом України є необгрунтованим з огляду на нступне.

Сама по собі мирова угода, укладена сторонами на вирішення господарського спору та затверджена господарським судом, не може регулюватися тільки нормами Цивільного кодексу України без врахування норм Господарського процесуального кодексу України.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що мирова угода, укладена сторонами на вирішення господарського спору та затверджена господарським судом, являється правочином та договором, укладеним між сторонами спору. Однак суд не може погодитися з таким твердженням з огляду на наступне.

Пунктом першим статті 202 та пунктом першим статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином та договором є дія, домовленісить двох або більше сторін, спрямована на набуття, встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

Мирова ж угода по своїй суті є універсальним способом захисту цивільних прав, яким сторони мають право скористатися у всякому положенні спору.

Мирова угода здійснюється особами вже зв'язаними цивільним правовідношенням, тобто для укладення мирової угоди необхідною умовою є наявність між сторонами цивільних прав і обов'язків, що виникли, зокрема, з цивільно-правового договору, спричинення шкоди, необгрунтованого збагачення, тощо.

Отже потреба в мировій угоді виникає перш за все за наявності спірності права.

На відміну від звичайної цивільно-правової угоди, націленої на реалізацію прав в нормальних умовах, мирова угода направлена на захист прав. Мирова угода, зокрема, може бути направлена на: зміну або обмеження способів захисту прав, підтвердження об'єму прав і обов'язків, зміна, припинення і встановлення нових цивільних прав і обов'язків, тощо.

Мирова угода є угодою, що має самостійну правову мету – захист прав.

Способи досягнення мети мирової угоди, як і будь-якої цивільно-правової угоди, повинні бути законними.

На основі вищевикладеного можна стверджувати, що мирова угода характеризується наявністю загальної правової мети, яка полягає в захисті суб'єктивних цивільних прав.

Відмінність мирової угоди від звичайних цивільно-правових угод, направлених на припинення зобов'язань, полягає саме в націленості всякої мирової угоди на захист суб'єктивних цивільних прав.

Здійснюючи звичайну угоду (реалізацію суб'єктивних прав), її суб'єкти набувають благ (у широкому сенсі) при цьому обов'язку однієї сторони вчинити певні дії відповідає взаємний обов'язок іншої сторони за поданням матеріального або іншого блага.

При здійсненні ж мирової угоди кожна із сторін захищає те, що належить їй, погоджуючись чимось поступитися або надаючи щось один одному.

За наведних обставин можна зробити висновок, що:

По-перше, мирова угода – це цивільно-правова угода.

По-друге, мирова угода є два (багато) стороння угода (договір), яка здійснюється особами, вже зв'язаними цивільним правовідношенням.

По-третє, мотивом, спонукаючим сторони до укладення мирової угоди, є неясність, невизначеність або спірність в правовідношенні, які спричинили (можуть спричинити) виникнення між ними суперечки про право або порушують сумнів в можливості здійснення суб'єктивного права.

По-четверте, припинення спору, як і усунення перешкод до здійснення прав або неясності в правовідношенні є соціально-економічна, але не правова мета мирової угоди. Мирова угода характеризується наявністю загальної правової мети, яка полягає в захисті суб'єктивних цивільних прав.

По-п'яте, якщо загальна правова мета мирової угоди полягає в захисті прав, то її безпосередні правові цілі, до досягнення яких прагнуть її учасники (підстава укладення мирової угоди), можуть бути найрізноманітнішими. Через це мирова угода не є особливим типом і видом договору і не можна регулюватися тільки нормами цивільних актів, зокрема, Цивільним кодексом.

По-шосте, ознакою, щовизначає мирову угоду, є не взаємність поступок, а відшкодувальність мирової угоди, що має особливу компромісну природу. Мирова угода – відшкодувальна операція; кожна з її сторін зв'язана обов'язком надання взаємного задоволення іншій стороні.

І нарешті , в-соьмих, одна або обидві сторони мирової угоди мають право відмовитися від використання конкретного способу захисту прав, передбаченого законом або договором, і використовувати інший спосіб захисту прав, що допускається законом.

Власне мирова угода, як було вказано вище, може зовсім не спричиняти виникнення, зміну і припинення цивільних прав і обов'язків; мирова угода, переслідуючи мету захисту прав, може полягати тільки в підтвердженні прав і обов'язків.

Крім того, відповідно до п. 3.9.6 роз'яснення Вищого арбітражного суду України N 02-5/289 від 18.09.97 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" у разі ухилення однієї із сторін від виконання мирової угоди наказ про примусове виконання не може бути видано, оскільки провадження зі справи господарським судом припинено. Однак інша сторона у цьому випадку не позбавлена права звернутися на загальних підставах з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Тобто в даному роз"ясненні вказується, що у разі ухилення однієї із сторін від виконання мирової угоди інша сторона вправі звернутися до суду саме з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, а не про її розірвання.

Таким чином вимога заступника військового прокурора Вінницького гарнізону про розірвання мирової угоди, укладеної сторонами на вирішення спору у справі №14/280, яка розглядалася господарським судом Рівненської області та затверджена останнім не підлягає задоволенню.

В зв"язку з відмовою в задоволенні вимоги про розірвання мирової угоди не може бути задоволеною і вимога про відшкодування збитків, завданих розірванням (п.5 ст.653 ЦКУ).

Не підлягає задоволенню і вимога заступника військового прокурора Вінницького гарнізону про стягнення з ТзОВ "Інвестжитлобуд" 947 350,69 гривень.

Пред"являючи вказану вимогу заступник військового прокурора посилаєтться на те, що відповідач- ТзОВ "Інвестжитлобуд" не виконав умови мирової угоди, затвердженої ухвалою суду від 17.02.2004 року та не передав військовій частині А 3641 квартири загальною площею 136,5 м.кв. в зв"язку з чим остання відмовилася від прийняття виконання по даній мировій угоді.

Заявляючи вказану вимогу заступник військового прокурора в одному випадку стверджує що це є заборгованість відповідача перед в/ч А 3641, яка складає вартість непереданих квартир, в другому випадку вказує що це є збитки, які відповідач завдав вказаній військовій частині невиконанням мирової угоди з врахуванням індексу інфляції.

Однак ні в першому, ні в другому випадку дана сума не підлягає стягненню з відповідача.

По-перше, зовов"язання відповідача, як по договору №9/1-0-58 д на будівництво житла в порядку пайової участі, так і по мировій угоді полягало в передачі квартир, а не перерахуванні військовій частині грошових коштів.

Таким чином у відповідача відсутнє зобов"язання перед військовою частиною у грошовому виразі, а відтак вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у грошовому еквіваленті не грунтується на договорі та законі, а відтак не підлягає задоволенню.

Не є сума, яку просить стягнути з відповідача заступник військового прокурора і збитками в розумінні норм цивільного та господарського судочинства.

Пунктом другим статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що є збитками, які відшкодовуються в разі порушення цивільного права. Зокрема даною статтею зазначено, що:

збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 225 Господарського кодексу України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто до складу збитків не відноситься вартість олаченого але непереданого, неотриманого майна, в даному випадку жилових кавртир.

Крім того необгрунтованим є посилання заступника військового прокурора на статті 611, 612 Цивільного кодексу України, а саме на норму, якою встановлено, що якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов"язання втратило інтрес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ні заступник військового прокурора Вінницького гарнізону, ні Управління капітального будівництва та ремонту Пвітряних Сил ЗС України (в/ч 3641) не надали суду доказів того що кредитор, як по договору №9/1-0-58 д на будівництво житла в порядку пайової участі, так і по мировій угоді, повідомляв бржника (відповідача по справі) про те, що зобов"язання втратило інтрес для нього і, що він (кредитор) відмовляється від прийняття виконання.

В претензіях військової частини А3641 (21 а.с, 26 а.с.) остання ставила вимоги про термінове передання квартир та про пропозицію розірвати мирову угоду, а не про відмову від прийняття виконання по ній чи по договору №9/1-0-58 д .

Отже в судовому засіданні не підтверджено факт відмови військової частини А3641 від прийняття виконання по мировій угоді чи по договору №9/1-0-58 д, а відтак не може бути правомірною вимога про стягнення збитків, яка грунтується на вищевказаному.

Крім того Господарським процесуальним кодексом України не передбачено норми, яка би надавала право стороні мирової угоди, яка затверджена судом, відмовлятися від прийняття виконаня по ній, зокрема, в зв"язку з втратою інтересу до виконання зобов"язання по ній.

В зв"язку з відмовою в задоволенні вимог про стягнення збитків не є підставною і вимога про стягнення їх (збитків) з врахуванням індексу інфляції.

Крім того, відповідно до пункту другого статті 625 Цивільного кодексу України боржник, зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми тільки в разі прострочення ним (боржником) виконання грошового зобов'язання.

Однак, як встановлено вище, у відповідача-ТзОВ компанії "Інвестжитлобуд" не існує перед позивачем грошового зобов'язання.

Також суд зазначає, що затвердження судом мирової угоди як форма вирішення спору має свою спрощену процесуальну процедуру, в якій не передбачено обов'язку доказування та оцінки доказів.

У зв'язку з цим постановлення судового рішення на умовах досягнутої домовленості про мирову угоду є порушенням вимог статей 4-7, 84 ГПК України, оскільки таке рішення не містить обов'язкових його складових - визначеності щодо встановлення обставин (фактів), їх правової оцінки, наявності порушення прав і свобод тощо.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 49,82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.Відмовити в задоволенні позову.

Суддя

підписано "11" квітня 2008 р.