ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2008 р.

№ 16/569

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів :

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

касаційної скарги

Державного комітету України з державного матеріального резерву

на постанову

від 31.01.2008 року Луганського апеляційного

господарського суду

у справі

№ 16/569

господарського суду

Луганської області

за позовом

Державного комітету України з державного матеріального резерву

до

Державного підприємства “Свердловантрацит”

про

повернення самовільно використаних матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та стягнення штрафних санкцій в сумі 12 440 309,98 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача:

Вакуленко О.М. (довіреність № 2/593 від 08.02.2008р.)

від відповідача:

Снесарєва-Сомова Я.В. (довіреність № 14-4/13д від 11.01.08р.);

Боцул В.П. (довіреність № 14-112д від 25.04.2008р.);

Мернік О.В. (довіреність № 14-92д від 21.04.2008р.)

В С Т А Н О В И В:

08.05.2008 року в судовому засіданні оголошено перерву до 29.05.2008 року до 14 годин 15 хвилин.

Рішенням Господарського суду Луганської області (суддя Шеліхіна Р.М.) від 26.11.2007 року у справі № 16/569 позов задоволено повністю; стягнуто з ДП “Свердловантрацит” на користь Державного бюджету України штраф 2 906 151,68 грн., пеню 1 507 022,06 грн.; зобов’язано ДП “Свердловантрацит” повернути до державного матеріального резерву наступні матеріальні цінності: рейки залізничні вузької колії 96,221т; балки та швелери 21,85т; сталь сортов.констр. 17,463т; сталь бурова 0,7т; накладки та підкладки 20,39т; болти колійні 0,806т; костилі колійні 9,1т; труби нафтопровод. 55,89т; труби водо-казопровідні 65,533т; кабель шлангов.врубов 12,282км; кабель контрольн. 2,936км; бронекабель 19,143км; канати сталеві 4,798т; стрічка конвеєрна 0,49тис.м; труби вентиляційні 1,72тис.м; руднічна стойка 7,0тис.куб.м; стягнуто з ДП “Свердловантрацит” на користь Державного бюджету України державне мито в сумі 9046,07 грн. за майнові вимоги, за немайнові вимоги в сумі 30,15 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 41,86 грн.

Постановою Луганського апеляційного господарського суду (головуючий суддя Журавльова Л.І., судді –Бойченко К.І., Єжова С.С.) від 31.01.2008 року у справі № 16/569 рішення Господарського суду Луганської області від 26.11.2007 року скасовано; у задоволенні позовних вимог відмовлено; стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву на користь ДП “Свердловантрацит” витрати по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги в сумі 4537,81 грн.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Луганського апеляційного господарського суду від 31.01.2008 року, рішення Господарського суду Луганської області від 26.11.2007 року –залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ч.3 ст.937 ЦК України, ст.14 Закону України “Про державний матеріальний резерв”, ст.35 ГПК України.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач повністю заперечує викладені в ній доводи.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представника позивача, який підтримав викладені в ній доводи, заперечення на касаційну скаргу представників відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Позивач звернувся до суду з позовом про зобов’язання відповідача повернути до державного матеріального резерву матеріальні цінності, які ним самовільно використані, та про стягнення штрафу і пені, передбачених ст.14 Закону України “Про державний матеріальний резерв”.

Як встановлено місцевим господарським судом факт закладення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на відповідальне зберігання до відповідача підтверджується номенклатурою накопичення матеріальних цінностей в мобілізаційний резерв, затвердженою наказом ВО “Ворошиловградвуглепром” від 23.06.1988 року №3сс, та рішенням Господарського суду м. Києва від 16.12.2002 року по справі №02-2-17/2196-1/16ОТ.

В результаті перевірки, зафіксованої актом перевірки від 12.11.2004 року Східного контрольно-ревізійного відділення Держкомрезерву, встановлено факт незабезпечення збереження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на суму 8 358 647,21 грн., в тому числі і матеріальних цінностей, що є предметом даного позову.

Виходячи з встановлених обставин справи, обов’язку відповідача повернути передане йому на зберігання майно в натурі та визначену статтею 14 Закону України “Про державний матеріальний резерв” відповідальність за неналежне виконання зобов’язань, місцевий господарський суд задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

Натомість апеляційний господарський суд, відмовляючи у позові, встановив відсутність укладеного сторонами договору на відповідальне зберігання та акта приймання-передачі на відповідальне зберігання як підстав виникнення у відповідача зобов’язань по правовідносинам з відповідального зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву.

Правовідносини, пов’язані з формуванням, розміщенням, зберіганням, використанням, поповненням та освіженням (поновленням) запасів державного матеріального резерву, врегульовано Законом України “Про державний матеріальний резерв”, постановою Кабінету Міністрів України №1129 від 08.10.1997 року “Про затвердження Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностям державного резерву”, постановою Кабінету Міністрів від 12.04.2002 року №532 “Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов’язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву”; водночас до вказаних правовідносин підлягають застосуванню приписи цивільного законодавства України, з урахуванням особливостей, встановлених спеціальним законодавством.

Відповідно до статті 11 наведеного Закону, запаси матеріальних цінностей матеріального резерву розміщуються на підприємствах, в установах та організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву; частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, незалежно від їх форм власності.

При застосуванні до спірних правовідносин цивільного законодавства України слід враховувати приписи Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, за якими норми Цивільного кодексу України застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України - до прав та обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відтак, визначаючи підстави, відповідно до яких у відповідача можуть виникнути зобов’язання по зберіганню матеріальних цінностей державного матеріального резерву, судам належить враховувати, що за приписами статті 4 Цивільного кодексу Української РСР та статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов’язки виникають з угод та правочинів, інших дій, які в силу загальних начал та змісту цивільного законодавства породжують цивільні права та обов’язки.

Таким чином, для правильного вирішення спору судам належало встановити, з яким саме періодом часу пов’язує позивач момент виникнення правовідносин зі зберігання цінностей матеріального резерву між ним та відповідачем, яке цивільне законодавство регулювало такі правовідносини (Цивільний кодексу України чи Цивільний кодекс Української РСР), в якій формі на той час належало оформити взаємні права та обов’язки сторін.

Для з’ясування цих обставин судам належить надати оцінку наявним у матеріалах справи документам, та зробити висновок щодо того, чи можуть вони бути належними та допустимими доказами виникнення у відповідача спірних зобов’язань, виходячи з правил їх належності та допустимості за статтями 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України.

Так, статтею 16 Закону України “Про державний матеріальний резерв” визначено, що звітність про наявність запасів матеріальних цінностей державного резерву, їх рух, облік здійснюються в порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

За пунктом 23 постанови Кабінету Міністрів України №1129 від 08.10.1997 року “Про затвердження Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностям державного резерву” передбачено подання зберігачами матеріальних цінностей даних оперативного обліку наявності.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції погоджується з доводами касаційної скарги, що апеляційним господарським судом не надано повної та всебічної оцінки обставинам справи в їх сукупності –зокрема, не надано оцінки складеним відповідачем звітам –збережувальним зобов’язанням по формі 12мр за 2005 рік і пояснювальній записці до нього, та по формі 17мр за 2006 рік, як доказу, на який посилається позивач у підтвердження існування у відповідача зобов’язань, пов’язаних з прийняттям цінностей державного матеріального резерву на відповідальне зберігання.

Також, судам слід дати оцінку тому, що акт від 12.11.2004 року (а.с.10-14), містить посилання на порівняння обліку Дежкомрезерву та обліку підприємства, та з’ясувати у відповідача підстави здійснення ним такого обліку.

Водночас, задовольняючи позовні вимоги, місцевим господарським судом не враховано наступне: обов’язок зберігача повернути річ поклажодавцю, що передбачений статтями, на які послався позивач та місцевий суд при прийнятті рішення (зокрема, ст.938 ЦК України), означає, що ця річ вибуває з володіння зберігача та передається у володіння поклажодавця, припиняючи тим самим правовідносини з її зберігання.

Однак з прохальної частини позовної заяви не вбачається, що дійсні позовні вимоги позивача полягають у реальній передачі труб від відповідача позивачу, як юридичній особі, оскільки прохальну частину викладено як вимогу про повернення матеріальних цінностей до державного матеріального резерву як незнижуваного державного запасу матеріальних цінностей; відтак судом дійсні позовні вимоги не з’ясовано та не розглянуто; не застосовано норми матеріального права, що регулюють дані правовідносини.

Також судове рішення не містить повної назви та посилання на будь-які родові ознаки речей, належних до повернення, відповідно до номенклатури накопичення матеріальних цінностей в мобілізаційний резерв.

Таким чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що господарські суди в порядку статей 43, 101 Господарського процесуального кодексу України розглядаючи справу, не розглянули всебічно, повно та об’єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; не дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; не з’ясували дійсні правовідносини сторін, внаслідок чого їх висновки за наслідками розгляду позову та апеляційної скарги є передчасними.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року №11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Разом з тим постанова апеляційної інстанції та рішення місцевого суду вказаним вимогам не відповідають за вищевказаних підстав.

З огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, постанова апеляційної інстанції та рішення місцевого суду підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду справи господарським судам слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, п.3 ч.1 ст.1119, ч.1 ст.11110, ст.11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву на постанову Луганського апеляційного господарського суду від 31.01.2008 року у справі № 16/569 задовольнити частково.

Постанову Луганського апеляційного господарського суду від 31.01.2008 року та рішення Господарського суду Луганської області від 26.11.2007 року у справі № 16/569 –скасувати.

Справу № 16/569 направити до Господарського суду Луганської області на новий розгляд.

Головуючий-суддя

К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

О.Глос