ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

10.06.08                                                                                           Справа № 22/38

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії: Головуючого-судді                                                            М.Г. Слука

Суддів                                                                                 Т.С. Процик

Я.О. Юрченко

при секретарі Тренич А.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства (далі ЗАТ) «Автонавантажувач» б/н від 03.04.08 р.

на рішення господарського суду Львівської області від 11.03.08 р.

у справі № 22/38

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «Конті і Ко», м. Київ

до відповідача ЗАТ «Автонавантажувач», м. Львів

про стягнення 84 801,1 грн.

за участю представників:

від позивача: Білик Е.І. –довіреність б/н від 20.05.08р.;

від відповідача: Гаврилюк О.Р. –довіреність б/н від 31.03.08р.

Ухвалою від 16.04.08 р. апеляційну скаргу ЗАТ «Автонавантажувач»б/н від 03.04.08 р. з додатком повернуто апелянту.

05.05.08 р. на адресу Львівського апеляційного господарського суду повторно поступила апеляційна скарга ЗАТ «Автонавантажувач» б/н від 03.04.08 р.

Ухвалою від 07.05.08 р. порушено апеляційне провадження у справі № 22/38 та призначено розгляд апеляційної скарги ЗАТ «Автонавантажувач»на 03.06.08 р.

В судовому засіданні 03.06.08 року оголошено перерву до 10.06.08р. і зобов’язано сторони надати суду додаткові докази.

05.06.08 р. позивач подав до суду апеляційної інстанції перерахунок пені (вх. № 3633 від 05.06.08 р.), згідно якого розмір пені становить 9 205,48 грн.

До початку судового засідання представникам сторін роз’яснено права та обов’язки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України і задоволено клопотання про відмову від технічної фіксації судового процесу.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши представників сторін, судом встановлено:

Рішенням господарського суду Львівської області від 11.03.08 р. у справі № 22/38 (суддя Желік М.), позов ТзОВ «Конті і Ко»про стягнення з ЗАТ «Автонавантажувач»суми основного боргу та пені в розмірі подвійної ставки НБУ з суми договору у розмірі 84 801,1 грн., задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що: між сторонами укладено договір поставки товару № 46/п-05/2007 від 23.05.07 р.; відповідач не виконав взятих на себе за договором зобов’язань щодо поставки товару; згідно п. 6.1 договору поставки, відповідач взяв на себе зобов’язання у випадку несвоєчасної оплати продукції сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми договору за кожен день прострочення.

Апелянт в апеляційній скарзі посилається на те, що: при винесенні оспорюваного рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права і невірно встановлено обставини справи; укладений між сторонами договір купівлі-продажу від 23.05.07 р. фактично не вступив в силу, оскільки позивач не здійснив передоплату в передбачені договором терміни; відповідальність за даним договором настає у випадку затримки встановлених термінів поставки товару, в даній же справ мова йде про повернення отриманих коштів; вважає, що пеня не може перевищувати суму 4 833,31 грн.; просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду; переглянути рішення суду першої інстанції від 11.03.08 р. у справі № 22/38 та скасувати його в частині стягнення з ЗАТ «Автонавантажувач»10 801,1 грн. пені , 848,01 грн. –держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що: укладаючи договір від 23.05.07 р. сторони узгодили ряд істотних умов, які зобов’язались виконувати; згідно ст. 693 ЦК України, якщо продавець який одержав суму попередньої оплати товару не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати; в результаті невиконання зобов’язання по договору відповідач заборгував позивачу 74 000 грн. та відповідно до умов договору зобов’язався сплатити пеню; просить залишити рішення господарського суду Львівської області від 11.03.08 р. без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Львівської області від 11.03.08р. у справі № 22/38 –частковому скасуванню, виходячи з такого:

Як видно з матеріалів справи, між сторонами укладено договір № 46/п-05/2007 від 23.05.07 р., згідно якого продавець (ЗАТ «Автонавантажувач») виготовляє, а покупець (ТзОВ «Конті і Ко») купляє на умовах викладених в даному договорі продукцію (товар) в асортименті, кількості та по цінах у відповідності до додатку № 1 (специфікація товару), що є невід’ємною частиною даного договору. Відповідно до п.п. 2.1-2.3 договору, сума договору складає 140 000 грн., з якої покупець на протязі 5-ти. банківських днів з дня підписання договору, проводить передоплату в розмірі 60 % (84 000 грн.) від загальної вартості товару.

Відповідно до п. 3.2 договору, поставка товару здійснюється на протязі 35 банківських днів з моменту 60 % передоплати, а п. 6.1 договору передбачено, що у випадку затримки встановлених термінів поставки товару продавець сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми договору за кожний день прострочення.

В п. 10.2 договору сторони передбачили, що якщо покупець не перераховує кошти згідно п. 2.3 цього договору протягом 5-ти банківських днів, продавець може розірвати договір в односторонньому порядку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, при укладенні господарського договору сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, а відповідно до ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди, щодо усіх його істотних умов. При укладенні господарського договору сторони зобов’язані погодити предмет, ціну і строк дії договору, що передбачено ст. 181 ГК України.

Як видно з ксерокопії специфікації до договору, сторони погодили предмет, ціну, а в п. 10.1 договору –строк дії договору.

Як видно з платіжних документів (а.с. 38-39), позивач перерахував відповідачу суму 84 000 грн. за автонавантажувач згідно договору № 46/п-05/2007 як передоплата з прострочкою на два банківські дні, що стало формальною підставою для розірвання договору відповідно до п. 10.2 договору.

Однак, відповідач не використав свого права, не повідомив позивача про розірвання договору в односторонньому порядку, не повернув позивачу грошові кошти, а продовжував їх використовувати в господарській діяльності і лише 12.09.07 р. відповідач перерахував позивачу частково суму 10 000 грн. з посиланням в платіжному документі на те, що він розриває договір № 46/п-05/2007 від 23.05.07 р., продовжуючи використовувати грошові кошти позивача на суму 74 000 грн.

Таким чином, відповідач не дотримався права на розірвання договору згідно ст. 188 ГК України, ні права на односторонню відмову від договору, передбачену п. 10.2 договору, оскільки, не повідомив письмово позивача про втрату інтересу і розірвання договору в такому порядку і формі, в яких укладався договір.

Строк дії договору сплив 31.12.07 р.

Відповідно до ст. 221 ГК України, прострочення кредитора в частині несвоєчасного перерахування відповідачу передоплати на суму 84 000 грн. строком на два банківські дні не звільняє відповідача від виконання зобов’язань до закінчення строку дії договору, а за погодженням сторін допускається відстрочення виконання на строк прострочення кредитора. Такого погодження сторони не надали ні суду першої, ні апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 220 ГК України, прострочення боржника тягне відповідальність перед кредитором за збитки, завдані простроченням і за неможливість виконання, а також дає право кредитору відмовитись від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків, що передбачається ст.ст. 224-226 ГК України.

Штрафні санкції і порядок їх застосування (ст.ст. 230-234 ГК України) передбачаються в договорі, якщо законом не визначено розмір штрафних санкцій.

В п. 6.1 договору, сторони передбачили пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми договору за кожний день прострочення поставки товару відповідачем.

Позивач зробив корегування штрафних санкцій в сторону зменшення до суми 9 205,48 грн.

Відповідач надав суду контррозрахунок з додатковими поясненнями, в яких допускає можливе застосування пені на суму 4 833,31 грн. від суми заборгованості, що не відповідає нормі зобов’язання передбаченій п. 6.1 договору, в якій сторони передбачили відповідальність за затримку встановлених термінів поставки, виходячи з суми договору.

Колегія суддів повністю погоджується з посиланням позивача на норми ст.ст. 526, 629 ЦК України, однак виходить з того, що норми вказаних статей стосуються обох сторін за договором.

Відповідно до ст. 693 ЦК України, на яку посилається позивач, ТзОВ «Конті і Ко»вправі було вимагати передачі товару або повернення суми попередньої оплати з застосуванням процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, тобто ця норма регулює правовідносини між фізичними, а не юридичними особами.

Відповідно до ч. 6 ст. 265 ГК України, норми ЦК України про договір купівлі-продажу застосовуються лише у випадку реалізації товарів суб’єктами господарювання негосподарюючим суб’єктам.

Крім цього, п. 3.1 договору передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах ЕХМ м. Львів, вул. Шевченка, 321, однак, сторони не визначили в договорі умови сповіщення покупця про час і місце передачі товару, а покупець не вимагав такого уточнення.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, обидві сторони допустилися правопорушень, які дають суду можливість застосування ст. 233 ГК України про зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки, в листі № 14-11/1 від 15.11.07 р. позивач посилається на лист від 06.08.07 р. про припинення дії договору в односторонньому порядку та повернення передоплати, в період дії договору, що суперечить ст. 193 ГК України.

Відповідно до ст. 193 ГК України, ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов’язання не допускається.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, підставою для застосування відповідальності за порушення зобов’язання є вина.

Відповідно до ст. 616 ЦК України, суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню збитків, завданих порушенням зобов’язання.

Таким чином, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду, враховуючи обоюдну вину сторін в неналежному виконанні своїх зобов’язань за договором № 46/п-05/2007 від 23.05.07 р. прийшла до висновку, що розмір відповідальності відповідача підлягає зменшенню на 50 % з уточненого розміру пені на суму 9 205,48 грн., що становить суму 4 602,75 грн., а рішення господарського суду Львівської області від 11.03.08 р. у справі № 22/38 підлягає частковому скасуванню в частині стягнення пені на суму 6 298,35 грн., державного мита –62 грн. і витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу –8,62 грн.

Керуючись ст.ст. 91, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задоволити частково.

Рішення господарського суду Львівської області від 11.03.08 р. у справі № 22/38 скасувати частково в частині стягнення пені на суму 6 298 грн. 35 коп., державного мита –62 грн. і витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу –8 грн. 62 коп.

В решті рішення господарського суду Львівської області від 11.03.08 р. у справі № 22/38 залишити без змін.

Матеріали справи № 22/38 повернути в господарський суд Львівської області.

Доручити господарському суду Львівської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Головуючий суддя                                                             Слука М.Г.

Судді                                                                                 Процик Т.С.

Юрченко Я.О.