ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2008 р.

№ 17/309

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кравчука Г.А.,

суддів:

Мачульського Г.М.,

Шаргала В.І. (доповідач)

за участю представників сторін:

позивача

Копуся А.А. дов. №07/07-4 від 11.07.2007 р.

Шкрума І.П. дов. №07/07-5 від 11.07.2007 р.

відповідачів:

1.          Головіної О.І. дов. №01/16-5662 від 02.08.2007 р.

2.          не з’явився

Третіх осіб

1.          не з’явився

2.          не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2008 р.

у справі

№17/309 господарського суду м. Києва

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Бомонд Сінема Інтернешнл"

до

1. Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації

2. Головного управління комунальної власності м. Києва Київської міськдержадміністрації

Треті особи

1.          Національна кіностудія художніх фільмів ім. Довженка

2.          Київська міська рада

про

визнання власності на нежитлову будівлю (самочинне будівництво)

В С Т А Н О В И В:

У судовому засіданні під час розгляду справи оголошувалася перерва до 25.06.2008 року для підготовки постанови.

Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі ТОВ) "Бомонд Сінема Інтернешнл" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації (надалі Шевченківська райдержадміністрація) та Головного управління комунальної власності м. Києва Київської міськдержадміністрації, третя особа - Національна кіностудія художніх фільмів ім. Довженка (надалі Кіностудія) про визнання права власності на самочинне будівництво –торгівельний павільйон площею 228,57 кв. м.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вказаний об'єкт нерухомості зведений в рамках договору про спільну діяльність укладеного з Національною кіностудією художніх фільмів ім. Довженка на земельній ділянці виділеній останній відповідним рішенням органу місцевого самоврядування для реконструкції та розширення кіностудії. Цей об'єкт використовується товариством спільно з кіностудією для отримання доходу. Павільйон зведений виключно за кошти позивача, тому товариство просить визнати право власності саме за ним. Відповідно до Положення про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, затв. Розпорядженням Київської місьдержадміністрації від 31.08.2001 №1, Головне управління комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації здійснює оформлення права власності та видає свідоцтва про право власності фізичним та юридичним особам на об'єкти нежитлового фонду (крім нежитлових приміщень в будинках, реконструкція або будівництво яких фінансується Головним управлінням ), у тому числі і на новозбудоване. Однак, Управління відмовляється оформити право власності за відповідачем у зв'язку з ненаданням останнім дозвільних документів.

Рішенням господарського суду м. Києва від 15.01.2008 року (суддя Кролевець О.А.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2008 року (судді: Зеленін В.О., Рєпіна Л.О., Синиця О.Ф.), позов задоволений, за ТОВ "Бомонд Сінема Інтернешнл" визнано право власності на самочинне будівництво (об'єкт нерухомості) –торгівельний павільйон загальною площею 228,57 кв. м., вартістю 1 020 684 грн., що розташований за адресою: м. Київ, вул. Довженка, 4, а також відповідно розподілені судові витрати.

Судове рішення мотивоване тим, що спірний об'єкт нерухомості зведений на земельній ділянці, якою користується Кіностудія, є завершеним будівництвом і за висновками призначеної судом експертизи відповідає будівельним нормам; павільйон зведений в межах виконання договору про спільну діяльність укладеного між товариством та Кіностудією за кошти позивача, тому з урахуванням норм ст.ст. 357, 376 Цивільного кодексу України, позовні вимоги є законними та обґрунтованими. Суд відмовив 1-му відповідачеві у застосуванні строку позовної давності, оскільки останній не довів обставин щодо пропуску цього строку.

Не погоджуючись з прийнятими у справі рішенням та постановою, Шевченківська райдержадміністрація звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 26,33 Закону України "Про місцеве самоврядування", ст. 116 Земельного кодексу України, ст. 376 Цивільного кодексу України, просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Бомонд Сінема Інтернешнл" просить оскаржені судові рішення залишити без змін як законні та обґрунтовані.

Заслухавши присутніх в судовому засіданні представників сторін, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередній інстанцій норм матеріального та процесуального права, судова колегія Вищого господарського суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської Ради від 25.05.1950 р. за № 1014 „Про поновлення меж земельної ділянки Київської Кіностудії художніх фільмів в районі Брест-Литовського шосе 110” та рішення виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 21.10.1969 р. за №1859 „Про відвід земельної ділянки Київській кіностудії художніх фільмів ім. О.П.Довженка" третій особі –Кіностудії надана земельна ділянка під її реконструкцію та розширення території.

Між Національною кіностудією художніх фільмів ім. О.П. Довженка та ТОВ „Бомонд Сінема Інтернешнл” 23.06.1997 року був укладений договір про спільну діяльність №57. В подальшому сторони уклали та підписали ряд додаткових угод до цього договору. Строк дії названого договору встановлений до 23.06.2022 року.

Метою спільної діяльності за даним договором було будівництво нежилої будівлі, яка б складалась з торгівельного павільйону та кафе з літньою площадкою, розміщених на території Кіностудії за адресою м. Київ, проспект Перемоги, 44 (з фасадним виходом на вулицю Довженка), облаштування в побудованому об’єкті магазину та закладу громадського харчування (кафе), а також організація та ведення спільної господарської діяльності. Сторони договору домовились об’єднати належні їм та залучені у третіх осіб грошові кошти, майно, трудову діяльність, а також наявні в них майнові та особисті немайнові права, на умовах та в порядку передбаченому договором.

На виконання умов укладеного договору, позивач зі своєї сторони виконав взяті на себе зобов’язання, а саме за свій рахунок здійснив 100% фінансування будівництва, забезпечив об’єкт інженерно-технічним обладнання для можливої його подальшої експлуатації за призначенням.

За висновком судової будівельно-технічної експертизи, яка призначена відповідно до ухвали господарського суду, побудована не житлова будівля (торгівельного павільйону) відповідає основним положенням державних будівельних норм України ДБН В.2.2-9-99 та вимогам пункту 2.5, таблиці 1 КДП 204/12 Україна 226-93. Крім того, судовою експертизою було встановлено, що торгівельний павільйон по вул. Довженка, в м. Києві є закінчений будівництвом об’єкт нерухомого майна. Земельна ділянка на якій було побудовано об’єкт самочинного будівництва, як на момент початку будівництва, так і на день розгляду справи в суді, знаходиться в користуванні Національної кіностудії художніх фільмів ім. О.П.Довженко.

Господарськими судами також встановлено, що до початку спільної діяльності відповідно до розпорядження Радянської райдержадміністрації № 389 від 06.05.1996 року Кіностудія отримала дозвіл на замовлення та розробку проектно-кошторисної документації на розташування павільйону за вказаною адресою. Крім того, Кіностудією в Головному архітектурно-планувальному управлінні було отримане комплексне архітектурно-планувальне завдання на благоустрій території з розміщенням торгового павільйону, яке було затверджене Головним художником м. Києва.

Відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України, роз’яснень, що містяться в п. п. 1, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. №11 “Про судове рішення ”, з відповідними змінами, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних відносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права й обов’язки сторін у спірних правовідносинах.

Проте, в порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України, ні судом першої ні судом апеляційної інстанцій в повній мірі не досліджено обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, не надано належної оцінки поданим ними доказам, що в свою чергу унеможливило правильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.92, ч.1, 2 ст.116 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини 2 ст. 331 цього Кодексу право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Господарські суди не в повній мірі дослідили обставини справи щодо виникнення у позивача права власності на новостворене майно, оскільки з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, на якій побудоване спірне майно, належить до комунальної власності м. Києва і надана в постійне користування Кіностудії; архітектурно - планувальне завдання (а.с. 32-35) передбачало зведення тимчасового збірно - розбірного павільйону, тоді як за даними судово-будівельної експертизи збудований саме об'єкт нерухомості.

Водночас, поняття самочинного будівництва, а також правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені в ст.376 ЦК України, яка є спеціальною в регулюванні спірних правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.

Задовольняючи позов, господарські суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що згідно ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. За цих обставин судам належало з"ясувати, чи вирішував компетентний орган за зверненням позивача питання про надання останньому земельної ділянки розташованої під збудованим нерухомим об'єктом, такого цільового призначення, яке передбачає можливість будівництва на ній.

Приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційній інстанції не надано право встановлювати чи вважати доведеними обставини справи, які не були встановлені місцевим чи апеляційним господарськими судами.

З огляду на викладене, прийняті у справі рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду не можна вважати законними і обґрунтованими, тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

При новому розгляді справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, надати об’єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального права, які регулюють спірні відносини та прийняти нове рішення відповідно до чинного законодавства.

З огляду на зазначене, керуючись статтями 108, 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації

задовольнити частково.

Рішення господарського суду м. Києва від 15.01.2008 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2008 року у справі №17/309 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя

Кравчук Г.А.

Суддя

Мачульський Г.М.

Суддя

Шаргало В.І.