КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2008                                                                                           № 38/395

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової Л.Г.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача: не з’явився

від відповідача 1: Ткаченко К.В., дов. б/н від 06.02.2008

від відповідача 2:Бойко Р.В., дов. б/н від 25.07.2007

від третьої особи: не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Колективного підприємства Готель "Знання"

на рішення Господарського суду м.Києва від 12.02.2008

у справі № 38/395

за позовом                               Колективного підприємства Готель "Знання"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Готельні інновації"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Заріччя-Буд"

третя особа відповідача           Всеукраїнська громадська організація Товариство "Знання" України

третя особа позивача

про                                                  визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

На розгляд суду передано вимоги Колективного підприємства Готель„Знання” (далі-позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю „Готельні інновації” (далі-відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю „Заріччя-буд” (далі-відповідач 2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна – вбудовано-прибудованого приміщення готелю „Знання”, загальною площею 1099,7 кв.м., розташованого на перших трьох поверхах в житловому будинку по вул. Микільсько-Ботанічній, 31 у Голосіївському районі міста Києва, укладеного11.08.2006 між відповідачами.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.02.2008 у справі №38/395 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням приписів статтей 216, 658 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України) право власності або право повного господарського відання особи в даному випадку (позивача) не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання правочину недійсним (позивач не є стороною оспорюваного правочину), а може бути захищене за наявності підстав шляхом задоволення віндикаційного позову. Судом також встановлено, що з огляду на приписи статті 388 ЦК України у позивача відсутні підстави для віндикації спірного майна у відповідача 2, який є добросовісним набувачем.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційную скаргою, відповідно до якої просив Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2008 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з’ясування судом обставин, що мають значення для даної справи.

Зокрема, позивач наполягає на тому, що він є заінтересованою особою, яка відповідно до змісту частини третьої статті 215 ЦК України має право на визнання недійсним правочину, оскільки, незважаючи на укладення спірного договору, майно не вибувало з володіння та користування позивача та використовується у його господарській діяльності. Частиною першою статті 397 ЦК України визначено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, тобто пред’явлення віндикаційного позову пов’язано саме з фізичним переходом майна від однієї особи до іншої, а тому саме відповідач 2 повинен звертатися з віндикаційним позовом про витребування майна у позивача або відповідача 1. Позивач також зазначає про неможливість прийняття до уваги постанови Вищого господарського суду України у справі №2-666/07, оскільки у даній справі беруть участь інші сторони та не існує встановлених фактів щодо їх статусу. Позивач наполягає на тому, що відповідачі є недобросовісними особами, які зловживали своїми правами, недобросовісним способом з використанням злонавмисної домовленості створили штучні обставини з метою заволодіти майном, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі статті 232 ЦК України. Відповідачі штучно ініціювали судові процеси та сприяли один одному у підтвердженні штучних обставин, вводили суд в оману. Відповідачеві 2, на момент укладення оспорюваного договору, було відомо про статус майна, а зазначені вище обставини свідчать про недобросовісний характер покупця та продавця за оспорюваним договором.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2008 було порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційноїскарги призначено на 15.03.2008.

У судове засідання 15.03.2008 з’явилися представники відповідачів. Представники позивача та третьої особи у судове засідання 15.03.2008 не з’явились.Через загальний відділ діловодства до суду надійшли клопотання позивача та третьої особи про відкладення розгляду справи у зв’язку з неможливістю повноважного представника з’явитися у судове засідання та надати необхідні докази на виконання ухвали суду.

Зазначені клопотання судовою колегією не задоволені, оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 21.03.2008 явка представників учасників судового процесу не визнавалася обов’язковою. При цьому пунктом 4 вищевказаної ухвали Київський апеляційний господарський суд довів до відома сторін, що нез’явлення їх представників в засідання судової колегії не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги. Крім того, слід зазначити, що вищезазначеною ухвалою додаткові докази у позивача витребувано не було, а третю особу було лише зобов’язано надати письмово та нормативно обгрунтовані пояснення щодо обставин, викладених в апеляційній скарзі, тобто висловити свою позицію щодо апеляційної скарги.

Оскільки, позивач та третя особа були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 Господарського процесуального кодексу України (далі-ГПК України) та виходячи з того, що явка представників учасників судового процесу не визнавалася обов’язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов’язком сторони (третьої особи), Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 15.04.2008.

До суду також надійшло клопотання позивача про необхідність виклику у судове засідання для дачі пояснень осіб, які були працівниками позивача на час укладення оспорюваного договору, а саме: головного бухгалтера – Дубову Оксану Федорівну; заступника головного бухгалтера – Косарєву Юлію Сергіївну; адманстаторів: Зінченко Світлану Іванівну, Маслову Ірину Павлівну, Гриджин Юліану Іванівну, Комендяк Надію Андріївну. Клопотання позивача обгрунтовано необхідністю встановлення факту, що на момент укладення оспорюваного договору майно, яке є предметом оспорюваного договору у фактичне володіння відповідачів не передавалось, ніхто із представників відповідачів до приміщення не заходили, майно не оглядали.

Крім того, від позивача надійшло клопотання про витребування додаткових доказів, з метою встановлення факту цілеспрямованої злагодженої взаємодії відповідачів, їх представників, працівників Товариства з обмеженою відповідальністю „Каштанове містечко” щодо незаконного заволодіння майном, яка мала наслідком укладення оспорюваного договору, що з огляду на зазначене суперечить моральни засадам суспільства, є злонавмисним правочином, порушує публічний порядок, а тому є недійсним, а також той факт, що відповідачу 2 не могло було бути невідомо про те, що продавець не має права відчужувати майно.

Клопотання позивача щодо виклику осіб для дачі пояснень та витребування додаткових доказів, судовою колегією не задоволено, оскільки відповідно до приписів статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд приймає додаткові докази, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Проте звертаючись до суду з зазначеними клопотаннями, позивачем не наневедено обгрунтування щодо неможливості витребування зазначених доказів та виклику осіб для дачі пояснень в процесі розгляду справи судом першої інстанції з причин, що незалежали від нього. Також слід зазначити, що предметом позову у даній справі є визнання спірного договору недійсним з підстави його укладення особою, яка не є власником майна, що є предметом оспорюваного договору, а факти, на підтвердження яких позивачем заявлено вищезазначені клопотання, не мають значення для вирішення спору у даній справі.

Через загальний відділ діловодства до суду надійшла заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову, а саме позивач просив: накласти арешт на вбудовано-прибудоване приміщення готелю „Знання”, загальною площею 1099,7 кв.м, розташоване на перших трьох поверхах в житловому будинку по вул.. Микільсько-Ботанічній,31 у Голосіївському районі міста Києва, та будь-яке майно, що знаходиться у приміщеннях за вказаною адресою, заборонивши будь-яким особам, вчиняти правочини спрямовані на його відчуження; заборонити Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, здійснювати реєстрацію права власності, видавати довідки - характеристики, окрім як на запит судових органів, а Першій київській державній нотаріальній конторі заборонити видавати довідки з Єдиного державного реєстру заборони про відсутність заборони на майно - вбудовано-прибудоване приміщення готелю „Знання”, загальною площею 1099,7 кв.м., розташованого на перших трьох поверхах в житловому будинку по вул. Микільсько-Ботанічній,31 у Голосіївському районі міста Києва; заборонити органам державної виконавчої служби порушувати та здійснювати виконавче провадження щодо майна, яке є предметом оспорюваного договору та будь-яким особам вступати у володіння майном, що є предметом оспорюваного договору та будь-яким іншим майном, що знаходиться у приміщеннях за вищезазначеною адресою, а також входити без дозволу Голосіївського районного суду міста Києва до приміщень - вбудовано-прибудованого приміщення готелю „Знання”, загальною площею 1099,7 кв.м., розташованого на перших трьох поверхах в житловому будинку по вул.Микільсько-Ботанічній,31 у Голосіївському районі міста Києва.

Представник відповідача 1 проти апеляційної скарги заперечив у повному обсязі, посилаючись на законність рішення суду першої інстанції та відсутність підстав для його скасування.

Представник відповідача 2 проти обставин, викладених в апеляційній скарзі заперечив, посилаючись на те, що майно, яке є предметом оспорюваного договору, вибуло із володіння позивача з його волі, а тому відсутні підстави для витребування зазначеного майна у добросовістного набувача, яким є відповідач 2. Щодо посилань позивача на те, що оспорювану угоду було укладено внаслідок зловмисних дій відповідачів, відповідач 2 зазначив, що зловмисна угода - це умисна змова представника однієї сторони з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої укладено договір. Таким чином, позивачем за позовом про визнання угоди недійсною з зазначеної підстави може бути виключно сторона правочину для якої настали несприятливі наслідки, а позивач не є стороною оспорюваного правочину. Крім того, матеріалами справи не доведено факту зловмисної домовленості відповідачів, а посилання позивача на те, що відповідач 2 міг знати про незаконність судових рішень до моменту їх скасування в передбаченому законом порядку є безпідставним та суперечить частині п’ятій статті 124 Конституції України. Відповідач 2 не був учасником судових процесів у справах щодо майна позивача, про їх існування йому стало відомо лише в процесі розгляду даної справи.

Представник третьої особи у судове засідання 15.04.2008 не з’явився, письмово та нормативно обґрунтовані пояснення по суті обставин, викладених в апеляційному поданні. суду не надав.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце судового засідання щодо розгляду апеляційного подання, а також те, що явка представника позивача та третьої особи у засідання апеляційної інстанції не визнана обов’язковою, колегія вважає можливим здійснити перевірку рішення господарського суду міста Києва за наявними у справі матеріалами без представника позивача та третьої особи.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників відповідачів, колегія суддів встановила наступне:

Відповідно до рішень Київської міської ради народних депутатів №972 від 07.06.1971 та №1379 від 31.12.1975 вбудовано-прибудовані приміщення загальною площею 1099,7 кв.м., розташовані на перших трьох поверхах житлового будинку у місті Києві по вул. Микільсько-Ботанічній, 31, збудовані за рахунок Товариства „Знання” УРСР.

Рішенням третьої особи, яка є правонаступником Товариства „Знання” УРСР, 27.02.1997 було затверджено статут позивача та вирішено передати позивачеві спірні вбудовано-прибудовані приміщення у володіння та користування. Відповідно до пункту 3 Статуту позивача майно, передано підприємству засновником, належить йому на праві повного господарського відання.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 29.03.2006 у справі №2-1188/2006 стягнено з позивача на користь відповідача 1 кошти в сумі 764705,50грн. в якості внеску до статутного фонду відповідача 1.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06.06.2006 у справі №2-4772/2006 звернуто стягнення на нерухоме майно - вбудовано-прибудоване приміщення готелю „Знання”, загальною площею 1099,7 кв.м., розташоване на перших трьох поверхах в житловому будинку по вул. Микільсько-Ботанічній, 31 у Голосіївському районі міста Києва, визнано за відповідачем 1 право власності на вказане нерухоме майно, зобов'язано комунальне підприємство „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна” провести реєстрацію права власності на вказане вбудовано-прибудоване приміщення на відповідача 1.

20.06.2006 між позивачем та відповідачем 1 було підписано акт №1 здачі-прийомки нерухомого майна, відповідно до якого позивач передав, а відповідач 1 прийняв вбудовано-прибудоване майно загальною площею 1099,7 кв.м. по вул. Микільсько-Ботанічній, 31.

29.06.2006 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна було видано реєстраційне посвідчення №022233 про реєстрацію за відповідачем 1 права приватної власності на вбудовано-прибудоване приміщення готелю „Знання” загальною площею 1099,7 кв.м., розташоване в місті Києві по вул. Микільсько-Ботанічній, 31.

14.07.2006 Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна видало відповідачу 1 довідку-характеристику для відчуження майна про те, що нерухоме майно, яким є вбудовано-прибудоване приміщення готелю „Знання” загальною площею 1099,7 кв.м., розташоване в місті Києві по вул. Микільсько-Ботанічній, 31, зареєстровано за відповідачем 1.

11.08.2006 між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого відповідач 1 передав у власність, а відповідач 2 прийняв у власність нежилі приміщення - вбудовано-прибудоване приміщення готелю „Знання”, загальною площею 1099,70 кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, вул. Микільсько-Ботанічна, 31 (далі-договір).

Відповідно до пункту 2 вказаного договору об'єкт продажу належить відповідачу 1 на праві приватної власності на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06.06.2006 у справі №2-4772. Право власності на нерухоме майно, що є предметом цього договору, зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 29.06.2006. у реєстровій книзі №141п-10 за реєсторм №8039-П.

Згідно пункту 3 договору продаж майна здійснено сторонами за 900000,00грн. З цієї суми 720000,00грн. відповідач 2 зобов'язаний перерахувати протягом трьох банківських днів з дня укладання цього договору на рахунок відповідача 1, а решту - 180000,00грн. відповідач 2 зобов’язаний сплатити протягом одного місяця з дати укладання цього договору на рахунок відповідача 1.

Відповідно до пункту 4 зазначеного договору представник відповідача 1 стверджує, що на момент укладення цього договору об'єкт продажу не перебуває під арештом чи забороною, щодо нього не ведуться судові спори, він не є предметом застави (іпотеки), у податковій заставі, відносно нього не укладено будь-яких договорів найму, відчуження з іншими особами, як місцезнаходження юридичної особи (юридична адреса) він не використовується. Треті особи не мають прав на нього.

11.08.2006 оспорюваний договір нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за номером 3509 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

18.08.2006. Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна було видано реєстраційне посвідчення №025197 про реєстрацію за відповідачем 2 права приватної власності на вбудовано-прибудоване приміщення готелю „Знання” загальною площею 1099,7 кв.м., розташоване в м. Києві по вул. Микільсько-Ботанічній, 31.

01.09.2006 за актом приймання-передачі основних засобів відповідач 1 передав, а відповідач 2 прийняв нежилі приміщення - вбудовано-прибудоване приміщення готелю „Знання”, загальною площею 1099,70кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, вул.Микільсько-Ботанічна, буд. 31.

На виконання умов договору, відповідач 2 сплатив відповідачу 1 кошти в сумі 900000,00грн., що підтверджється платіжним дорученням №14 від 21.09.2006 на 720000,00грн.; №15 від 22.09.2006 на 40000,00грн.; №18 від 29.09.2006 на 140000,00грн, а також довідкою АКБ „Трансбанк” №28-02/354 та листом КФ АБ «Факторіал» від 06.02.2008 №07/155.

28.09.2006 третьою особою було затверджений статут позивача. Згідно з пунктами 3.3. та 3.4. якого майно підприємства становлять основні та оборотні кошти, а також інші          цінності, вартість яких відображена у самостійному балансі підприємства. Майно підприємства, яке передано йому засновником належить йому на праві господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується зазначеним майном, вчиняючи щодо нього дії, які не суперечать чинному законодавству та статуту підприємства. Відчуження підприємством майна, яке належить засновнику на праві власності, здійснюється виключно за згодою засновника.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05.12.2006 у справі №22-9147/06 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06.06.2006 у справі №2-4772/2006 було скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Ухвало. Апеляційного суду Львівської оболасті від 25.12.2006 у справі №22-2472 рішення Сихівського районного суду міста Львова від 29.03.2006 в частині задоволення позовних вимог скасовано та направлено на новий розгляд.

31.10.2007 Вищим господарським судом України була прийнята постанова у справі №2-666/07 за позовом третьої особи у даній справі до позивача та відповідачів про визнання недійсним протоколу загальних зборів учасників відповідача 1 від 09.03.2006, визнання недійсним договору про продовження діяльності та статуту відповідача 1, затверджених вказаним протоколом, зобов'язання позивача та відповідачів припинити дії щодо укладання певних угод, визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу та визнання за третьої особою права власності на вбудоване-прибудоване приміщення, яке є предметом спірного договору, а також зустрічним позовом про визнання спірного договору купівлі-продажу укладеним у відповідності до вимог чинного законодавства України, визнання вказаного приміщення придбаним відповідачем 2, та визнання відповідача 2 добросовісним набувачем зазначеного приміщення.

У зазначеній постанові Вищий господарський суд України встановив, що ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28.02.2007 цивільні справи за позовом третьої особи до позивача та відповідачів, за зустрічним позовом, а також за позовом у справі, у якій приймалось рішення Сихівським районним судом міста Львова від 29.03.2006 були об'єднані в одне провадження за реєстровим номером 2-666/10, а ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28.02.2007 позов у справі, у якій приймалось рішення Сихівським районним судом міста Львова, був залишений без розгляду.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05.03.2007 провадження за зустрічним позовом було закрито. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05.03.2007 у задоволенні первісного позову було відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2007 вказані рішення та ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 05.03.2007 були скасовані, первісний позов задоволений повністю, а у зустрічному позові відмовлено повністю.

Вищий господарський суд України також зазначив, що відповідно до частини третьої статті 216 ЦК України правові наслідки, передбачені частинами 1 та 2 цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно частини першої статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Наведеною статтею передбачено інші наслідки недійсності угоди, тому право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтею 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статті 388 ЦК України. Судами було вірно встановлено проте надано не вірну правову оцінку тому факту, що спірне майно було передано третьою особою у володіння позивача та те, що таке майно вибуло із володіння позивача за його волею - згідно з актом приймання-передачі №1 від 20.06.2006. Отже, вбудовано-прибудовані приміщення загальною площею 1099,70кв.м., розташовані на перших трьох поверхах житлового будинку у місті Києві по вул. Микольсько-Ботанічній, 31 вибули з володіння третьої особи за волею позивача, якому власник передав майно у повне господарське відання, були придбані відповідачем 2 оплатно, а відповідач 2 не знав та не міг знати про те, що відповідач 1 не мав право його відчужувати. За таких обставин, відповідач 2 є добросовісним набувачем такого майна. Суди при розгляді справи на дані вимоги закону уваги не звернули, що потягло за собою ухвалення судових рішень, які не відповідають закону.

Ухвалою Верховного Суду України від 27.12.2007 третій особі було відмовлено у порушенні касаційного провадження щодо перегляду постанови Вищого господарського суду України від 31.10.2007.

Як на підставу своїх вимог у даній справі, позивач посилається на те, що оспорюваний договір було укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки право продажу майна належить власнику майна, а в силу вимог статей 216,236 ЦК України спірний правочин не тягне за собою ніяких юридичних наслідків.

Згідно з статтею 136 Господарського кодексу України (далі-ГК України) право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Відповідно до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з статтею 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно з статтею 394 ЦК України власник земельної ділянки, житлового будинку, інших будівель має право на компенсацію у зв'язку із зниженням цінності цих об'єктів у результаті діяльності, що призвела до зниження рівня екологічної, шумової захищеності території, погіршення природних властивостей землі.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Вказані норми є спеціальними нормами, які регулюють відносини захисту права власності, та встановлюють способи захисту власником, або особою, яка має правогосподарського відання своїх прав, як у разі вибуття майна з володіння, так і у випадках, не пов’язаних. із позбавленням володіння, та й у інших казусах. При цьому, одним з складових елементів відносин права власності та його захисту є також питання добросовісності або недобросовісності набувача спірного майна, можливості витребування власником такого майна, яке впливає на зміст, результати та способи захисту власником свого права.

Відповідно до вимог статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Вказані норми визначають загальний порядок та підстави визнання правочинів недійсними з спеціальною метою повернення особами, які є сторонами таких правочинів, один одному всього отриманого за цими правочинами, як спосіб захисту права. При цьому, питання добросовісності або недобросовісності набувача майна за спірним договором, можливості витребування власником такого майна, при такому способі захисту виходять за межі спірних правовідносин.

З наведеного вбачається, що захист абсолютного права власності або права господарського відання здійснюється зовсім у інші способи, з іншим складом правовідносин, та має зовсім інші правові наслідки, ніж захист права сторони недійсного правочину з метою припинення договірних зобов'язань та повернення всього отриманого за цим правочином.

Таким чином, право власності або право господарського відання особи не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсними правочинів, стороною яких ця особа не являється.

Даний висновок підтверджується п.15 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.91999, №02-5/111 де вказано, що сам лише факт відчуження майна підприємства, установи, організації, якій воно не належить на праві власності (повного господарського відання, оперативного управління), не є підставою для визнання угоди про відчуження недійсною.

У пункті 27.3 рекомендацій Вищого господарського суду України від 27.06.2007 №04-5/120 зазначено що господарським судам слід мати на увазі, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, в якій така особа не є стороною.

Даний висновок підтверджується також численними постановами Верховного Суду України, зокрема від 02.11.2004, 27.09.2005, 25.07.2006, залученими до матеріалів справи.

Відносно спірного договору купівлі-продажу вбудовано-прибудованого приміщення готелю „Знання”, розташованого по вул. Микільсько-Ботанічній, 31 у Голосіївському районі міста Києва, укладеного 11.08.2006. між відповідачами, даний висновок підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 31.10.2007 у справі №2-666/07, у якій третя особа зверталась з позовом до позивача та відповідачів про визнання недійсним цього ж спірного договору. Попередні судові рішення були Вищим господарським судом України скасовані з тих підстав, що право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову з використанням правового механізму, встановленого статтею 216 ЦК України.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач 2 є добросовісним набувачем оспорюваного майна, оскільки відповідно до приписів статті 35 ГПК України факти встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 31.10.2007 Вищим господарським судом України була прийнята постанова у справі №2-666/07 за позовом тетьої особи у даній справі до позивача та відповідачів про визнання недійсним, в тому числі спірного договору купівлі-продажу, визнання за третьої особою права власності на вбудоване-прибудоване приміщення, яке є предметом спірного договору, а також зустрічним позовом про визнання спірного договору купівлі-продажу укладеним у відповідності до вимог чинного законодавства України, та визнання відповідача 2 добросовісним набувачем зазначеного приміщення.

Отже, сторони у даній справі (Колективне підприємство Готель „Знання”, Товариство з обмеженою відповідальністю „Готельні інновації”, Товариство з обмеженою відповідальністю „Заріччя-буд”) брали участь також у якості сторін у справі №2-666/07.

У своїй постанові у вказаній справі Вищий господарський суд України встановив, що спірне майно було передано третьою особою у володіння позивача, що таке майно вибуло із володіння позивача за його волею, згідно з актом приймання-передачі №1 від 20.06.2006, отже, вбудовано-прибудовані приміщення загальною площею 1099,70кв. м., розташовані на перших трьох поверхах житлового будинку у м. Києві по вул.. Микольсько-Ботанічній, 31, вибули з володіння третьої особи за волею позивача, якому власник передав майно у повне господарське відання, були придбані відповідачем 2 оплатно, а відповідач 2 не знав та не міг знати про те, що відповідач 1 не мав право його відчужувати, тому відповідач 2 є добросовісним набувачем такого майна.

Отже, вказаною постановою Вищого господарського суду України встановлено, що Відповідач 2 є добросовісним набувачем вказаного майна.

При цьому судовою колегією критично оцінено посилання позивача на те, що на момент укладення оспорюваного договору, відповідач 2 знав, що відповідач 1 не є власником оспорюваного майна та не мав права його відчужувати.

Із матеріалів справи вбачається, що на момент укладання спірного договору рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06.06.2006 у справі №2-4772/2006 було чинним та в силу статті 124 Конституції України обов’язковим до виконання. Право власності на майно, що є предметом договору, було належним чином зареєстровано Комунальним підприємством „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна” за відповідачем 1, який отримав відповідну довідку-характеристику для продажу такого майна. Таким чином, відповідач 2 не знав та не міг знати про відсутність у відповідача 1 права щодо продажу майна.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог та не вбачає підстав для скасування рішення місцевого суду.

Відповідно до приписів статті 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходи до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову визнана судовою колегією такою, що не підлягає задоволенню, оскільки заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду, а судова колегія дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги позивача та залишення в силі рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2008, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

За таких обставин та керуючись ст.ст. 66, 99, 101-106, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні заяви Колективного підприємства Готель „Знання” про вжиття заходів до забезпечення позову відмовити.

2. Апеляційну скаргу Колективного підприємства Готель „Знання” на рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2008 у справі №38/395 залишити без задоволення.

3. Рішення господарського суду міста Києва від 12.02.2008 у справі №38/395 залишити без змін.

4. Матеріали справи №38/395 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя

Судді

21.04.08 (відправлено)