ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2008 р.

№ 46/597-06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:

Михайлюка М.В.,

Суддів :

Дунаєвської Н.Г.,

Рибака В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна

на постанову

Харківського апеляційного господарського суду від 11.10.2007 р.

у справі

№ 46/597-06 господарського суду Харківської області

за позовом

Харківського національного університету ім.Каразіна

до

третя особа

за участю

Харківського університету повітряних сил ім. І.Кожедуба

Контрольно-ревізійне управління в Харківській області

Військового прокурора Харківського гарнізону та Міністерства оборони України

про

звільнення приміщення та стягнення 2149684 грн.

за участю:

прокурора не з’явились,

Міністерства оборони України Москов М.В.,

представників сторін:

позивача

Мажара С.В.,

відповідача

третьої особи

Шило О.П., Москов М.В.,

не з’явились,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Харківської області від 07.08.2007 р. у справі №46/597-06 (суддя: Ільїн О.В.) позов задоволено: зобов’язано відповідача звільнити всі приміщення в будівлі за адресою: м. Харків, пл. Свободи, 6 та передати ці приміщення позивачу. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1246083 грн. вартості сплачених комунальних послуг, 903601 грн. вартості експлуатаційних витрат, 21581,84 грн. держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 11.10.2007 р. (судді: Шепітько І.І., Бондаренко В.П., Лакіза В.В.) зазначене рішення скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просив її скасувати, а рішення суду залишити в силі. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що апеляційним господарським судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановив апеляційний господарський суд, розпорядженням Кабінету Міністрів України № 451-р від 08.07.2004 р. "Про передачу нерухомого майна до сфери управління МОН" прийнято пропозицію Міноборони та МОН (Міністерства освіти та науки України) про передачу будівель № 1, 2, 3 військового містечка № 107 у м. Харкові разом з обладнанням навчальних та наукових лабораторій зі сфери управління Міноборони до сфери управління МОН (а.с. 12 т.1).

Наказом Міністерства освіти та науки України № 607 від 21.07.2004 р. на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України №451-р від 08.07.2004 р. наказано прийняти майно зі сфери управління Міноборони України до сфери управління Міністерства освіти та науки України для подальшої передачі на баланс Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна будівель № 1, 2, 3 військового містечка № 107 у м. Харкові разом з обладнанням навчальних та наукових лабораторій. Ректору Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна створити комісію і забезпечити прийняття майна (а.с. 13 т. 1).

20.08.2004 р. позивач та відповідач уклали угоду про співробітництво. Відповідно до п. 2.1.1. цієї угоди відповідач на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 1282 від 29.08.2002 р. передає будівлі № 1, 2, 3 військового містечка № 107 у м. Харкові разом з обладнанням навчальних та наукових лабораторій на баланс позивача у термін до 15.09.2004 р.

Позивач після прийняття на баланс зобов’язується спільно використовувати приміщення та обладнання, які необхідні для навчальної та наукової діяльності позивача та відповідача. (п. 2.2.2. угоди).

Пунктом 2.3 угоди передбачено, що сторони зобов’язуються у термін до 15.09.2004 р. укласти додаткову угоду про порядок, обсяги та терміни сумісного використання приміщень та обладнання.

Відповідно до акту приймання-передачі від 23.09.2004 р. передано будівлі № 1, 2, 3 військового містечка № 107 у м. Харкові, пл. Свободи, 6 та земельну ділянку з балансу відповідача на баланс позивача з наступним визначенням об’єктів спільного використання згідно з додатковою угодою.

Наказом Міністерства освіти та науки України № 781 від 08.10.2004 р. ректору Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна наказано прийняти до оперативного управління (на баланс) будівлі № 1, 2, 3 військового містечка № 107 у м. Харкові разом з обладнанням навчальних та наукових лабораторій. Департаменту економіки та фінансування передбачити необхідні кошти на утримання і ремонт зазначених будівель.

Правовою підставою для зобов’язання відповідача звільнити приміщення за адресою м. Харків, пл. Свободи,6 позивач зазначив ст. 386 ЦК України, відповідно до якої, власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Апеляційний господарський суд зазначив, що на момент укладання угоди про співробітництво від 20.08.2004 р. та затвердження акту приймання-передачі від 23.09.2004 р. будівлі № 1, 2, 3 військового містечка № 107 у м.Харкові перебували в оперативному управлінні і на балансі Університету повітряних сил, а тому мали статус військового майна.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України” та п.2 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв'язку тощо.

Згідно до ч. 2 ст. 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України” рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1919 від 28.12.2000 р. затверджено Положення про порядок відчуження і реалізації військового майна Збройних Сил України. Згідно з п. 6 цього Положення, рішення про відчуження військового майна, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міноборони погодженого з Мінекономіки переліку такого майна. При цьому, додаткові переліки військового майна затверджуються Урядовим комітетом з питань оборони, який є робочим органом Кабінету Міністрів України. Термін дії рішення Кабінету Міністрів України щодо затвердження переліку військового майна, яке може бути відчужено, становить три роки від дати його видання.

Господарський суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що відчуження військового майна з державної власності не відбулося.

Відповідно до п. 2 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, вилучення військового майна з оперативного управління військових частин, це прийняття Міноборони рішення про вилучення майна з оперативного управління військових частин з метою безоплатної передачі його до сфери управління органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність.

Зі змісту Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил та Розпорядження Кабінету Міністрів України № 451-р від 08.07.2004 р. вбачається, що йде мова про передачу військового майна - будівлі №1, 2, 3 військового містечка № 107 у м. Харкові від Міністерства оборони України до Міністерства освіти і науки України.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд зазначив, що відчуження будівель № 1, 2, 3 військового містечка № 107 на користь позивача не проводилось, що спростовує твердження позивача про те, що спірне майно належить йому на праві власності.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про зобов’язання відповідача звільнити всі приміщення, які він займає в будівлі за адресою: м. Харків, площа Свободи, 6 та передати ці приміщення позивачу, як власнику майна, безпідставні та задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 1246083,00 грн. вартості сплачених комунальних послуг та 903601,00 грн. вартості експлуатаційних витрат апеляційний господарський суд зазначив наступне.

Предметом угоди про співробітництво є “сумісне використання приміщень військового містечка № 107 за адресою пл. Свободи, 6 разом з обладнанням навчальних та наукових лабораторій". Здійснення відповідачем будь-якої оплати за користування приміщеннями, обладнанням та комунальними послугами угодою про співробітництво не передбачено. Ніякої умови оплати за використання приміщень і комунальних послуг у пункті 2.3 угоди про співробітництво від 20.08.2004 р. не визначено.

Пункт 2.3 угоди, яким сторони зо бов'язалися у термін до 15.09.2004 р. укласти додаткову угоду про по рядок, обсяги та терміни сумісного використання приміщень та облад нання будівель № 1,2,3 військового містечка № 107 сторонами не виконаний.

Згідно з вимогами чинного законодавства, угодою про поря док, обсяги та терміни сумісного використання приміщень та обладнання будівель № 1, 2, 3 військового містечка № 107, укладання якої передбачено пунктом 2.3 Угоди про співробітництво від 20.08.2004 р., може бути виключно договір оренди.

Відповідно до положень ст. 287 ГК України, ст. 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” та Інструктивного листа Фонду держав ного майна України № 10-16-1962 від 13.02.2004 р. орендодавцем щодо державного нерухомого майна до якого відносяться приміщення за адресою пл. Свободи, 6 є Фонд державного майна України, а у даному випадку Регіональне відділен ня Фонду ДМУ по Харківській області.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач неодноразово звертався до позивача з проханням розглянути питання укладення договору оренди приміщень будівлі №№ 2,3 колишнього військового містечка № 107 та приведення взаємовідносин сторін до вимог законодавства. Відповідач просив позивача направити довідку балансоутримувача на ім’я начальника Регіонального відділення Фонду ДМУ по Харківській облас ті встановленого зразка.

Листом №0101-107 від 26.04.2006 р. позивач повідомив, що не заперечує проти укладення договору оренди, проте довідку балансоутримувача до Регіонального відділення Фонду ДМУ Харківської облас ті не направив.

Відтак, апеляційний господарський суд зазначив, що у зв’язку з ненаданням позивачем відповідної заяви, дозволу та довідки балансоутримувача, які необхідні для укла дання договору оренди, заходи відповідача щодо укладення договору оренди за лишились безрезультатними.

Господарський суд апеляційної інстанції взяв до уваги доводи відповідача щодо необгрунтованості розрахунків вартості комунальних послуг та вартості експлуатаційних витрат проведених позивачем, оскільки у приміщеннях за адресою пл. Свободи, 6, які використовуються відповідачем, знаходиться лише еле ментна база зразків озброєння, для на вчального процесу займані площі не використовуються. Що стосується суми виплаченої заробітної плати обслуговуючого персоналу, відповідач зазначає, що територія приміщень, яка використовується відповідачем, є обособленою та знаходиться під охороною військовослужбовців відповідача, на вході встановлений контрольно-пропускний режим і пропуск у будівлю здійснюється по перепусткам. При цьому, ніякого обслуговування з боку обслуговуючого персоналу позивача на території приміщень, які використовуються Університетом, не проводилось.

Представники КРУ в Харків ській області пояснили, що вказані в акті ревізії № 032-20/29-343 від 09.06.2006 р. суми витрат позивача на комунальні послуги і експлуатаційні витрати надані ревізорам під час ревізії позивачем. За таких обставин, апеляційний суд визнав акт ревізії № 032-20/29-343 від 09.06.2006 року неналежним доказом заборгованості відповідача.

Крім того, наказом Міністерства освіти і науки України № 781 від 08.10.2004 р. Департаменту економіки та фінансування наказано передбачити кошти, необхідні на утримання і ремонт будівлі №1,2, 3 військового містечка № 107 м.Харкова.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відтак, апеляційний господарський суд зазначив, що позивач не довів факту заборгованості відповідача по сплаті комунальних послуг у розмірі 1246083 грн. та вартості експлуатаційних витрат у розмірі 903601 грн., у зв’язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Разом з тим, висновки господарських судів є передчасним, оскільки у порушення вимог ст. 43 ГПК України вони не здійснили всебічний, повний і об’єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Так, апеляційний господарський суд, не звернув увагу на те, що позивач у позові зазначив, що він має право оперативного управління спірними будівлями (балансоутримувач), а тому має право на захист своїх прав та законних інтересів на підставі ст. 137 ГК України. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ГК України право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що особа, яка володіє майном на законних підставах, а саме на основі права власності, права господарського відання чи права оперативного управління, може звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні прав, у тому числі шляхом виселення з приміщення особи, яка володіє спірним майном без достатніх правових підстав.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції в частині відсутності у позивача права на захист порушеного права володіння спірними будівлями є такими, що не відповідають вимогам норм матеріального права. Окрім того, апеляційний господарський суд не з’ясував законність використання відповідачем спірних приміщень.

Водночас, не можна визнати обґрунтованими висновки апеляційного господарського суду про те, що відчуження спірного майна на користь позивача не проводилось, у зв’язку з порушенням норм чинного законодавства при передачі позивачу приміщень. Як вірно зазначив місцевий господарський суд, перевірка законності актів державних органів щодо передачі спірних приміщень зі сфери управління Міноборони України до МОН, щодо передачі цих приміщень в оперативне управління позивачу (на баланс) не є предметом позову, до того ж зазначені акти у встановленому порядку не скасовані і є чинними.

Водночас, господарські суди не звернули увагу на те, що відповідно до вимог ст. 182 ЦК України та ст. 4 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень” право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: право власності на нерухоме майно; речові права на чуже нерухоме майно: право володіння; право користування (сервітут); право постійного користування земельною ділянкою; право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право користування нерухомим майном строком більш як один рік. Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації згідно з цим Законом.

Відтак, господарському суду належало перевірити чи зареєстровано у встановленому законом порядку за позивачем його речові права на спірні приміщення.

Окрім того, відповідно до вимог ст. 38 ГПК України якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов’язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Тобто, господарському суду належало витребувати витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обмежень та з’ясувати чи зареєстровано речові права на спірні приміщення, якщо зареєстровані, то хто є законним власником, хто є користувачем спірних приміщень і на яких правових підставах здійснено реєстрацію цих прав.

Апеляційний господарський суд, відмовляючи у позові в частині стягнення 2149684 грн. вказав, що угодою про співробітництво не передбачено можливості стягнення витрат на оплату комунальних платежів та експлуатаційних витрат.

Однак, скаржник у касаційній скарзі наголошує, що предметом позову є стягнення збитків у зв’язку з тим, що відповідач використовував спірні приміщення незаконно, оскільки в нього відсутні будь-які правові підстави для перебування у спірних приміщеннях, а відтак позивач поніс збитки у вигляді витрат на утримання будівлі та витрат на сплату комунальних платежів, які споживались як позивачем, так і відповідачем.

Зазначені обставини, апеляційний господарський суд залишив поза увагою.

Окрім того, в обгрунтування безпідставності позову щодо стягнення збитків апеляційний суд зазначив, що відповідач не використовує спірні приміщення для навчального процесу, а відтак комунальні послуги не споживає. Разом з тим, приміщення опалюється незалежно від того чи проводиться в ньому навчальний процес.

Апеляційний господарський суд також не з’ясував в якому режимі використовуються спірні приміщення і чи дійсно відповідач споживав комунальні послуги та в якому обсязі.

Господарський суд апеляційної інстанції безпідставно взяв до уваги доводи відповідача про те, що приміщення, які використовує відповідач є обособленими з контрольно-пропускним пунктом, а відтак персонал позивача не міг здійснювати роботи у приміщеннях, які використовувались відповідачем, оскільки ці доводи не підтверджені належними доказами, зокрема, технічною документацією з якої б вбачалось, що приміщення, які використовує відповідач, відособлені від інших та мають окремий вхід та що до цих приміщень виключений доступ працівників позивача.

Водночас, господарський суд першої інстанції, прийшов до передчасного висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача заподіяних позивачу збитків, оскільки не взяв до уваги, що для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Місцевий господарський суд не встановив в повній мірі склад цивільного правопорушення та не перевірив обгрунтованість наданого позивачем розрахунку суми збитків.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку про те, що господарськими судами неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, а тому оскаржувані рішення та постанова не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, рішення господарського суду Харківської області від 07.08.2007 р. та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 11.10.2007 р. у справі № 46/597-06 підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведене, всебічно, повно, об’єктивно з’ясувати всі обставини справи, надати об’єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального права, які регулюють спірні відносини та вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 07.08.2007 р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 11.10.2007 р. у справі № 46/597-06 скасувати, справу передати на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Головуючий, суддя                                                   М.Михайлюк

Судді:                                                             Н.Дунаєвська

В. Рибак