ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 34/129

09.06.08

За позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Арткера»

до

Відкритого акціонерного товариства «Кредитпромбанк»

про

визнання договорів недійсними

Суддя

Сташків Р.Б.

Представники:

від позивача –

не з’явився;

від відповідача –

Жигун О.В. (довіреність б/н від 12.11.2007);

Шістка В.О. (довіреність № 384 16.06.2007).

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Арткера»(далі –Позивач) звернулось до Господарського суду м. Києва із позовом до Відкритого акціонерного товариства «Кредитпромбанк»(далі –Відповідач) про визнання недійсними з моменту укладання кредитного договору № 08/17/07-КЛТ від 03.07.2007, договорів застави від 03.07.2007 №№ 08/17/31/07-ЗЛТ, 08/17/32/07-ЗЛТ, 08/17/33/07-ЗЛТ, 08/17/34/07-ЗЛТ та договорів іпотеки від 03.07.2007 №№ 08/17/11/07-ІЛТ, 08/17/12/07-ІЛТ, укладених між Позивачем та Відповідачем.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вищевказані договори були укладені з порушенням вимог статті 203 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України), а також те, що відповідно до статті 50 Закону України «Про власність», Позивач як власник має право вимагати повернення (віндикації) свого майна із чужого незаконного володіння. Крім того, Позивач зазначає, що спірний кредитний договір був укладений з боку Позивача, не маючим на це повноважень генеральним директором Пастернаком Я.В., оскільки рішення про отримання кредиту та передачі в заставу майна товариства загальними зборами учасників товариства не було прийнято, а також те, що оспорюваний кредитний договір фактично не укладався 03.07.2007 у м. Львові, а повинен був укладатися в м. Києві.

Відповідач позов не визнав, свої заперечення мотивував тим, що вищевказані договори були укладені відповідно до вимог статті 203 ЦК України, а генеральний директор Позивача Пастернак Я.В. мав усі повноваження на укладання оспорюваних договорів.

Розгляд справи відкладався.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників Відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, –

ВСТАНОВИВ:

03.07.2007 між Позивачем та Відповідачем було укладено кредитний договір № 08/17/07-КЛТ, відповідно до пункту 1.1 якого цим договором встановлюється: процедура та умови надання Відповідачем у майбутньому кредитів (траншів) Позивачу в національній валюті України або в іноземних валютах з повною конвертацією у гривню в межах загальної суми, еквівалентної 3 065 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату укладання кожної додаткової угоди до цього договору про надання кредиту, що є його невід’ємною частиною, процедура повернення Відповідачем отриманих кредитів, нарахування та сплати відсотків за отриманими кредитами, а також взаємні права та зобов’язання сторін, що виникнуть при наданні Відповідачем кредитів.

05.07.2007 між Позивачем та Відповідачем було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № 08/17/07-КЛТ від 03.07.2007, відповідно до якої Відповідач надає Позивачу кредит згідно з цією додатковою угодою в сумі 2 000 000 грн., а Позивач зобов’язується повернути кредит, отриманий за цією додатковою угодою, не пізніше 11.01.2012.

05.07.2007 між Позивачем та Відповідачем було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору № 08/17/07-КЛТ від 03.07.2007, відповідно до якої Відповідач надає Позивачу кредит згідно з цією додатковою угодою в сумі 5 378 250 грн., а Позивач зобов’язується повернути кредит, отриманий за цією додатковою угодою, не пізніше 11.01.2012.

12.11.2007 між Позивачем та Відповідачем було укладено договір про внесення змін № 3 до кредитного договору № 08/17/07-КЛТ від 03.07.2007, відповідно до пункту 1 якого пункт 3.1.6 кредитного договору № 08/17/07-КЛТ від 03.07.2007 було викладено у новій редакції.

03.07.2007 між Позивачем та Відповідачем були укладені договори застави №№ 08/17/31/07-ЗЛТ, 08/17/32/07-ЗЛТ, 08/17/33/07-ЗЛТ, 08/17/34/07-ЗЛТ, відповідно до яких Позивач передав в заставу Відповідачу рухоме та нерухоме майно Позивача.

Згідно з умовами договори застави від 03.07.2007 №№ 08/17/31/07-ЗЛТ, 08/17/32/07-ЗЛТ, 08/17/33/07-ЗЛТ, 08/17/34/07-ЗЛТ на період дії вказаних договорів застави рухоме та нерухоме майно Позивача залишається у його володінні та зберігається у нього.

03.07.2007 між Позивачем та Відповідачем були укладені іпотечні договори №№ 08/17/11/07-ІЛТ, 08/17/12/07-ІЛТ.

30.08.2007 між Позивачем та Відповідачем були укладені договори про внесення змін до іпотечних договорів №№ 08/17/11/07-ІЛТ, 08/17/12/07-ІЛТ від 03.07.2007.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Позивач посилається на те, що вищевказані договори були укладені з порушенням вимог статті 203 ЦК України; відповідно до статті 50 Закону України «Про власність»Позивач як власник має право вимагати повернення (віндикації) свого майна із чужого незаконного володіння; спірний кредитний договір був укладений з боку Позивача, не маючим на це повноважень генеральним директором Пастернаком Я.В., оскільки рішення про отримання кредиту та передачі в заставу майна товариства загальними зборами учасників товариства не було прийнято; оспорюваний кредитний договір фактично не укладався 03.07.2007 у м. Львові, а повинен був укладатися в м. Києві.

Суд не бере до уваги вищевказані твердження Позивача виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 50 Закону України «Про власність»власник має право вимагати повернення (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння.

Як вбачається з умов договорів застави від 03.07.2007 №№ 08/17/31/07-ЗЛТ, 08/17/32/07-ЗЛТ, 08/17/33/07-ЗЛТ, 08/17/34/07-ЗЛТ на період дії вказаних договорів застави рухоме та нерухоме майно Позивача залишається у його володінні та зберігається у нього.

Таким чином, твердження Позивач про те, що його рухоме та нерухоме майно, яке він передав у заставу Відповідачу на підставі вказаних договорів застави перебуває у незаконному володінні у Відповідача є безпідставним, оскільки це майно перебуває у володінні Позивача та нього зареєстровано обтяження згідно з умовами вказаних договорів застави.

Законом України від 27.04.2007 № 997 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України»Закон України «Про власність»визнано таким, що втратив чинність.

Таким чином, Позивач не мав права роботи посилання на Закон України «Про власність», оскільки цей закон втратив свою чинність.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 4 та 5 статті 230 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до пункту 5.30 статуту Позивача, затвердженого Загальними зборами учасників протокол № 5 від 17.05.2007, зареєстрованого 30.05.2007 (далі –Статут) директор вирішує усі питання діяльності Позивача, за винятком тих, що відносяться до виключної компетенції Загальних зборів учасників Позивача.

Згідно з пунктом 5.33 Статуту директор, зокрема, має право укладати будь-які правочини та юридичні факти, а також без доручення виконувати всі дії від імені Позивача в межах чинного законодавства.

Пунктом 5.8 Статуту визначено, що до виключної компетенції Загальних зборів Учасників належать: визначення основних напрямків діяльності Позивача і затвердження його планів та звітів щодо їх виконання; внесення змін до Статуту Позивача, зміна розміру його статутного капіталу; створення та відкликання виконавчого органу Позивача; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів; затвердження річних звітів та бухгалтерських балансів, розподіл прибутку і збитків Позивача; вирішення питання про придбання Позивачем частки його учасника, виключення учасника із Позивача; прийняття рішення про ліквідацію Позивача, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу; призначення та відкликання Голови Позивача; створення, реорганізація та ліквідація дочірніх підприємств, філій та представництв, затвердження їхніх статутів та положень; встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів до статутного капіталу; надання повноважень генеральному директору на видання довіреностей третім особам для проведення державної реєстрації, перереєстрації, внесення змін до установчих документів.

Відповідно до частини 2 статті 62 Закону України «Про господарські товариства»дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників.

Таким чином, до виключної компетенції Загальних зборів Позивача не відноситься укладення, затвердження або схвалення договорів, укладених генеральним директором, який вирішує всі інші питання діяльності Позивача, а тому твердження Позивача про те, що при укладені оскаржуваних договорів були порушені вимоги статті 203 ЦК України є безпідставними та необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем були вчиненні наступні юридичні дії, що свідчать про схвалення оспорюваних договорів укладених з Відповідачем, а саме: отримання Позивачем кредитних коштів від Відповідача та використання їх на власний розсуд; часткове погашення суми кредиту і відсотків за отриманим кредитом; укладення 05.07.2007 додаткових угод №№ 1, 2 до кредитного договору № 08/17/07-КЛТ від 03.07.2007 укладення 12.11.2007 договору про внесення змін № 3 до кредитного договору № 08/17/07-КЛТ від 03.07.2007, підписаного представником Позивача Черкашиним І.П.; укладення 29.11.2007 додаткового договору № 1 до договору застави № 08/17/31/07-ЗЛТ від 03.07.2007, підписаного представником Позивача Черкашиним І.П.; укладення 30.08.2007 договору про внесення змін до іпотечного договору №08/17/11/07-ІЛТ від 03.07.2007; укладення 30.08.2007 договору про внесення змін до іпотечного договору № 08/17/12/07-ІЛТ від 03.07.2007.

Відповідно до частини 1 статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Таким чином, твердження Позивача про несхвалення учасниками Позивача і самим Позивачем, оспорюваних договорів є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідно до приписів частини 1 статті 241 ЦК України спірні правочини вважаються схваленими.

Відповідно до статті 647 ЦК України договір є укладеним у місці проживання фізичної особи або за місцезнаходженням юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з преамбулою оспорюваного кредитного договору № 08/17/07-КЛТ від 03.07.2007, сторони дійшли згоди щодо укладення цього договору у м. Львові.

Таким чином, твердження Позивача про те, що оспорюваний кредитний договір № 08/17/07-КЛТ від 03.07.2007 повинен був укладатися у м. Києві, а не м. Львові є безпідставними, оскільки згідно з приписами статті 647 ЦК України договір може також укладатися у місці погодженому сторонами у договорі.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Позивача визнання недійсними з моменту їх укладання кредитного договору №08/17/07-КЛТ від 03.07.2007, договорів застави від 03.07.2007 №№ 08/17/31/07-ЗЛТ, 08/17/32/07-ЗЛТ, 08/17/33/07-ЗЛТ, 08/17/34/07-ЗЛТ та договорів іпотеки від 03.07.2007 №№ 08/17/11/07-ІЛТ, 08/17/12/07-ІЛТ, укладеними між Позивачем та Відповідачем є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не скористався наданим йому правом на судовий захист, обставин, на які посилається Відповідач в обґрунтування своїх заперечень не спростував.

Суми, які підлягають сплаті за витрати, пов’язані з розглядом справи, при відмові в позові покладаються на позивача (частина 5 статті 49 ГПК України).

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття.

Суддя

Сташків Р.Б.

Повний текст рішення підписано 09.06.2008