ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 20/125

20.05.08

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроінформ»

До                    Товариства з обмеженою відповідальністю «Віват Комп’ютер Сервіс»

Про                     визнання пп. 5.1.1 п. 5.1 договору №29 від 02.04.2004р.

недійсним

Суддя Палій В.В.

Секретар Молочна Н.С.

Представники:

Від позивача           Цибрій А.А.- предст. (дов. від 19.05.2008р.)

Від відповідача Мацюра Н.В.- предст. (дов. від 15.01.2008р.)

Обставини справи:

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віват Комп’ютер Сервіс» про визнання пп. 5.1.1 п. 5.1 договору №29 від 02.04.2004р. недійсним. Зазначене обґрунтовано тим, що роялті не є об’єктом оподаткування податком на додану вартість. Натомість в оспорюваному підпункті 5.1.1 пункту 5.1 договору, який укладений між сторонами, розмір винагороди за використання відповідачем Контенту встановлений з урахуванням ПДВ, що суперечить чинному законодавству.

Представники сторін у судове засідання 09.04.2008р. не з”явились, витребуваних судом документів не надали.

У зв’язку з неявкою у судове засідання представників сторін та неподання витребуваних судом документів, розгляд справи 09.04.2008р. відкладено.

У судовому засіданні 07.05.2008р. представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, у якому посилається на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2008р. у справі №8/19-08, яким встановлено преюдиційні факти для справи №20/125, що розглядається Господарським судом міста Києва. У зв’язку із встановленими фактами, які не підлягають повторному доведенню при вирішенні даного спору, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача у судовому засіданні 07.05.2008р. в усних поясненнях підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні 07.05.2008р. судом оголошено перерву до 20.05.2008р., з метою виготовлення повного тексту рішення по справі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

02.04.2004р. між позивачем (замовник) та відповідачем (особа, яка створює Контент) укладено договір №29, у відповідності до умов якого позивач доручив, а відповідач зобов’язався створити Контент у відповідності до вимог замовника з використанням творів замовника та без такого використання та передати замовнику Контент, а також майнові права інтелектуальної власності на Контент у строки та на умовах, передбачених даним договором.

Під терміном «Контент»сторони договору розуміють сукупність систематизованих даних інформаційно-сервісного змісту, які представляють собою комплекс послуг у голосовій, текстовій або графічній формі, перелік та описання якого встановлюється сторонами у відповідності до п. 1.1 договору, які надаються з використанням функціональних та технологічних ресурсів мереж, з метою задоволення попиту абонентів. Перелік та описання Контенту погоджуються сторонами у Специфікації Контенту, яка є додатком до даного договору, у відповідності з формою специфікації Контенту, затвердженої сторонами в Додатку №2 до даного договору (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 1.6 договору замовник зобов’язується прийняти Контент та майнові права інтелектуальної власності на Контент, а також сплачувати винагороду відповідачу в строки та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно з п. 3.1.4 договору замовник, зокрема, зобов’язався забезпечувати розповсюдження (продаж) Контенту своїми технічними засобами та технічними засобами Операторів.

Відповідно до п. 3.2.2 договору особа, яка створила Контент, зокрема, зобов’язується передати замовнику на весь строк дії даного договору виключну та/або невиключну ліцензію на використання Контенту, створеного без використання творів замовника, відповідно до переліку та описання Контенту, вказаному у ліцензії, із наступним переліком повноважень:

-          право на розповсюдження шляхом продажу, іншого відчуження необмеженої кількості екземплярів Контента абонентам;

-          право на розповсюдження інформації про Контент, в тому числі, шляхом розміщення реклами;

-           право на публічний показ Контенту;

-           право дозволяти іншим особам використовувати Контент шляхом вчинення вказаних у пунктах а, б, в, пункту 3.2.2 даного договору дій.

Відповідно до п. 5.1 договору щомісячна винагорода особи, яка створила Контент вираховується, виходячи із кількості запитів абонентів до замовника на купівлю Контента та типу Контенту.

Розмір винагороди особи, яка створила Контент від продажу або іншого відчуження замовником 1 екземпляра Контенту залежить від типу Контенту та складає :

-          проста java-гра -1,06грн. за 1 одиницю, в тому числі НДС 20%;

-          java-гра середнього класу -1,60грн. за 1 одиницю, в тому числі НДС 20%;

-          java-гра преміум класу -2,13 грн. за 1 одиницю, в тому числі НДС 20%;

-          MMS, скринсейвер, заставка-0,70грн. за 1 одиницю, в тому числі НДС 20%;

-          відео-контент -2,13грн. за 1 одиницю, в тому числі НДС 20%;

-          поліфонічна мелодія -0,90грн. за 1 одиницю, в тому числі НДС 20%;

-          монофонічна мелодія-0,50грн. за 1 одиницю, в тому числі НДС 20%;

-          поліфонічна мелодія (продаж через голосові номери) -0,70грн. за 1 одиницю, в тому числі НДС 20%;

-          монофонічна мелодія (продаж через голосові номери) -0,70грн. за 1 одиницю, в тому числі НДС 20%. (пп. 5.11 договору).

Позивач просить суд визнати недійсним пп. 5.1.1 п. 5.1 договору №29 від 02.04.2004р., посилаючись на те, що роялті не є об’єктом оподаткування податком на додану вартість. Натомість в оспорюваному підпункті 5.1.1 пункту 5.1 договору, який укладений між сторонами, розмір винагороди за використання відповідачем Контенту встановлений з урахуванням ПДВ, що суперечить чинному законодавству.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, посилається на встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2008р. у справі №8/19-08 преюдиційні факти щодо того, що грошова винагорода, яку відповідач вважає як роялті було визнано платежем за користування об’єктами власності. Оскільки за умовами договору відповідач сплачує позивачу винагороду від продажу чи іншого відчуження одного екземпляру Контенту, як об’єкта авторських та суміжних прав позивача, вказана винагорода не є роялті. З урахуванням встановлених преюдиційних фактів, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмовляє у їх задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідач у відзиві посилається на преюдиційні факти, встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2008р. у справі №8/19-08 за позовом ТОВ «Віват Комп’ютер Сервіс»до ТОВ «Євроінформ»про стягнення 18567,47грн. заборгованості за договором №29 від 02.04.2004р. Так, відповідач зазначає, що зазначеним рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що грошова винагорода, яку відповідач вважає як роялті визнано платежем за користування об’єктами власності. Оскільки за умовами договору відповідач сплачує позивачу винагороду від продажу чи іншого відчуження одного екземпляру, як об’єкта авторських та суміжних прав позивача, вказана винагорода не є роялті.

Проте, із доданої до відзиву копії рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2008р. у справі №8/19-08 не вбачається, що судом були встановлені факти, на які посилається відповідач, оскільки Господарський суд Дніпропетровської області не здійснював дослідження правової природи платежу за договором №29 від 02.04.2004р.

За наведених обставин, суд здійснює оцінку доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи №20/125 в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно ч. 5 ст. 15 Закону України «Про авторське право та суміжні права», за винятком випадків, передбачених статтями 21-25 цього Закону, автор (чи інша особа, яка має авторські права) має право вимагати виплати винагороди за будь-яке використання твору. Винагорода може здійснюватися у формі одноразового (паушального) платежу, або відрахувань за кожний проданий примірник чи кожне використання твору (роялті), або комбінованих платежів.

Відповідно до п. 1.30 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»Роялті –це платежі будь-якого виду, одержані як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо чи телевізійного мовлення; за придбання будь-якого патенту, зареєстрованого знака на товари і послуги чи торгової марки, дизайну, секретного креслення, моделі, формули, процесу, права на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Не вважаються роялті платежі за отримання об'єктів власності, визначених у частині першій цього пункту, у володіння або розпорядження чи власність особи або якщо умови користування такими об'єктами власності надають право користувачу продати або відчужити іншим способом такий об'єкт власності або оприлюднити (розголосити) секретні креслення, моделі, формули, процеси, права на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау), за винятком випадків, коли таке оприлюднення (розголошування) є обов'язковим згідно із законодавством України.

Враховуючи те, що за умовами договору №29 відповідач сплачує позивачу винагороду від продажу чи іншого відчуження одного екземпляру Контенту, як об’єкта авторських та суміжних прав позивача, вказана винагорода не є роялті. (аналогічна позиція міститься у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2007р. №8/357-07, копія якого долучена судом до матеріалів справи №20/125).

Таким чином, умовами договору, а саме, пп. 5.1.1 п. 5.1 договору №29 від 02.04.2004р., сторони правомірно передбачили нарахування ПДВ на суму винагороди.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний підпункт 5.1.1 п. 5.1 договору №29 є таким, що суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам законодавства, у тому числі Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що було б підставою для визнання його недійсним.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмовляє у їх задоволенні.

Судові витрати у відповідності до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 10 днів з дня його прийняття.

Суддя

В.В. Палій