ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 18/7

19.02.08

За позовом:          ЗАТ „Калина –ЛТД”;

До:                    ТОВ „Торговий дім „Енергія”;

Про:                     визнання договору недійсним.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники

Від позивача:          Сурков В.В., представник, довіреність б/н від 24.01.2008 р.;

Від відповідача:           Рибченко О.Г., представник, довіреність б/н від 30.11.2005 р.

На підставі статті 77 ГПК у справі з 24.01.2008 р. до 19.02.2008 р. оголошувалась перева.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду м.Києва з позовом до відповідача про визнання недійсним з дати укладання договору поставки нафтопродуктів № 1/04-чк від 01.04.2006р. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що фінансовим результатом для позивача виконання сторонами зазначеного договору поставки був збиток, у зв’язку з чим господарська діяльність позивача при виконанні договору поставки не може бути віднесена до підприємництва, не підпадає під визначення некомерційної господарської діяльності, у зв’язку з чим договір поставки нафтопродуктів, на думку позивача, повинен бути визнаний недійсним у зв’язку з невідповідністю його законодавству України.

Відповідач проти позовних вимог заперечив повністю, вважаючи, що господарська діяльність сторін договору поставки нафтопродуктів по реалізації договірних зобов’язань є підприємництвом, незважаючи на негативний для позивача фінансовий результат такої господарської діяльності.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд,—

В С Т А Н О В И В:

Між позивачем та відповідачем був укладений договір поставки нафтопродуктів № 1/04-чк від 01.04.2006р., відповідно до умов якого позивач повинен був поставляти відповідачу нафтопродукти у кількості, асортименті та за ціною, що визначалась у видаткових накладних на передачу нафтопродуктів, які за домовленістю сторін договору були специфікаціями у розумінні ст.266 Господарського кодексу України.

До зобов’язань відповідача відповідно до умов договору поставки нафтопродуктів, належало оплачувати нафтопродукти шляхом 100% передоплати на підставі виставленого позивачем рахунка на оплату, а в разі поставки нафтопродуктів без попередньої оплати –на протязі 2-х банківських днів від дня відвантаження нафтопродуктів відповідачу.

Позивачем за договором поставки № 1/04-чк від 01.04.2006р. за період з 03.04.2006р. по 31.12.2006р. були поставлені відповідачу нафтопродукти, на загальну суму 13697220,17 гривень, у т.ч. ПДВ, що підтверджується документально матеріалами справи.

Відповідач отримані за договором поставки № 1/04-чк від 01.04.2006р. нафтопродукти оплатив у повному обсязі. Заборгованість між позивачем та відповідачем за договором поставки № 1/04-чк від 01.04.2006р. відсутня, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків від 15.11.2007р.

Державною податковою інспекцією в м.Рівне була проведена виїздна планова перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2006р. по 31.12.2006р. За результатами перевірки був складений акт від 25.05.2007р. № 624/23-100/33724094, в якому зафіксовано, що позивачем у II, III, IV кварталах 2006р. реалізовувались у тому числі відповідачу деякі види паливно-мастильних матеріалів (надалі ПММ) за цінами нижче собівартості, яка визначена методом середньозваженої собівартості. З огляду на зазначені факти податковими органами здійснений висновок, що витрати на придбання зазначених ПММ безпідставно віднесені позивачем до валових витрат виробництва, оскільки продаж ПММ за цінами нижче собівартості не є підприємницькою діяльністю.

Зазначені висновки податкового органу покладені позивачем в обґрунтування правових підстав для визнання договору поставки нафтопродуктів № 1/04-чк від 01.04.2006р. недійсним з моменту його укладання із застосуванням двосторонньої реституції.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та досліджені в засіданні суду докази, господарський суд вважає позовні вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Пунктом 1 ст. 3 Господарського кодексу України визначено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Пунктом 2 ст. 3 Господарського суду України встановлено, що господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Пункт 1 ст.42 ГК України визначає, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до п.1.32. ст.1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, який відноситься до спеціального законодавства з питань оподаткування, під господарською діяльністю розуміється будь-яка діяльність особи, що направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Пункт 4.1. ст.4 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” під валовим доходом визначає загальну суму доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Пунктом 3.1. ст.3 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” під об'єктом оподаткування визначений прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду на суму валових витрат платника податку та суму амортизаційних відрахувань.

Господарська діяльність в розумінні Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” направлена на отримання доходу у будь-якій матеріальній формі, який у відповідності до зазначеного Закону України не є тотожнім поняттю прибуток. Результатом здійснення будь-якої господарської діяльності, відповідно до спеціального законодавства з питань оподаткування, є отримання саме доходу, а не прибутку, якого за фінансовими результатами господарської діяльності суб’єкта господарювання може і не бути.

Таким чином, з вищезазначеного системного аналізу чинного законодавства України вбачається, що одержання прибутку є метою підприємництва, однак, не є його обов’язковою правовою ознакою, оскільки підприємництво одночасно є діяльністю, що здійснюється на власний економічний ризик. Законодавець при здійсненні суб’єктами господарювання підприємницької діяльності передбачає також можливий негативний фінансовий результат – збитковість.

З огляду на вищезазначені положення законодавства України, що регулюють правовідносини у сфері господарювання, суд дійшов висновку, що фактичний фінансовий результат (прибутковість чи збитковість) здійснення суб’єктами господарювання господарської діяльності при виконанні ними цивільно-правових угод, ніяким чином не впливає на віднесення чи не віднесення зазначеної діяльності до господарської чи до підприємництва, як складової частини господарської діяльності, оскільки той чи інший фінансовий результат господарювання лише є наслідком здійснення господарської діяльності, а не її правовою ознакою.

Суб’єкти господарювання, до числа яких відноситься позивач, здійснюючи господарську діяльність, не можуть достовірно визначати прибутковий фінансовий результат такої діяльності, оскільки такий результат залежить від багатьох факторів, на які суб’єкти господарювання не впливають.

Суд погоджується з правовою позицією позивача, що здійснювана позивачем господарська діяльність при виконанні оскаржуваного договору поставки нафтопродуктів, фінансовим наслідком якої стала збитковість, не може бути віднесена до некомерційної господарської діяльності, оскільки позивач не відноситься до кола суб’єктів господарювання, що визначене у п.2 ст.52 ГК України (позивач не відноситься до суб'єктів господарювання державного або комунального секторів економіки, та до суб'єктів господарювання, яким здійснення господарської діяльності у формі підприємництва забороняється законом).

При вирішенні даного спору судом не приймається до уваги посилання позивача в обґрунтування своєї правової позиції щодо неможливості віднесення ним по збиткових господарських операціях до валових витрат виробництва та обігу витрат, понесених позивачем при придбанні нафтопродуктів, а також неможливості віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, що були сплачені позивачем в ціні придбаних нафтопродуктів, які були реалізовані відповідачу за ціною, що нижче за собівартість.

Зазначена аргументація позивача не ґрунтується на чинному податковому законодавстві України та спростовується наступним.

Пункт 5.1. Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” визначає, що валовими витратами виробництва та обігу є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Таким чином, на законодавчому рівні визначено, що до валових витрат виробництва та обігу відносяться суми витрат в якості компенсації вартості товарів, що придбаваються платником податку для їх подальшого використання саме у власній господарській діяльності.

З огляду на вищезазначене вбачається, що ані форма здійснення господарської діяльності (підприємництво чи некомерційна господарська діяльність), ані фінансовий результат здійснення господарської діяльності (прибутковість чи збитковість) ніяким чином не впливають на визначені Законом права суб’єктів господарювання відносити понесені у будь-яких формах витрати до складу валових витрат виробництва та обігу.

Пункт 1.7 Закону України „Про податок на додану вартість” визначає, що податковий кредит –це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до п.7.4.1 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Зазначеним п. 7.4.1 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” також встановлено, що право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Таким чином, можливість віднесення сплачених позивачем при придбанні нафтопродуктів у складі ціни нафтопродуктів сум податку на додану вартість до податкового кредиту, Закон пов’язує лише з метою подальшого використання платником податку придбаних нафтопродуктів у межах власної господарської діяльності, не обмежуючи суб’єктів господарювання навіть терміном початку такого використання. Вбачається, що фінансовий результат здійснення позивачем господарської діяльності (прибутковість чи збитковість) ніяким чином не впливає на визначене Законом України „Про податок на додану вартість” право позивача на податковий кредит.

Аналіз законодавства України з питань оподаткування дозволяє суду дійти до висновку, що збитковий для позивача фінансовий результат здійснення господарського зобов’язання за договором поставки нафтопродуктів № 1/04-чк від 01.04.2006р. за певними позиціями асортименту нафтопродуктів чи в цілому за договором, ніяким чином не впливає ані на правомірність віднесення позивачем сум, понесених на придбання нафтопродуктів, до складу валових витрат виробництва та обігу у відповідному податковому періоді, ані на правомірність віднесення позивачем сплачених у складі вартості нафтопродуктів податку на додану вартість до податкового кредиту позивача у відповідному податковому періоді.

Крім вищезазначеної правової аргументації щодо безпідставності позовних вимог позивача, суд при прийнятті рішення також враховує, що відповідно до даних, що містяться у деклараціях про прибуток підприємств, які подавались позивачем до податкових органів за відповідні податкові періоди, які перевірялись податковим органом, наслідком здійснення позивачем господарської діяльності був чистий прибуток, незважаючи на продаж позивачем деякого асортименту ПММ за цінами, що нижче за їх собівартість. Однак суд зауважує, що фінансовий результат здійснення позивачем господарської діяльності, відповідно до положень законодавства України, що регулює податкові правовідносини, не є головним критерієм віднесення понесених позивачем витрати на придбання ПММ до валових витрат виробництва.

Пункт 1 ст.207 ГК України визначає, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

При розгляді даного спору судом не встановлений факт, що господарське зобов'язання за укладеним з відповідачем договором поставки нафтопродуктів № 1/04-чк від 01.04.2006р. не відповідає вимогам закону, незважаючи за збитковий фінансовий результат виконання позивачем зазначеного господарського зобов’язання.

Крім того, збитковий для позивача фінансовий результат при виконанні господарського зобов’язання завідомо не суперечить інтересам держави і суспільства, а є лише результатом виключно власного комерційного ризику позивача при здійсненні підприємницької діяльності.

Судом також не встановлений факт порушення хоча б одним з сторін оскаржуваного позивачем господарського зобов’язання за договором поставки нафтопродуктів господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Таким чином, визначених п.1 ст.207 ГК України правових підстав визнання недійсним господарського зобов'язання, що виникло між сторонами спору за договором поставки нафтопродуктів № 1/04-чк від 01.04.2006р., судом не встановлено.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає викладену позивачем у позовній заяві правову аргументацію щодо існування підстав для визнання договору поставки нафтопродуктів № 1/04-чк від 01.04.2006р. недійсним з дати укладання такою, що не ґрунтується на положеннях Господарського кодексу України, Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, Закону України „Про податок на додану вартість”, у зв’язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1.          У задоволенні позову відмовити повністю.

2.          Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя

О.В. Мандриченко