ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2008 р.

№ 33/106(32/334)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кривди Д.С.,

суддів Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

у відкритому судовому засіданні за участю представників сторін:

від позивача: Колесник В.В.

від відповідача: Онашко Е.М., Степаненко С.Д., Припіял С.В.

розглянувши касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.12.2007р.

у справі № 33/106 (32/334) Господарського суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспрогрес –2000”

до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва

до Відділення Державного казначейства у Печерському районі м. Києва

про визнання актів недійсними та стягнення бюджетної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.04.2003р. (суддя А.М.Лосєв), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2003р. (судді: М.М.Новіков, А.І.Мартюк, Г.М.Мачульський) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспрогрес –2000” задоволено частково: визнано недійсним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва від 03.06.2002р. №175/26-16/0 та розпорядження Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва від 14.06.2002р. № 55/26-16; стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспрогрес –2000” бюджетну заборгованість з податку на додану вартість за травень 2001 року в сумі 9022761,00 грн., за квітень 2001 року в сумі 4000854,00 грн., всього –13023615,00 грн.; стягнуто з Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспрогрес –2000” 951,50 грн. судових витрат; в позові до Відділення Державного казначейства у Печерському районі м. Києва відмовлено.

Не погодившись з прийнятими у даній справі судовими рішеннями, Державна податкова інспекція у Печерському районі м. Києва подала касаційну скаргу.

Постановою Вищого господарського суду України від 23.10.2003р. касаційна скарга Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва задоволено частково, зазначені вище рішення та постанова скасовані, а справу направлено до Господарського суду м. Києва на новий розгляд.

За новим розглядом справи, рішенням Господарського суду м. Києва від 16.01.2004р. (суддя О.В.Кот), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.03.2004р. (судді: В.В.Шипко, А.Г.Полянський, Г.П.Коробенко) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспрогрес –2000” задоволено: визнано недійсним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва від 03.06.2002р. №175/26-16/0 та розпорядження Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва від 14.06.2002р. № 55/26-16; стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспрогрес –2000” бюджетну заборгованість з податку на додану вартість за травень 2001 року в сумі 9022761,00 грн., за квітень 2001 року в сумі 4000854,00 грн., всього –13023615,00 грн.; стягнуто з Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспрогрес –2000” 1900,00 грн. судових витрат.

Не погодившись з прийнятими у даній справі судовими рішеннями, Державна податкова інспекція у Печерському районі м. Києва подала касаційну скаргу.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.05.2004р. касаційна скарга Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва задоволено частково, зазначені вище рішення та постанова скасовані, а справу направлено до Господарського суду м. Києва на новий розгляд.

За касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспрогрес –2000” Верховним судом України було порушено касаційне провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 20.05.2004р. у справі № 33/106.

Постановою Верховного суду України від 23.11.2004р. постанову Вищого господарського суду України від 20.05.2004р. у справі № 33/106, скасовано, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.03.2004р. залишено без змін.

Державна податкова інспекція у Печерському районі м. Києва звернулася до Господарського суду м. Києва з заявою від 26.11.2004р. про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду м. Києва від 16.01.2004р. по справі № 33/106.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.04.2005р., залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2005р., заяву Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду м. Києва від 16.01.2004р. по справі № 33/106 залишено без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 16.01.2004р. по справі № 33/106 без змін.

Не погодившись з прийнятими судовими рішеннями, Державна податкова інспекція у Печерському районі м. Києва подала касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 30.11.2005р. касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва разом зі справою передано до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.11.2006р. касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва залишено без задоволення, я постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2005р. –без змін.

31.08.2007р. Товариство з обмеженою відповідальністю “Транспрогрес –2000” подало до Господарського суду м. Києва заяву про заміну реквізитів позивача у наказі Господарського суду м. Києва від 29.04.2005р. № 33/106.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.09.2007р.(суддя О.О.Хрипун), залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.12.2007р. (судді: В.В.Шипко, І.В.Борисенко, Т.С.Розваляєва), заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспрогрес –2000” задоволено, видано наказ у новій редакції, та визнано наказ від 29.04.2005р. №33/106 таким, що втратив чинність.

Не погодившись з прийнятими судовими рішеннями, Державна податкова інспекція у Печерському районі м. Києва подала касаційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду м. Києва від 12.09.2007р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.12.2007р. та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні заяви про внесення змін до наказу, мотивуючи свою вимогу тим, що господарським судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права.

У судовому засіданні на підставі ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 02.04.2008р.

Розглянувши касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування господарським судом попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва не підлягає задоволенню.

Як вже було зазначено, рішенням Господарського суду м. Києва від 16.01.2004р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.03.2004р., стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача бюджетну заборгованість з податку на додану вартість за травень 2001р. у сумі 9022761грн., за квітень 2001р. у сумі 4000854грн., що разом становить 13023615грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.05.2004р. вищезазначені судові рішення скасовані, а справу направлено до господарського суду першої інстанції на новий розгляд. Проте, постановою Верховного суду України від 23.11.2004р. постанову Вищого господарського суду України від 20.05.2004р. скасовано, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.03.2004р. залишено без змін.

За таких обставин рішення Господарського суду м. Києва від 16.01.2004р. набрало законної сили 23.11.2004р. з моменту ухвалення постанови Верховним судом України.

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Отже, відповідно до вищенаведеної правової норми Конституції України, рішення Господарського суду м. Києва від 16.01.2004р., яке набрало законної сили 23.11.2004р. є обов’язковим до виконання на всій території України.

Згідно преамбулі Закону України "Про виконавче провадження" цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. А відповідно до ст. 3 зазначеного Закону примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Таким чином, приписами вищенаведених норм встановлено, що у разі відмови зобов’язаної особи виконати судове рішення, відповідно до вимог Конституції України, то до даної особи застосовуються Державою заходи примусового виконання судового рішення.

Як випливає з матеріалів справи відповідачі, які є державними органами, ухиляються від виконання ст. 124 Конституції України – Основного закону України, у зв’язку з чим господарським судом позивачу до примусового виконання судового рішення було видано наказ, який відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 ГПК України є виконавчим документом.

Згідно ч. 1 ст. 117 ГПК України наказ має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі повинні бути зазначені: 1) назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ; 2) дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ; 3) найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних осіб - платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання чинності рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. Таким чином, як випливає із приписів даної правової норми, в виконавчому документі, яким, зокрема, є наказ господарського суду, мають бути зазначені відомості що сприяють примусовому виконанню судового рішення.

Як встановлено господарським судом, на день звернення позивача з заявою про внесення змін до наказу відповідачем судове рішення виконано не було, що як вже було зазначено є порушенням вимог Конституції України.

Згідно ч. 2 ч. 4 ст.117 ГПК України господарський суд, який видав наказ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати наказ таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за наказом. Господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Якщо стягнення за таким наказом уже відбулося повністю або частково, господарський суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Оскільки відповідачами обов’язок щодо виконання судового рішення припинено не було, у зв’язку з ухиленням відповідачів від виконання цього рішення, а господарським судом при видачі наказу не змінено резолютивну частину рішення, а зазначено відомості, які сприяють примусовому виконанню судового рішення, то касаційна скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, п. 1 ст. 111-9, ст. 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва залишити без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.12.2007р. у справі №33/106 (32/334) –без змін.

Головуючий - суддя Кривда Д.С.

судді Жаботина Г.В.

Уліцький А.М.