ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
справа №
ПОСТАНОВА

і м е н е м У к р а ї н и

м. Севастополь

Господарський суд міста Севастополя у складі:

головуючого - судді Ілюхіної Г.П.,

при секретарі –Дмитренко Т.М.,

за участю представників:

від позивача          –Кухаренко В.М., головний спеціаліст відділу забезпечення надходження та використання коштів штрафних санкцій, довіреність № 04-01 від 08.01.2008,

від відповідача          –Береговой С.А., представник, довіреність б/н від 21.05.2007;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи

За позовом:          Севастопольського міського відділення

Фонду соціального захисту інвалідів

(99011, м. Севастополь, вул. Гоголя, 20-А)

до відповідача:          Товариства з обмеженою відповідальністю “Севастопольський

судоремонтний завод “Лазарівське Адміралтейство”

(99001, м. Севастополь, вул. Гер. Севастополя, 13)

про          стягнення штрафних санкцій у розмірі 31 584,00 грн.,

Суть спору:

12.07.2005 (вх.№1958) Севастопольське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до господарського суду міста Севастополя з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Севастопольський судоремонтний завод “Лазарівське Адміралтейство” про стягнення штрафних санкцій у розмірі 31 584,00 грн. за 2004 рік, з посиланням на статті 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-ХІІ від 21.03.1991.

Позивач обґрунтовує позов тим, що відповідач, в порушення вимог статті 19 Закону у 2004 році не виконав норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, тобто, за 3 робочих місця, призначені для працевлаштування інвалідів і не зайняті інвалідами, відповідач повинен був до 15.04.2005 самостійно сплатити штрафні санкції у розмірі 31584,00 грн.

Ухвалою суду від 14.07.2005 порушено провадження по справі № 20-12/236 (т.1 арк.с.1).

24.01.2006 рішенням господарського суду міста Севастополя по справі № 20-12/236 позов задоволено повністю, постановлено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Севастопольський судоремонтний завод “Лазарівське Адміралтейство”:

на користь Севастопольського відділення Фонду України соціального захисту інвалідів 31 584,00 грн. - сума штрафних санкції;

в доход Державного бюджету України державне мито в сумі 315,84 грн.;

на користь ДП “Судовий інформаційний центр” витрати по сплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн. (т.1 аркс.95-96).

06.03.2006 Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду по справі № 20-12/035 рішення господарського суду міста Севастополя від 24.01.2006 по справі № 20-12/236 залишено без змін (т.1 арк.с.117-123).

29.03.2006 по справі № 20-12/236 видані накази (вих.№№6163, 6164, 6165 від 30.03.2006) (т.1 арк.с.125-130).

Згідно постанов про закінчення виконавчого провадження від 26.07.2006 закрито виконавче провадження по примусовому виконанню наказів господарського суду міста Севастополя по справі № 20-12/236 від 29.03.2006 про стягнення з ТОВ „ССЗ „Лазаревське адміралтейство” сум в розмірі 31584,00 грн., 118,00 грн., 315,84 грн. (т.2 арк.с.83-85).

25.12.2007 Постановою Вищого господарського суду України по справі № 20-12/236 рішення господарського суду міста Севастополя від 24.01.2006 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.03.2006 по зазначеній справі скасовано, справу передано на новий розгляд за правилами адміністративного судочинства (т.1 арк.с.160-163).

21.01.2008 справа № 20-12/236 повернулась до господарського суду міста Севастополя і згідно резолюції голови суду передана до провадження судді Ілюхіної Г.П. (вх.№ 1016).

Ухвалою суду від 28.01.2008 справу прийнято до провадження судді Ілюхіної Г.П., справі привласнено № 5020-12/236-7/019 (т.2 арк.с. 2-4).

04.02.2008 (вх.№1911) від позивача на виконання вимог ухвали суду від 28.01.2008 надана позовна заява в порядку статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (вих.№04-44 від 04.02.2008) (т.2 арк.с.8-11).

Ухвалою від 05.02.2008 відкрито провадження по адміністративній справі, прийнято рішення про призначення підготовчого провадження та проведення попереднього судового засідання з метою всебічного та об’єктивного розгляду і вирішення справи в одному судовому засіданні протягом розумного строку в порядку статті 110 Кодексу адміністративного судочинства України (т.2 арк.с.20-24).

Ухвалою суду від 03.03.2008 закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України (т.2 арк.с.66-68).

Усною ухвалою суду від 19.03.2008 розгляд справи відкладено в порядку статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України на 03.04.2008 о 17 год. 15 хв. (т.2 арк.с. 77-78).

Відповідач в відзивах на позов (вх.№№21568, 3892) позовні вимоги не визнав по мотивам, викладеним в ньому, основні з яких полягають в тому, що відповідачем приймались всі заходи, передбачені діючим законодавством, для працевлаштування інвалідів, надавались відповідні Звіти до Севастопольського міського центру зайнятості та позивачу, надсилались звернення до позивача з проханням направити додатково інвалідів для працевлаштування, але додаткові інваліди на підприємство відповідача не звертались та не направлялись; протягом 2004 року на підприємстві працювало в різні періоди неповний календарний рік 20 інвалідів, що підтверджує створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, просить в задоволенні позову відмовити, з посиланням на статті 218, 219 Господарського кодексу України, статті 18-20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-ХІІ від 21.03.1991 (т.1 арк.с.53-55, т.2 арк.с.36-38).

Крім того, від відповідача надійшли документи, що підтверджують перейменування відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю “Севастопольський судоремонтний завод “Лазарівське Адміралтейство” на Товариство з обмеженою відповідальністю Спільне російсько-українське підприємство “Севастопольський судоремонтний завод “Лазарівське Адміралтейство” (т.1 арк.с.138-150, т.2 арк.с.39-56), що є підставою для заміни відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Севастопольський судоремонтний завод “Лазарівське Адміралтейство” на його правонаступника: Товариство з обмеженою відповідальністю Спільне російсько-українське підприємство “Севастопольський судоремонтний завод “Лазарівське Адміралтейство” в порядку статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою у разі заміни сторони у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони її правонаступником; усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача суд, -

в с т а н о в и в:

Згідно Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів (форма №10-ПІ) за 2004 рік, наданого відповідачем позивачу 25.01.2005, на підприємстві працювало 459 осіб, норматив для працевлаштування інвалідів склав 18 робочих місць, фактично на підприємстві протягом 2004 року відповідно списку працюючих інвалідів, які були зайняті на підприємстві в 2004 році, який міститься на зворотному боці розрахунку, працювало 20 інвалідів, середньооблікова кількість інвалідів, що працювали на підприємстві відповідача в 2004 році складає 15; середньорічна заробітна плата на одну людину на підприємстві склала 10528,00 грн. (т.1 арк.с.5, 5-зворотній бік).

За недотримання нормативу робочих місць по кількості працюючих інвалідів позивачем нараховані відповідачу штрафні санкції в сумі 31584,00 грн. (т.1 арк.с.8).

11.05.2005 вих.№04-162 позивачем на адресу відповідача надіслана претензія з вимогою оплатити штрафні санкції в сумі 31584,00 грн. з розрахунком заборгованості по платежу (т.1 арк.с.6, 6-зворотній бік).

11.02.2004 вих.№29-213 відповідач повідомив позивача, що ним створені робочі місця для інвалідів в необхідній кількості, згідно встановленої квоти; на підприємстві вже працює 14 інвалідів; підприємство може прийняти ще 4-5 осіб, однак протягом 2003 року від фонду інваліди не направлялись (т.1 арк.с.58).

В відповіді на претензію вих.№29-06/554 від 07.06.2004 відповідач повідомив позивача, що інваліди, направлені державними органами, відповідальними за працевлаштування інвалідів та громадськими організаціями інвалідів на підприємство не звертались; на цей час на підприємстві працює 14 інвалідів та працевлаштовуються ще 3 інваліди та про готовність прийняти на роботу необхідну кількість інвалідів (т.1 арк.с.57, 59).

Листом вих.№3000 25.05.2005 Управління праці та соціального захисту населення Севастопольської міської державної адміністрації повідомило на запит позивача вих.№03/554 від 19.08.205, що підприємства, зокрема, ТОВ „Лазаревське адміралтейство” не надсилали інформацію про вільні робочі місця для інвалідів (т.1 арк.с.64, 65).

22.07.2005 вих.№1942/12 листом Севастопольський міський центр зайнятості „Про наявність робочих місць для працевлаштування інвалідів” повідомив позивача, що ТОВ „ССЗ „Лазаревське Адміралтейство” в період з 01.01.2004 по 31.12.2004 надавало відомості про наявність трьох вільних місць для працевлаштування інвалідів на посади бухгалтера –1 місце, юрисконсульту –1 місце, інспектора по кадрам –1 місце (т.1 арк.с.66).

Відповідачем в матеріали справи надані Звіти про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) на січень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень та грудень 2004 року, на яких містяться відмітки про прийняття Севастопольським міським центром зайнятості та наявність вакантних місць на підприємстві (т.2 арк.с.57-65).

Звіти надавались відповідачем та приймались Севастопольським міським центром зайнятості по формі, затвердженій Наказом Мінстату України від 29.12.1993 № 289, але відповідно до Наказу Державного комітету статистики України від 06.07.1998 № 244 „Про затвердження форм державної статистичної звітності з питань працевлаштування й зайнятості населення та Інструкції щодо їх заповнення” формою звітності про наявність вакантних місць на підприємстві є форма № 3-ПН „Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках”, яка подавалась підприємствами щомісячно до державної служби зайнятості до 04.01.2006.

Згідно відповіді Севастопольського міського центру зайнятості вих.№381/08 від 04.02.2008 (вх.№2247 від 06.02.2008) копії Звітів форми № 3-ПН відповідача за 2004 рік знищені відповідно до Акту № 5 від 08.01.2008 у зв’язку з закінченням строку зберігання (т.2 арк.с.88).

Згідно листа Севастопольського міського центру зайнятості вих.№904/12 від 14.03.2008 (вх.№5145 від 19.03.2008) на запит відповідача (вих.№29-06/70 від 12.03.2008) надані відповідачем форми звітності про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потрібності в працівниках (форми 3ПН) затверджені наказом Міністерства статистики України від 28.12.1993; з 04.01.2006 наказом Міністерства праці і соціального захисту населення від 19.12.2005 № 420 введені нові форми звітності (т.2 арк.с.74, 86).

Позивач листом (вих.№ 5144 від 19.03.2008) повідомив, що в нього відсутні докази відмови відповідачем в працевлаштуванні інвалідів, так як не є органом, що займається працевлаштуванням; до Фонду відповідач не звертався та не повідомляв про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів (т.2 арк.с.73).

Доводи позивача в частині неповідомлення відповідачем позивача про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів спростовуються відповідлю на претензію від 07.06.2004 та листом від 11.02.2004 (т.1 арк.с.57-59).

Лист Севастопольського міського центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів вих.№12-2133 від 06.04.2004 не може прийматись судом до уваги, так як штрафні санкції позивачем заявлені за 2004 рік, а інформація в листі міститься за період з 01.01.2001 по 31.12.2003 (т.1 арк.с.46).

Спір виник у зв’язку з тим, що позивач вважає, що відповідачем порушені соціальні інтереси держави внаслідок невиконання ним вимог діючого законодавства в сфері соціального захисту інвалідів, а саме: Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” в частині дотримання нормативу працевлаштування інвалідів.

Правовідносини сторін регулюються статтями 19, 92 Конституції України, статтями 18-20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” зі змінами та доповненнями, які діяли в період, за який заявлено стягнення штрафних санкцій (далі - Закон), статтями 19, 216-218, 238, 239, 241 Господарського кодексу України, статтею 614 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Згідно зі статтею 8 Закону державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони здоров'я України та органами місцевого самоврядування України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 №1434, Фонд соціального захисту інвалідів (далі - Фонд) є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінпраці та підпорядковується йому.

Згідно з пунктом 9 цього ж Положення для реалізації покладених на Фонд завдань за погодженням з Мінпраці утворюються територіальні відділення Фонду в межах граничної чисельності його працівників. Положення про територіальні відділення затверджує директор Фонду.

За змістом статті 20 Закону Фонд соціального захисту інвалідів, його відділення мають право захищати свої права та законні інтереси, у тому числі в суді. Тобто саме Фонду соціального захисту інвалідів надано право на стягнення адміністративно-господарських санкції за недодержання законодавчо встановленого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Позивач в позовній заяві посилається на порушення відповідачем частини першої статті 19 Закону щодо недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

У частині першій статті 19 Закону визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідачем на виконання вимог Закону було подано позивачу Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2004 рік (форма № 10-ПІ), що підтверджується матеріалами справи і не заперечується представником позивача.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини третьої статті 19 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону (в редакції, чинній до 18.03.2006) працевлаштування інвалідів здійснюється органами центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

З матеріалів справи не вбачається та позивачем не надано доказів того, що в 2004 році зазначені в статті 18 Закону органи направляли інвалідів або безпосередньо інваліди звертались до відповідача для працевлаштування і їм було відмовлено.

З 18.03.2006 набрала чинності змінена редакція частини першої статті 18 Закону, згідно з якою забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

З наведених норм статей 18, 19 Закону вбачається, що підприємства здійснюють самостійно працевлаштування інвалідів, але виходячи з вимог статті 18 Закону.

У статті 18 Закону зазначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється двома шляхами:

-          безпосереднє звернення інваліда до підприємства;

-          звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

Отже, стаття 18 Закону не встановлює правил, за якими підприємство було б зобов’язано самостійно здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування на своєму підприємстві.

У частині третій статті 18 Закону чітко визначено зобов'язання підприємства, що використовує найману працю:

-          виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством,

-          надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів,

- звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 № 314 (далі –Положення № 314), що діяло до 31.01.2007, втратило чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 70, робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі та організації (далі - підприємство) незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда.

Робочим місцем інваліда може бути:

-          звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування;

-          спеціалізоване робоче місце інваліда - робоче місце, обладнане спеціальним технічним оснащенням, пристосуваннями і пристроями для праці інваліда залежно від анатомічних дефектів чи нозологічних форм захворювання та з урахуванням рекомендації медико-соціальної експертної комісії (МСЕК), професійних навичок і знань інваліда. Це робоче місце може бути створено як на виробництві, так і вдома.

Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Таким чином, оскільки створення робочого місця здійснюється при наявності особи відповідної категорії, так як конкретні вимоги відносно робочого місця встановлені в його індивідуальній програмі реабілітації, робоче місце є створеним, якщо воно введено в дію шляхом працевлаштування інваліда, а не утворено фізично.

Разом з тим, пункт 2 Положення № 314 передбачено, що робочим місцем інваліда може бути звичайне робоче місце, якщо за умовами праці і з врахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування.

Аналіз положень Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” дає підстави зробити висновок про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Статтею 19 Закону передбачено, що керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Отже, сам факт відсутності на підприємстві працевлаштованих додатково трьох інвалідів, ще не є безспірною ознакою наявності відповідальності відповідача, яка могла настати лише у випадку невчинення останнім прямо передбачених законодавством заходів, так як надані відповідачем докази підтверджують те, що він надав і позивачу, і Севастопольському міському центру зайнятості інформацію про можливість працевлаштування 4-5 інвалідів, так як ті, що працевлаштовані, працювали не повний календарний рік.

Оскільки відповідач вчинив всі передбачені чинним на момент виникнення спору законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування інвалідів на своєму підприємстві, у нього в 2004 році працювало в різні періоди 20 інвалідів, тому Севастопольське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів не має правових підстав накладати штрафні санкції за невиконання нормативу робочих місць для інвалідів.

Водночас, відповідачем надано суду докази того, що ним надавалася державній службі зайнятості відповідна інформація щодо виділення та створення на підприємстві робочих місць для працевлаштування інвалідів шляхом подання Звітів про наявність вакансій, листів та телефонограм , у яких зазначені вакансії для працевлаштування інвалідів, що також підтверджується листом Севастопольського міського центру зайнятості вих.№1942/12 від 22.07.2005 (т.1 арк.с.58, 66). Також відповідачем подавався позивачу щорічний Звіт за формою № 10-ПІ.

Неподання Звіту форми 3-ПН „Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках”, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 06.07.1998 № 244 „Про затвердження форм державної статистичної звітності з питань працевлаштування й зайнятості населення та Інструкції щодо їх заповнення”, не може, при викладених обставинах, бути підставою для притягнення відповідача до відповідальності, так як форма звітності, затверджена Наказом Мінстату України від 29.12.1993 № 289, приймалась Севастопольським міським центром зайнятості, і інші докази, надані відповідачем, є допустимими та належними, що виключають його вину.

Згідно зі статтею 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Частиною четвертою статті 19 Господарського кодексу України передбачено, що органи державної влади і посадові особи, уповноважені здійснювати державний контроль і державний нагляд за господарською діяльністю, їх статус та загальні умови і порядок здійснення контролю і нагляду визначаються законами.

Згідно зі статтями 216-218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

До суб'єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції.

Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Статтею 614 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Штрафні санкції, передбачені статтею 20 Закону в редакції, що діяла до 01.01.2006, є видом адміністративно-господарських санкцій, правовий режим яких визначається статтями 238-249 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Види адміністративно-господарських санкцій передбачені статтею 239 Господарського кодексу України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб'єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції: вилучення прибутку (доходу); адміністративно-господарський штраф; стягнення зборів (обов'язкових платежів); застосування антидемпінгових заходів; припинення експортно-імпортних операцій; застосування індивідуального режиму ліцензування; зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання певних видів господарської діяльності; анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання окремих видів господарської діяльності; обмеження або зупинення діяльності суб'єкта господарювання; скасування державної реєстрації та ліквідація суб'єкта господарювання; інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Статтею 241 Господарського кодексу України встановлено, що адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб'єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.

Перелік порушень, за які з суб'єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.

Позивач, посилаючись на порушення з боку відповідача правил господарської діяльності, встановлених Законом, не надав суду доказів того, що підприємством відповідача не виділені та не створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, або ж про факти відмови у працевлаштуванні з боку підприємства відповідача за зверненнями інвалідів до відповідача чи за направленням державної служби зайнятості.

З матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що інваліди на підприємство для працевлаштування не направлялися ні державним органом зайнятості, ні позивачем.

Позивач не довів, що відповідачем порушені встановлені правила здійснення господарської діяльності.

Відповідач надав докази створення робочих місць для інвалідів, докази працевлаштування 20 інвалідів в 2004 року, докази звернення до позивача та Севастопольського міського центру зайнятості про направлення додатково інвалідів для працевлаштування, які йому не направлялись і особисто на підприємство для працевлаштування не звертались.

Згідно зі статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до статей 8, 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Принципами Європейського судочинства є, зокрема, законність та справедливість.

Справедливість стоїть вище права, є реалізацією права, завданням нормотворчості і правозастосовчої діяльності.

Норми права повинні приводитися у відповідність з вимогами справедливості.

Одним із принципів практики Європейського Суду з прав людини є покладення обов’язку та тягаря надання доказів на того, хто стверджує, а не заперечує.

Позивач не довів вини відповідача в непрацевлаштуванні додатково трьох інвалідів.

Відповідно до статей 70, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій в розмірі 31584,00 грн. є необґрунтованими та неправомірними, у зв’язку з чим позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 92 Конституції України, статтями 18-20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” зі змінами та доповненнями, статтями 19, 216-218, 238, 239, 241 Господарського кодексу України, статтею 614 Цивільного кодексу України, статтями 2, 8, 9, 55, 70, 71, 94, 150, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          Замінити відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю “Севастопольський судоремонтний завод “Лазарівське Адміралтейство” на його правонаступника: Товариство з обмеженою відповідальністю Спільне російсько-українське підприємство “Севастопольський судоремонтний завод “Лазарівське Адміралтейство”.

2.          В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Севастопольського апеляційного господарського суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку частини п’ятої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Згідно статті 42 КАС України, журнал судового засідання ведеться секретарем судового засідання та підписується ним невідкладно після судового засідання і приєднується до справи.

В порядку статті 43 КАС України особи, які беруть участь у справі, мають право ознайомитися із технічним записом і журналом судового засідання та протягом семи днів з дня проголошення рішення у справі подати до суду письмові зауваження щодо їхньої неповноти або неправильності.

Суддя Г.П. Ілюхіна

Постанова складена та підписана

в порядку частини третьої статті 160 КАС України

09.04.2008 о 15 год. 30 хв.