ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
У Х В А Л А

№

За позовом:

Відкритого акціонерного товариства "Донбасенерго"

До:

Державного комітету України з державного матеріального резерву

Про

визнання недійсним господарського зобов’язання

Суддя Балац С.В.

Представники

Позивача:

Боєнко О.В., дов. від 03.01.2008 № 19-01

Відповідача:

Брега Т.М., дов. від 05.12.2007 № 2/7851

Суть спору: визнання недійсним господарського зобов’язання Відкритого акціонерного товариства "Донбасенерго" по зберіганню на Курахівській ТЕС ВАТ “Донбасенерго” мазуту державного матеріального резерву марки М-100 в кількості 1374, 800 тонн, яке передбачене приймальним актом ( зберігальним зобов’язанням) від 22.01.2000 року № 2, форма № р-16. оформленим Курахівською ТЕС ВАТ “Донбасенерго”.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач придбав у ТОВ "Інтеграція" мазут, який у 1996 –1997 роках передавався ТОВ "Інтеграція" визначеним одержувачам, зокрема позивачеві. Позивач отриманий від ТОВ "Інтеграція" мазут прийняв, облікував його закладення до матеріального резерву згідно приймальних актів по формі Р-16. Зокрема, позивач зазначає, що він облікував мазут марки М-100 в кількості 1374,8 тон, оформив на нього Приймальний акт (збережувальне зобов’язання) по формі Р-16 від 25.06.1997 № 1а та направив його відповідачеві. Відповідач вказаний акт не прийняв та відмовився оплачувати ТОВ "Інтеграція" кошти за переданий позивачеві, як визначеного одержувача, мазут. Позивач вказує, що в наслідок таких дій відповідача виник господарський спір між відповідачем та ТОВ "Інтеграція", за наслідками розгляду якого Вищий арбітражний суд України прийняв рішення від 30.12.1999 № 1/15-7/21, згідно якого ТОВ "Інтеграція" належним чином поставив мазут та обґрунтовано вимагає оплати вказаного мазуту.

Позивач стверджує, що на виконання вищевказаного рішення Вищого арбітражного суду України від 30.12.1999 № 1/15-7/21 Державний комітет України з державного матеріального резерву, у 2000 році прийняв до обліку мазут, отриманий позивачем від ТОВ "Інтеграція", для чого позивач оформив на вже прийнятий ним мазут за Приймальним актом (збережувальним зобов’язанням) по формі Р-16 від 25.06.1997 № 1а новий Приймальний акт від 22.01.2000 № 2 на мазут в кількості 1374,8 тон та зазначив у вказаному акті, що останній є повторенням приймального акту від 25.06.1997 № 1а. Тому позивач вважає, що обов’язок по зберіганню 1374,8 тон мазуту арки М-100 вже виник на підставі Приймального акту від 25.06.1997 № 1а, а Приймальний акт від 22.01.2000 № 2 є лише повторним актом на цей же мазут, який в свою чергу був складений позивачем для обліку зазначеного мазуту відповідачем та не породжує додаткового зобов’язання у позивача по зберігання 1374,8 тон мазуту по відношенню до вже облікованого позивачем мазуту за Приймальним актом від 25.06.1997 № 1а.

Відповідач проти задоволення позову заперечив та зазначив, що дійсно був спір між відповідачем та ТОВ "Інткеграція" і на виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 30.12.1999 № 1/15-7/21 відповідач оплатив поставлений ТОВ "Інтеграція" мазут та видав Курахівській ТЕС Відкритого акціонерного товариства "Донбасенерго" для оформлення Приймальний акт (збережувальне зобов’язання) № 2 на зберігання мазуту в кількості 1374,8 тон. та після оформлення названого акту врахував дану кількість мазуту у своєму обліку. Відповідач стверджує, що мазут, який зберігається на Курахівській ТЕС Відкритого акціонерного товариства "Донбасенерго" належить відповідачеві, оскільки був ним оплачений, а твердження позивача не відповідають дійсності. Також відповідач заявив про пропуск строку позовної давності позивачем за заявленою вимогою та просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

До суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких останній зазначив, що господарське зобов’язання, що виникло на підставі Приймального акту (зберігального зобов’язання) від 22.01.2000 № 2 є одностороннім, а тому позивач на підставі ч. 1 ст. 214 ЦК України відмовився від нього, шляхом прийняття такого рішення Дирекцією позивача. Також позивач зазначив, що на зберігання останнього матеріальні цінності за Приймальним актом (зберігальним зобов’язанням) від 22.01.2000 № 2 не передавалися, а тому у позивача не виникло зобов’язання по відповідальному зберіганню цінностей державного резерву. На підставі викладених обставин позивач просив припинити провадження у справі на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України.

Ухвалою від 25.12.2007 порушено провадження у справі № 45/25т та призначено її до розгляду на 23.01.2008.

В зв’язку з хворобою судді Балац С.В., розгляд справи 23.01.2008 року не відбувся.

Ухвалою від 28.01.2008 розгляд справи призначено на 20.02.2008.

В судовому засіданні 20.02.2008 сторони звернулися до суду із спільним клопотанням про продовження строку вирішення спору на один місяць. Ухвалою від 20.02.2008 клопотання сторін задоволено, строк вирішення спору продовжено на один місяць. У судовому засіданні 20.02.2008 оголошено перерву до 12.03.2008, про що сторони повідомлені під розписку.

У судовому засіданні 12.03.2008 оголошено перерву до 09.04.2008 для підготовки повного тексту рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Указу Президента України №603/2001 від 07.08.2001 Державний комітет України з державного матеріального резерву є правонаступником Державного агентства з управління державним матеріальним резервом України, утвореного на базі Державного комітету по матеріальних резервах згідно постанови Кабінету Міністрів України №1041 від 30.06.2000.

Відповідно до "Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву", затвердженого Постановою КМУ №1129 від 08.10.1997 на підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держкомрезервом, виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо.

На Курахівській ТЕС ВАТ "Донбасенерго" на зберіганні знаходиться мазут державного матеріального резерву, який прийнято останнім на підставі Приймального акту (зберігального зобов’язання) від 08.10.1996 № 1 в кількості мазут марки М-40 –937,307 тон, мазут марки М-100 –874,887 тон, Приймального акту (зберігального зобов’язання) від 25.10.1996 № 3 в кількості мазут марки М-40 –507,128 тон, мазут марки М-100 –2638,989 тон, Приймального акту (зберігального зобов’язання) від 12.12.1996 № 4 в кількості мазут марки М-100 –702,6 тон, Приймального акту (зберігального зобов’язання) від 06.01.1997 № 5 в кількості мазут компонент –6442,49 тон, мазут марки М-100 –1434,99 тон, Приймального акту (зберігального зобов’язання) від 25.06.1997 № 1а в кількості мазут марки М-100 –1374,8 тон, Приймального акту (зберігального зобов’язання) від 25.06.1997 № 1б в кількості мазут марки М-100 –988,75 тон.

Отже, всього на зберіганні Курахівській ТЕС ВАТ "Донбасенерго" за вказаними Приймальними актами знаходиться на зберіганні 15901,941 тон мазуту державного матеріального резерву.

02.02.1998 між позивачем та відповідачем укладено договір № 8, предметом якого був відпуск з державного резерву мазуту згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.01.1998 № 73-2 в порядку тимчасового позичання (п. 1.1. Договору від 02.02.1998 № 8).

На виконання умов вказаного договору Держкомрезервом 02.02.1998 видано Кураховській ТЕС Наряд № 2-7/39 на відпуск з матеріального резерву мазуту в кількості 15901,941 тон.

Таким чином, до складу мазуту відпущеного Держкомрезервом на користь Кураховської ТЕС входив мазут в кількості 1374,8 тон, прийнятий Кураховською ТЕС за Приймальнимо актом від 25.06.1997 № 1а.

30.12.1999 Вищим арбітражним судом України прийнято рішення у справі № 1/15-7/21 за позовом АТЗТ "Інтеграція" до Державного комітету України по матеріальних резервах, за участю третіх осіб Кураховської ТЕС, Старобишевської ТЕС про стягнення з відповідача 977022,51 грн. боргу та пені за неналежне виконання договору про поставку мазуту. У вказаному рішенні зазначено:

"Постачаючи продукцію, позивач дотримався умов рознарядки, реквізитів одержувачів продукції, її об’ємів, які визначені у погодженому сторонами листі Мін енергетики України від 31.10.1996р." "Отже, сторони дотримувались виконання умов п.8 договору щодо реквізитів реквізитів, за якими повинна поставлятись продукція".

"Отримуючи продукцію по факту виконання позивачем зобов’язань, відповідач погодив своїми наступними діями (складання актів приймання-передачі, оплата продукції, наступна пропозиція про припинення поставок) строки, об’єми, графіки виконання позивачем зобов’язань, що не суперечить п. 1.1. договору.

Отже, відмова відповідача сплатити вартість відвантажених позивачем 2271 тонн мазуту суперечить рознарядці Міненергетики, договору та взаємовідносинам, які складають між сторонами. Факт отримання 2271 тонн мазуту підтверджений Кураховською та Старобишевською теплоелектростанціями, які звітували перед Держкомрезервом у встановленому порядку шляхом складання актів по формі Р-16".

Вказаним рішенням Вищого арбітражного суду України від 30.12.1999 № 1/15-7/21 позов задоволено частково, та вирішено стягнути основний борг повністю, витрати по оплаті залізничного тарифу повністю, та суму пені за уточненим розрахунком суду.

За твердженням відповідача останній видав Кураховській ТЕС приймальний акт (зберігальне зобов’язання) № 2 на зберігання мазуту в кількості 1374,8 тонн.

Позивач оформив Приймальний акт (зберігальне зобов’язання) № 2 від 22.01.2000 на мазут в кількості 1374,8 тонн та зробив на вказаному акті помітку, про те, що цей акт є повторенням приймального акту від 25.06.1997 № 1а. Позивач направив відповідачеві Приймальний акт (зберігальне зобов’язання) № 2 та в супровідному листі до нього зазначив, що Приймальний акт (зберігальне зобов’язання) № 2 є повторенням Приймального акту від 25.06.1997 № 1а.

Між позивачем та відповідачем складено акт звірки наявності мазуту державного резерву на Курахівській ТЕС ВАТ "Донбасенерго" станом на 01.01.2003, підписаний з обох сторін. З вказаного акту вбачається розбіжність між даними сторін щодо наявності на зберіганні у відповідача мазуту державного резерву марки М-100. Зокрема, за даними відповідача на зберіганні у позивача знаходиться 12695,321 тонн мазуту марки М-100, а за даними позивача лише 11320,521 тонн. Отже, різниця в кількості наявності мазуту державного резерву на Курахівській ТЕС ВАТ "Донбасенерго" за даними сторін становить 1374,8 тонн.

Спір між сторонами виник внаслідок того, що позивач вважає, що у нього окрім вже існуючого зобов’язання по зберіганню мазуту, в тому числі мазуту в кількості 1374,8 тонн за Приймальним актом від 25.06.1997 № 1а, виникло додаткове господарське зобов’язання по зберіганню того ж самого мазуту в кількості 1374,8 тонн на підставі повторно оформленого Приймального акту № 2 складеного 22.01.2000. Тому позивач просить визнати недійсним вказане додаткове господарське зобов’язання, що виникло на підставі Приймального акту № 2 складеного 22.01.2000.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Договірні відносини, що існують між сторонами спору, за правовою природою є відносинами схову. При цьому, у позивача існує обов’язок щодо зберігання переданому йому майна державного матеріального резерву. Склад такого майна, що передано позивачеві у схов, визначається відповідно до фактично переданого позивачеві майна та складених на це майно Приймальних актів (зберігальних зобов’язань).

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт передачі позивачеві у схов мазуту в кількості 15901,941 тонн, в тому числі 1374,8 тонн мазуту, прийнятого позивачем за Приймальним актом (зберігальним зобов’язанням) від 25.06.1997 № 1а.

Згідно ст. 413 Цивільного кодексу Української РСР за договором схову одна сторона (охоронець) зобов'язується зберігати майно, передане їй другою стороною, і повернути це майно в цілості. В договорі схову між соціалістичними організаціями може бути також передбачений обов'язок охоронця прийняти на схов майно, яке буде передано йому другою стороною. Договір схову вважається безоплатним, якщо інше не встановлено законом або договором.

З вказаної норми вбачається, що договір схову є реальним договором, а права та обов’язки по зберіганню майна виникають у охоронця з моменту передачі йому на схов речі.

Враховуючи те, що мазут в кількості 1374,8 тонн фактично передано та обліковано позивачем у 1997 році, то обов’язок останнього зберігати вказане майно виник у позивача з моменту вищевказаної передачі мазуту. Оскільки Приймальний акт (зберігальне зобов’язання) від 22.01.2000 № 2 складено як повторення Приймального акту (зберігального зобов’язання) від 25.06.1997 № 1а, та на виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 30.12.1999 № 1/15-7/21 і з метою обліку у відповідача мазуту в кількості 1374,8 тонн, то мазут в кількості 1374,8 тонн фактично було передано охоронцю (позивачеві) у 1997 році з оформленням Приймального акту (зберігального зобов’язання) від 25.06.1997 № 1а. В той же час, за Приймальним актом (зберігальним зобов’язанням) від 22.01.2000 № 2 майно у схов охоронцю (позивачеві) додатково до переданого раніше не передавалося, а тому у позивача обов’язку по зберіганню мазуту додатково в кількості 1374,8 тонн відповідно до Приймального акту (зберігального зобов’язання) від 22.01.2000 № 2 не виникало, у зв’язку з відсутністю фактичної додаткової передачі вказаноївище кількості мазуту саме за Приймальним актом (зберігальним зобов’язанням) від 22.01.2000 № 2.

Відповідач не спростував вищевказаних фактів, а позивач довів факт відсутності фактичної передачі, додатково до переданого у 1997 році мазуту.

Отже, оспорюваного позивачем, господарського зобов’язання ВАТ "Донбасенерго" по зберіганню на Курахівській ТЕС ВАТ “Донбасенерго” мазуту державного матеріального резерву марки М-100 в кількості 1374,8 тонн, передачу якого оформлено приймальним актом (зберігальним зобов’язанням) по формі № р-16 від 22.01.2000 № 2, складеного Курахівською ТЕС ВАТ “Донбасенерго”, не виникло між сторонами спору. Тобто зобов’язання по збереженню позивачем мазуту в кількості 1374,8 тонн не існує.

В той же час позивач помилково вказує в клопотанні про припинення провадження у справі, як на підставу такого припинення, відмову позивача від одностороннього зобов’язання по зберіганню мазщуту, оскільки таке зобов’язання одностороннім не являється і норми ст. 214 Цивільного кодексу України на таке зобов’язання не поширюються.

Щодо позовної давності, то виходячи із змісту глави 5 Цивільного кодексу Української РСР та глави 19 Цивільного кодексу України позовна давність є інститутом цивільного права, який регулює правовідносини щодо строку надання захисту порушеного цивільного права або інтересу. Враховуючи те, що оспорюване позивачем господарське зобов’язання не виникло і не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, то відсутні підстави для застосування норм про позовну давність, а так само наслідків спливу позовної давності за вимогами позивача.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З врахуванням того, що оспорюване позивачем господарське зобов’язання не виникло та, відповідно, не породило прав та обов’язків сторін спору, то відповідно предмет спору відсутній.

У зв’язку з цим, провадження у справі підлягає припиненню.

Керуючись п.1-1 ч.1 ст.80, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд –

У Х В А Л И В:

Провадження у справі припинити.

Суддя                                                   Балац С.В.