ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.08                                                                                 Справа № 6/104.

Суддя Василенко Т.А., розглянувши матеріали справи за позовом

Державного підприємства “Луганськвантажтранс”, м. Луганськ

до Державного підприємства “Луганськвугілля”, м. Луганськ

про стягнення 1 481 778 грн. 91 коп.

за участю представників сторін:

від позивача – Александрова А.Є., дов. № 07/1-09 від 05.02.08;

від відповідача – Каплієнко В.Є., дов. № 03/2-40 від 05.02.08.

в с т а н о в и в :

Суть справи: позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за виконані роботи у сумі 1 481 778 грн. 91 коп.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву від 04.06.08 № 03/3-166, за яким з позовними вимогами не погодився та зокрема зазначив, що в період з 2005 р. по 2006 р. між ВП “Луганськвантажтранс”, та ВП “Шахта Лутугінська”, які входили до складу ДП “Луганськвугілля” був складений внутрішньогосподарський договір №12 від 06.12.05 про надання послуг, пов’язаних з залізничними перевозками.

Згідно п.14 вищевказаного договору вказано, що жодна із сторін договору не являється ні покупцем, ні продавцем, тобто у даному внутрішньогосподарському договорі не передбачається передача права власності на виконані роботи.

Пунктом 12 договору визначено, що з метою відшкодування понесених затрат за виконані роботи “Виконавець” виписує авізо для проведення щомісячних внутрішньогосподарських розрахунків, тобто грошова оплата послуг за даним договором відсутня, та з інших підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи та доводи сторін у їх сукупності суд прийшов до наступного.

Відповідно до п.3.3 Статуту Державне підприємство “Луганськвантажтранс” є правонаступником прав та обов’язків Державного підприємства “Луганськвугілля”, пов’язаних з діяльністю його відокремленого підрозділу “Луганськвантажтранс” згідно з розподільчим балансом.

Між Відособленим підрозділом “Луганськвантажтранс” ДП “Луганськвугілля”, правонаступником прав і обо’язків якого є позивач у справі та Відособленим підрозділом “Шахта “Лутугінська” ДП “Луганськвугілля”, правонаступником прав і обов’язків якого є відповідач у справі був укладений договір про послуги, пов’язані із залізничними перевезеннями з ВП “Шахта “Лутугінська” від 06.12.05 №12, відповідно до умов якого “Замовник” - відповідач у справі, доручає, а “Виконавець»- позивач у справі, здійснює прийом та здачу вагонів “Замовника” згідно з Правилами перевезення вантажів з оформленням пам’яток про користування.

Згідно п.12 договору, було узгоджено, що з метою відшкодування витрат на виконані роботи “Виконавець” виписує авізо для проведення щомісячних внутрішньогосподарських розрахунків.

Згідно п.13 договору, щомісячно до 10 числа наступного за звітним, складені в 3-х екземплярах авізо, підписуються “Виконавцем” і “Замовником” та скріплюється печаткою. По одному екземпляру авізо залишається у кожної сторони, третій екземпляр “Виконавець” передає до ВП “Луганськвуглепоставка”.

Відповідно до п.14 договору, жодна із сторін договору не являється ні покупцем, ні продавцем, тобто у даному внутрішньогосподарському договорі не передбачається передача права власності на виконані роботи.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору № 12, в період його дії з 01.01.06 по 31.12.06 надавав відповідачу відповідні, пов’язаних з залізничними перевезеннями № 40 від 20.12.05. , але останнім зобов’язання за договором були порушені і надані послуги не оплачені, у зв’язку з чим залишилась заборгованість у сумі 1 481 778 грн. 91 коп., яка підтверджена актом звірення розрахунків станом на 31.01.08. оскільки відповідачем вказана сума у добровільному порядку сплачена не була, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відповідач позовні вимоги відхилив з підстав, викладених у відзиві та наведених вище.

Оцінивши доводи сторін у їх сукупності, господарський суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Керуючись ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як було вказано вище, 06.12.05 між ВП «Луганськвантажтранс»ДП «Луганськвугілля»та ВП «Шахта «Лутугинська»ДП «Луганськвугівлля»правонаступниками прав та обов’язків яких стали відповідно позивач та відповідач у справі, які були створені шляхом реорганізації зазначених відокремлених підрозділів, був укладений внутрішньогосподарський договір №12, за умова якого позивач у даній справі на замовлення відповідача у даній справі надавав останньому послуги з подачі та прибирання залізничних вагонів.

Згідно ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов’язується за завданням другої сторони (замовника) надати послуги, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов’язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п.1 ст. 903 ЦК України, встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов’язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з Положенням про внутрішньогосподарські відносини між відокремленими підрозділами Державного підприємства “Луганськвугілля”, яке затверджено генеральним директором ДП “Луганськвугілля” 17.12.03, внутрішньогосподарські договори не відносяться до цивільно-правових договорів, які передбачають передачу прав власності на роботи за плату, і служать для визначення основних взаємних обов'язків і вимог по виконанню робіт між двома відокремленими підрозділами ДП “Луганськвугілля”.

Як було вказано вище, жодна із сторін договору № 12 не є ні покупцем, ні продавцем, тобто у даному внутрішньогосподарському договорі не передбачається передача прав власності на виконані роботи.

Виходячи з наведеного вище вбачається, що між двома відокремленими підрозділами ДП “Луганськвугілля” не виникають цивільні зобов'язання, тому що, вони виконують покладенні на них обов'язки, пов'язанні з виконанням виробничого процесу усього підприємства –ДП «Луганськвугілля», та не носять цивільно-правового характеру відповідно до вимог ст. 509 ЦК та ст. 175 ГК України.

Відповідно до вказаних нормативних актів та Статуту ДП ”Луганськвугілля” самостійно планує свою діяльність і визначає перспективи розвитку, виходячи з попиту на продукцію, що виробляється, роботи, послуги та необхідності забезпечення виробництва.

Отже, залізничні перевезення які виконувались ВП “Луганськнавантажтранс" згідно умов договору № 12 від 06.12.05 відносяться до виробничого процесу, який виконувався ДП ”Луганськвугілля” для забезпечення господарської діяльності усього підприємства взагалі.

Разом з цим, позивачем не надано до суду доказів виконання вимог п. 12 вищевказаного договору та у матеріалах справи відсутні докази виписування авізо щодо відшкодування витрат на виконані роботи позивачем для проведення щомісячних внутрішньогосподарських розрахунків.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з віднесенням судових витрат на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44,49,77, 82, 84, 85 ГПК України, суд

в и р і ш и в :

1.У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили у десятиденний строк з моменту його прийняття.

Дата підписання рішення –09.06.2008.

Суддя                                                                       Т.А.Василенко

Помічник судді Т.В.Шкуть