ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

29.02.08
Справа №22/277/07

Колегія суддів
Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя
Антонік С.Г. судді  Яценко О.М.    , Юхименко О.В.

при секретарі -
Акімовій Т.М.

за участю
представників:

позивача:ОСОБА_1,
паспорт НОМЕР_1 від 26.12.1995 року;

відповідача-1: не
з'явився;

відповідача-2:
Говоруха Г.Ф., довіреність № 19-07 від 18.06.2007 року;

третьої особи-1: не
з'явився;

відповідача-2: не
з'явився;

розглянув відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємця ОСОБА_1 на рішення
господарського суду Запорізької області від 12.12.2007 року по справі №
22/277/07

за позовом: ОСОБА_1,
м. Запоріжжя

до відповідача-1:
Запорізька міська рада, м. Запоріжжя

відповідача-2:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок», м.Запоріжжя

третя особа-1, що не
заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2: Товариство
з обмеженою відповідальністю «Авто-Плюс», м. Запоріжжя

третя особа-2, що не
заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2: Приватний
підприємець ОСОБА_2, м. Запоріжжя

про  визнання права власності

Розпорядженням першого заступника голови
Запорізького апеляційного господарського суду за № 370 від 28.02.2008р. справу
передано на розгляд колегії суддів: головуючий - Антонік С.Г. суддів: Яценко
О.М., Юхименко О.В..

Колегія суддів прийняла справу до
провадження.

За клопотанням позивача запис розгляду
судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме:
програмно-апаратного комплексу «Діловодство суду».

У судовому засіданні 29.02.2008 року за
згодою позивача та представників відповідача-2 оголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

Рішенням господарського суду Запорізької
області від 12.12.2007 року (суддя Скиданова Ю.О.) в задоволені позовних вимог
відмовлено. При відмові у задоволенні позовних вимог суд послався на положення
ст. ст. 20,181,355,364,391 ЦК України, ст. ст. 47,48 ГК України та 32,34 ГПК
України.

ПП ОСОБА_1 (позивач у справі) з рішенням
господарського суду не погодився та звернулася до Запорізького апеляційного
господарського суду з апеляційною скаргою. В скарзі із посиланням на ст. ст.
331,355,364 ЦК України зазначає, що ним за власні кошти виготовлено та
встановлено торгове місце-лоток виготовлений з металу. Встановлене торгове
місце належить йому на праві власності та є складовою частиною майнового
комплексу «Авторинок». Згідно рішення загальних зборів членів профспілки
«Єднання» позивачем, за власні кошти, на території автомобільного ринку (м.
Запоріжжя вул. Оріхівське шосе, 36) побудований кіоск ряд № 4 місто 149. Будівництво
кіоску проводилось згідно затвердженому плану. Кіоск побудований на
капітальному фундаменті, зроблена бетонна стяжка. Будівництво завершено
29.02.2005 року. З лютого 2005р. до теперішнього часу позивач користується
побудованим ним кіоском. Звертає увагу, що до теперішнього часу в нього немає
правовстановлюючих документів на кіоск. Для вирішення цього питання заявник
апеляційної скарги звертався до Запорізького міськвиконкому, але отримав
відмову. Зазначає, що судом першої інстанції при розгляді спору безпідставно
відхилено клопотання позивача про витребування низки важливих документів, а
саме протоколу загальних зборів, на яких було вирішено проводити реконструкцію
авторинку та акт державної технічної комісії «про введення до експлуатації
першої черги будівництва авто ринку» № 190 від 10.03.1999 року. Також не були
викликані та заслухані треті особи (директор ТОВ «Автоплюс» Маслаков О.А. та
підприємець ОСОБА_1). Невиконання цих дії, привело до прийняття не вірного
рішення по сутті. Просить скасувати рішення по справі № 22/277/07 року як
незаконне, задовольнити позов в повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні підтримав
доводи апеляційної скарги. Наголосив, що адміністрацією авторинку чиняться
перешкоди для здійснення ним підприємницької діяльності. Наголошує на
скасуванні рішення суду першої інстанції.

Запорізька міська рада, м. Запоріжжя
сповіщена належним чином про час і місце розгляду апеляційної скарги
повноважного представника судового засідання не направила, у двох відзивах на
апеляційну скаргу зазначає, що апеляційна скарга є такою, що не підлягає
задоволенню з наступних підстав: сам факт будівництва за свій рахунок та своїми
силами не є достатньою підставою для виникнення права власності на нього у
зв'язку з тим, що будівництво та використання об'єкту здійснювалось з
порушенням вимог законодавства. З рішенням господарського суду Запорізької
області від 12.12.2007 року по справі №22/227/07 згоден в повному обсязі,
просить залишити вказане рішення без змін.

У клопотанні направленому на адресу
Запорізького апеляційного господарського суду просить провести судове засідання
за відсутності повноважного представника Запорізької міської ради.

ТОВ «Автомобільний ринок», м.Запоріжжя у
відзиві на апеляційну скарг та повноважний представник у судовому засіданні
пояснив, що надати проект реконструкції торгових об'єктів підприємців, в тому
числі, кіоску підприємця ОСОБА_1 не є можливим, оскільки реконструкцією власних
торгових кіосків займалися самі підприємці. Проектна документація не передбачає
реконструкцію торгового об'єкту позивача, оскільки вона погоджена у 2007 році,
а кіоск підприємця ОСОБА_1 збудовано у 2005 році. Підтвердити чи заперечити
факт видачі паспортів на торгівельні місця товариством «Авто-Плюс» відповідач-2
не може, оскільки ТОВ «Авто-Плюс» є самостійною юридичною особою, стороною по
цій справі і надавати пояснення від імені зазначеного товариства не має
законного права. Окрім цього, прийняття в експлуатацію тимчасових споруд
покладається на технічну комісію, що утворюється при райадміністрації міської
ради. Зазначає, що доводи заявника апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах
права та не підтверджені відповідними доказами. Вважає рішення суду законним та
обґрунтованим, а апеляційну скарг необґрунтованою та такою, що не підлягає
задоволенню.

Представники третьої
особи-1 та третьої особи-2 в судовому засіданні 29.02.2008р. присутніми не
були, відзиву на апеляційну скаргу не надали, про час і місце судового
засідання повідомлені належним чином, причина неявки невідома.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, переглядаючи
рішення в апеляційному порядку, користується правами,  наданими суду першої інстанції.

У відповідності до статті 101
Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого
суду у повному обсязі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість
рішення місцевого господарського суду, вивчивши матеріали справи та апеляційної
скарги, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, суд

ВСТАНОВИВ:

Приватний підприємець ОСОБА_3 звернувся до
виконавчого комітету Запорізької міської ради щодо оформлення права власності
на кіоск. Отримавши відмову Приватний підприємець ОСОБА_3 звернувся до
господарського суду Запорізької області із позовними вимогами про визнання
права власності на кіоск (малу архітектурну форму).

Колегія суддів, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи застосування норм чинного законодавства при
винесенні рішення суду, знаходить апеляційну скаргу такою, що  не підлягає задоволенню з наступних підстав:

На підставі рішення виконавчого комітету
Запорізької міської ради №190/4 від 29.05.2003 року (а.с. 12), згідно якого ТОВ
“Автомобільний ринок” передано в оренду строком на 10 років земельну ділянку
площею 12,7985 га по Оріхівському шосе для розташування автомобільного ринку за
рахунок земель Запорізької міської ради, між Запорізькою міською радою
(відповідач-1 за даною справою) та ТОВ “Автомобільний ринок” (відповідач-2 за
даною справою) 24.07.2003 року укладено договір оренди земельної ділянки, яка
розташована за адресою: м. Запоріжжя, Оріхівське шосе, площею 12,7985 га, для
розташування автомобільного ринку.

На підставі рішення виконавчого комітету
Запорізької міської ради №80/1 від 24.02.2007 року ТОВ “Автомобільний ринок”
дозволено проектування та реконструкцію існуючого автомобільного ринку по вул.
Оріхівське шосе, 36 без зміни цільового призначення.

Згідно договору № 2 від 10.06.2004 року
ТОВ « Автомобільний ринок» передає ТОВ «Авто-Плюс» у довірче управління
цілісний майновий комплекс «Автомобільний ринок» з метою ефективного його
функціонування у відповідності із цільовим призначенням (а.с.72,73). Договір
укладено до 29.05.2013 року, але як пояснив повноважний представник
відповідача-2  в подальшому, 23.05.2006
року зазначений договір достроково розірвано (а.с. 71), укладено договір
довірчого управління з іншим суб'єктом підприємницької діяльності.

Згідно договорів № 862 від 01.11.2005 року
(а.с. 17, 18) та №765 від 29.01.2005 року (а.с. 19), на протязі 2005 -2007
років ТОВ «Авто-Плюс» надаються послуги в тому числі, ПП Кулініч А.Ф щодо
користування (закріплення) торговим місцем. Зокрема, згідно з договором №862
від 01.11.2005 року про надання основних та додаткових послуг автомобільним
ринком ПП ОСОБА_3 надано послуги щодо користування торговим місцем загальною
площею 12,5 кв.м., розміщеним на торгівельному ряду №3, місце №109 згідно з
генеральним планом автомобільного ринку, за адресою: м. Запоріжжя, Оріхівське
шосе, 36.

Як пояснили позивач та представник
відповідача-2 в процесі власної господарської діяльності ПП ОСОБА_3 укладено
договір підряду з ТОВ «ПП Гапон» на будівлю торговельного кіоску розміром 5Х2,5
м, площею 12,5 кв.м., що знаходиться на території авторинку.

Колегія суддів погоджується з висновками
суду першої інстанції в частині щодо правомірної відмови відповідача-1
зареєструвати право власності на спірний торгівельний кіоск. Відмовляючи
приватному підприємцю в реєстрації Запорізька міська рада у своєму листі
зазначила, що кіоск є металевою розбірною конструкцією, яка відповідно до ст.
181 ЦК України не є об'єктом нерухомості, внаслідок чого право власності на
нього не може бути оформлене та зареєстроване шляхом прийняття виконавчим
комітетом міської ради відповідного рішення. Крім того, оформлення права
власності на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого
майна може бути здійснено за наявності акта комісії про прийняття об'єкта і
введення його в експлуатацію, дозвільних документів на відведення земельної
ділянки для забудови відповідного об'єкту нерухомості (а.с. 88). Викладені
аргументи повністю відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні
правовідносини.

Крім того, згідно п.п. 10, п. б статті 30
Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих
повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, в
тому числі, облік та реєстрація відповідно до закону лише об'єктів нерухомого
майна незалежно від форм власності.

Як свідчать матеріали справи, позивач свої
позовні вимоги обґрунтовує ст. ст. 331, 355, 364, 391 ЦК України, ст.ст. 47, 48
ГК України, ст.ст. 11, 12, 13, 15 Закону України “Про власність”, оскільки  вважає кіоск, на який він хоче визнати право
власності нерухомим майном, яке створено ним в установленому законом порядку.

Згідно статті 331 ЦК України, на яку
посилається заявника апеляційної скарги, особа, яка виготовила (створила) річ
із своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право
власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до
закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту
державної реєстрації. Тобто положення зазначеної статті стосуються об'єктів
нерухомості, і дії проведення яких вимагає позивач від відповідачів є діями по
реєстрації, введенню в експлуатацію об'єктів нерухомості. При цьому позивач не
заперечує, що позов подано з метою визнання права власності саме на
торговельний кіоск (а.с. 5). До того ж згідно акту на виконання робот ТОВ «ПП
Гапон» виготовлено саме торговий павільйон (а.с.20). Відповідно до Правил
пожежної безпеки на ринках України затверджених Наказом МНС України 17.01.2005
року N 30 павільйон - торговельний об'єкт у роздрібній торгівлі, який
призначається для організації продажу товарів кінцевим споживачам, розміщується
в окремій споруді полегшеної конструкції та має торговельну залу для покупців.

Згідно зі ст. 181 ЦК України до нерухомих
речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній
ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх
призначення.

Позивач належних доказів належності кіоску
площею 12,5 кв.м.  до нерухомого майна,
всупереч статтям 32,34 ГПК України не надав.

Пунктом, 1.6. «Тимчасового положення про
порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 28.01.2003 року за №66/7387 передбачено, що
реєстрації підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна,
будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Не підлягають реєстрації тимчасові споруди, а також споруди, не пов'язані
фундаментом із землею. Згідно кошторису на конструювання торгівельного кіоску
відсутні роботи на забудову фундаменту цього кіоску (а.с. 21), що додатково
свідчить про той факт, що спірний об'єкт не пов'язаний фундаментом землею.

Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України
право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 316 ЦК України,  правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах,
що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не
встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Колегія судів наголошує, і цей факт не
оспорюється жодною із сторін по справі, що конструкція спірного торгівельного
павільйону належить на праві власності саме ОСОБА_1, м. Запоріжжя. Крім того,
згідно довідки ОП «ЗМБТІ» за ТОВ «Автомобільний ринок» взагалі не зареєстровано
жодних об'єктів нерухомості (а.с. 56).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до статі 1 ГПК України
громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної
особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької, мають
право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Колегія суддів зазначає, що одним із
способів захисту права власності є визнання права. Згідно зі ст. 392 Цивільного
кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у
разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За приписами
наведеної норми, саме позивач повинен довести в суді факт оспорення його права
власності, тобто навести обставини за яких відповідач(і), вчиняють дії, які
свідчать про намагання останнього привласнити собі об'єкт, який належить на
праві власності позивачу, довести відсутність у відповідача правових підстав
для володіння майном.

Безумовним є той факт, що право вибору
способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві, тоді як
перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового
розгляду є обов'язком суду, який має приймати рішення зі справи в межах
позовних вимог та з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, приймаючи
до уваги як можливість у той чи іншій спосіб захистити порушене право (за
наявності підстав для цього), так і необхідність подальшого виконання
прийнятого судом рішення.

Обов'язок доказування та подання доказів
розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. У даному разі це
стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких
він звернувся до господарського суду з даним позовом (п. 4 ч.3 ст. 129
Конституції України, ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Як вище зазначалось, право власності
позивача на торгівельний кіоск (не як об'єкт нерухомості) відповідачами не
оспорюється, а відтак враховуючи вимоги ст. 20 Господарського кодексу
України  та ст. 16 Цивільного кодексу
України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про те, що предмет позову
не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав та
правомірно відмовили у задоволенні позову.

Суд першої інстанції
цілком правомірно зазначив, що посилання позивача на ст.ст. 355, 364 ЦК
України, при зверненні із даними позовними вимогами є необґрунтованим оскільки
зазначені статті визначають поняття і види права спільної власності та порядок
виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, а підстави
виникнення цієї власності на цілісний майновий комплекс позивачем не доведені.

Згідно про протоколу
загальних зборів від 02.06.2004 року № 14, на який посилається позивач в
апеляційній скарзі, не вирішено жодного питання, яке б стосувалось предмету
спору по даній справі. Згідно зазначеного протоколу вирішені організаційні
питання діяльності авторинку, а саме: прийнято звіт про діяльність профкомітету
за минулий період, обрано голову профспілки та профкомітет, а також вирішено
визнати обов'язковим внесення додаткових зборів (а.с. 127). Інвестиційний
договір можливість укладення якого обговорювалась на загальних зборах, до
теперішнього часу не укладено.

Згідно зі ст. 391 ЦК
України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, власник майна
має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном. Однак, предметом позову є визнання права власності,
а не негаторний позов, тому ця норма не може бути підставою для задоволення
позову.

Статтями 47,48
Господарського кодексу України, які також вказані як підстава позову, визначено
загальні гарантії прав підприємців, державну підтримку підприємництва. Однак ці
норми не звільняють позивача від обов'язку доказування  виникнення його права з підстав, які ним
заявлені у позові.

До того ж, Закон України “Про власність”,
на який посилається позивач, втратив чинність згідно з Законом України №997-У
від 27.04.2007р.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що у разі, якщо позивач вважає, що його право порушено відповідачами
шляхом невиконання дій покладених на них Законом (обов'язок зареєструвати право
власності, видати свідоцтво про право власності, тощо ) або договором
(зобов'язання вчинити або утриматись від вчинення певних дій), позивач не
позбавлений права звернутись до суду із відповідними позовними вимогами, які
дійсно сприяють захисту порушеного права та будуть направлені на відновлення
його порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів
приходить до висновку про обґрунтовану відмову у задоволенні позовних вимог,
апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 101 - 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємця
ОСОБА_1 на рішення господарського суду Запорізької області від 12.12.07 р. по
справі № 22/277/07 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької
області від 12.12.07 р. по справі № 22/277/07 залишити без змін.

Головуючий суддя
Антонік С.Г.

судді
Яценко О.М.

Юхименко О.В.