КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2008                                                                                           № 33/113

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Коваленка В.М.

суддів:           Гарник Л.Л.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Тарасова О.О. (дов. від 14.06.2007 року № 386);

від відповідача - Берковський Р.О. (дов. від 14.06.2007 року № 386);третьої особи: не з’явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс Україна"

на рішення Господарського суду м.Києва від 08.11.2007

у справі № 33/113

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс "Ріксос-Прикарпаття"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс Україна"

третя особа відповідача           Товариство з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Сантіно"

про                                                  стягнення 67615,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 08.11.2007 року у справі № 33/113 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс “Ріксос-Прикарпаття” (далі – позивач, ТОВ “ДЛРКК “Ріксос-Прикарпаття”) до Товариства з обмеженою відповідальністю “Маркс Україна” (далі – відповідач, ТОВ “Маркс-Україна”), за участю третьої особи на стороні відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю “Група компаній “Сантіно” (далі – третя особа, ТОВ “Сантіно”) про стягнення 67 615,00 грн., позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю “Маркс Україна”, звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог відповідач зазначає, що при прийнятті спірного рішення судом першої інстанції неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду, наведені в рішенні, не відповідають обставинам справи. Так, судом не надано оцінки листуванню між сторонами спору, яке підтверджує факт отримання позивачем табличок, які були предметом укладеного сторонами договору; одночасно застосовано норми ст. 220 Господарського кодексу України та ст. 1212 Цивільного кодексу України, які є протилежними одна одній.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2007 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Маркс Україна” було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 10 год. 00 хв. 16.01.2008 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс “Ріксос-Прикарпаття” надало письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому спростовує наведені в ній доводи та просить залишити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Маркс Україна” без задоволення, а спірне рішення від 08.11.2007 року – без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2008 року, у зв’язку із задоволенням письмового клопотання відповідача, відповідно до пунктів 1 та 3 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 04.02.2008 року.

04.02.2008 року в судове засідання в апеляційній інстанції з’явились представники позивача та відповідача. Представники третьої особи в судове засідання не з’явились.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце слухання справи по розгляду апеляційної скарги, колегія вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідача та третьої особи-2.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмового відзиву позивача на неї, дослідивши матеріали справи, судова колегія Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту – ГПК України) апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

01.07.2006 року ТОВ “ДЛРКК “Ріксос-Прикарпаття” (Замовник) уклало договір № 01/07.1 на проведення рекламної кампанії з ТОВ “Маркс-Україна” (Виконавець), за умовами якого Замовник доручив, а Виконавець зобов’язався провести Рекламну кампанію, яка вважається розпочатою з дати підписання цього договору та виконується відповідно до умов цього договору, Додаткових угод до нього та окремих договорів на виконання робіт, визначених у цьому договорі, по 31.12.2006 року включно.

Відповідно до п. 2.2 зазначеного договору від 01.07.2006 року, Виконавець має право за рекомендацією Замовника або за власною ініціативою залучати третіх осіб для виконання окремих робіт (послуг) для проведення рекламної кампанії. Виконавець несе відповідальність перед Замовником за належне виконання робіт такими особами.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що здача-приймання виконаних робіт (надання послуг) здійснюється сторонами за актами.

22.08.2006 року ТОВ “ДЛРКК “Ріксос-Прикарпаття” уклало з ТОВ “Маркс-Україна” Додаткову угоду № 1 до вказаного договору, відповідно до умов якої сторони затвердили рекламний бюджет на проведення рекламної кампанії, який склав 2 323 000,00 грн. Крім того, згідно даної Додаткової угоди № 1 до договору від 01.07.2006 року, до переліку робіт, які повинен був виконати Виконавець, включено, зокрема, таблички на кабінети в кількості 282 штуки на загальну суму 64 387,37 грн. При цьому вказано, що строки виконання зазначених робіт, докладні технічні характеристики та інше, зазначаються в окремих Додатках чи Додаткових угодах.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, Додатки та додаткові угоди на виконання умов Додаткової угоди № 1 до договору від 01.07.2006 року щодо виконання Інформаційних таблиць та вказівників не укладались.

Таким чином, між ТОВ “ДЛРКК “Ріксос-Прикарпаття” та ТОВ “Маркс-Україна” існувала усна домовленість на виготовлення інформаційних таблиць та вказівників в кількості 282 штуки на загальну суму 64 387,37 грн.

20.07.2006 року ТОВ “Маркс-Україна” виставило рахунок-фактуру СФ-0000184, якою ТОВ “ДЛРКК “Ріксос-Прикарпаття” було перераховано на поточний рахунок ТОВ “Маркс-Україна” на виготовлення інформаційних таблиць та вказівників в ікількості 282 штуки 64 387,37 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 102 від 21.07.2006 року на суму 64 387,37 грн.

03.11.2007 року ТОВ “ДЛРКК “Ріксос-Прикарпаття” направило на адресу відповідача листа, де зазначає: “21.07.2006 року за рахунком № СФ-0000184 від 20.07.2006 року на підставі платіжного доручення № 102 від 21.07.2006 року Вам було сплачено 64 387,37 грн. за виготовлення інформаційних таблиць та вказівників. Оскільки відсутні Угоди, якої встановлюють порядок виготовлення таблиць та вказівників, товар Вами не виготовлений і нам не переданий, просимо повернути грошові кошти у сумі 64 387,37 грн. не пізніше 12 листопада 2006 року.”

Станом на 12.04.2007 року ТОВ “Маркс-Україна” грошові кошти не повернуло, у зв’язку з чим ТОВ “ДЛРКК “Ріксос-Прикарпаття” звернулось до господарського суду з позовом про стягнення основного боргу в розмірі 64 387,37 грн., та, крім того, інфляційного відшкодування в розмірі 2 478,00 грн. та три проценти річних в розмірі 750,00 грн.

Як визначено ст. 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

З аналізу положень наведеної статті слідує, що між ТОВ “ДЛРКК “Ріксос-Прикарпаття” та ТОВ “Маркс-Україна” на підставі виставленого відповідачем та оплаченого позивачем рахунку-фактури СФ-0000184 виникло грошове зобов’язання, яке відповідачем не було виконано.

Як визначено ст. 526 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

При цьому, слід зазначити, що термін “майно” в даній нормі закону включає в себе не лише поняття майна в розумінні ст. 190 ЦК України, а й поняття усіх матеріальних благ, що захищаються правом.

За таких обставин, грошові кошти в розумінні цієї ст. 1212 ЦК України охоплюються поняттям “майно”.

Оскільки, як зазначає позивач, підстава, згідно якої ТОВ “ДЛРКК “Ріксос-Прикарпаття” були перераховані кошти в сумі 64 387,37 грн. відпала, то згідно наведених положень законодавства зазначені грошові кошти підлягають поверненню.

Крім того, згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, позовні вимоги ТОВ “ДЛРКК “Ріксос-Прикарпаття” підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводи відповідача щодо укладення ним договорів з третіми особами на виконання умов договору від 01.07.2006 року та їх оплати, оскільки вони не є належними та допустимими доказами в розумінні ст. 34 ГПК України, та не стосуються правовідносин між сторонами - ТОВ “Маркс-Україна” та ТОВ “ДЛРКК “Ріксос-Прикарпаття”.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На думку апеляційної інстанції ТОВ “ДЛРКК “Ріксос-Прикарпаття” позовні вимоги доведено в повному обсязі, а тому вони підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи викладене, судова колегія Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд повно з’ясував всі обставини справи та дав їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішення по справі, судовою колегією не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 101 – 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

1.          Рішення господарського суду м. Києва від 08.11.2007 року по справі№ 33/113 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс “Ріксос-Прикарпаття” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Маркс Україна”, за участю третьої особи на стороні відповідача – Товариство з обмеженою відповідальністю “Група компаній “Сантіно”, про стягнення 67 615,00 грн. залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Маркс Україна” – без задоволення.

2.          Справу № 33/113 повернути до господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом місяця з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя

Судді                                                                                          Гарник Л.Л.

05.02.08 (відправлено)