ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2008 р.

№ 30/163-04-5501

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Божок В.С.–головуючого,

Костенко Т.Ф.,

Коробенко Г.П.

розглянувши матеріали

касаційного подання

Першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України, Одеської залізниці

на рішення

господарського суду Одеської області

від 13.09.2004 р.

у справі

господарського суду Одеської області

за позовом

Одеського дорожнього комітету професійної спілки залізничників та транспортних будівельників України

до

Одеської залізниці

про

визнання права власності та зобов’язання передати об’єкт

за участю представників сторін:

скаржника: Ротар І.В. за дов. від 20.02.2008р. №351 (представник Одеської залізниці),

позивача: Ракович Н.В. за дов. від 12.05.2008р. №287-04, Соловйов І.М. за дов. від 12.05.2008р. №286-01,

відповідача: Ротар І.В. за дов. від 20.02.2008р. №351,

прокурора ГПУ: Івченко О.А. (посв. від 27.11.2007р. №194)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської області від 13.09.2004р. у даній справі задоволено позов Одеського дорожнього комітету професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України до Одеської залізниці про визнання права власності на дитячий оздоровчий табір "Юний залізничник", розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ялинкова, 3 та спонукання передачі об’єкту нерухомого майна на баланс позивача.

Не погоджуючись із вказаною постановою у даній справі, перший заступник прокурора Одеської області звернувся з касаційним поданням до Вищого господарського суду України, в якому просить вказане рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права, а саме: ст.ст. 2, 3, ч.1 ст. 38 Закону України "Про власність", ст. 7 Закону України "Про колективні договори та угоди".

У відзиві на касаційне подання Одеського дорожнього комітету професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України, останній просить рішення місцевого господарського суду з даної справи залишити без змін, а подання прокурора без задоволення.

Розпорядженням заступника Голови судової палати з розгляду спорів, пов’язаних з державним регулюванням економічних відносин від 10.06.2008р. №02-12.2/195 суддю Полянського А.Г. замінено на суддю Божок В.С.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оспорюваного судового акту, знаходить необхідним касаційне подання задовольнити частково, враховуючи наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом, на конференції трудового колективу Одеської залізниці від 29.06.2000р. прийнято постанову "Про збереження лікувальних і оздоровчих установ Одеської залізниці", будівництво яких, в тому числі і спірного об’єкта, відповідно до титульного списку об’єктів капітального будівництва на Одесько-Кишинівській залізниці здійснювалось за рахунок прибутку Одеської залізниці.

Розглядаючи касаційну скаргу та перевіряючи юридичну оцінку обставин справи і повноту їх встановлення у відповідності до приписів ст.1115 ГПК України, касаційна інстанція вважає за необхідне зазначити наступне.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Так, місцевий господарський суд задовольняючи позов виходив з того, що передача у власність позивачеві оспорюваного об’єкту не суперечить чинному законодавству, Статуту позивача і не потребує додаткових підтверджень, а відтак, посилаючись на приписи ст. 28, ч.1 ст. 38 Закону України "Про власність", ст.7 Закону України "Про колективні договори та угоди" дійшов до висновків про наявність правових підстав для задоволення позову.

Пославшись на приписи ст.7 Закону України "Про колективні договори та угоди", суд, з урахуванням приписів ст.1 цього закону, не з’ясував чи було укладено колективний договір чи угоду, якщо так, то які зобов’язання сторонами прийняті і які відносини врегульовано.

Згідно ст.1 Закону України "Про професійні спілки їх права та гарантії діяльності" професійна спілка (профспілка) –це добровільна неприбуткова громадська організація, що об’єднує громадян, пов’язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання).

Між тим судом не перевірено чи відносився позивач на час прийняття оскарженого рішення до неприбуткових організацій та чи був об’єднанням громадян, пов’язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності.

Крім того, пославшись в оскарженому рішенні, як на підставу для задоволення позову на те, що прибуток, що залишався у державного підприємства після сплати податків та інших платежів надходив у розпорядження трудового колективу та направлявся на будівництво і розвиток об’єктів соціальної сфери, в тому числі і спірного об’єкта, судом не досліджено належних та допустимих доказів стосовно того, що такий прибуток дійсно надходив у розпорядження трудового колективу та направлявся ним на будівництво і розвиток об’єктів соціальної сфери, зокрема спірного санаторію-профілакторію. Вказані висновки судом зроблено без дослідження належних та допустимих доказів.

Згідно ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх порушених прав або охоронюваний законом інтересів.

Та місцевим господарським судом не встановлено і не зазначено в оскарженому рішенні що між сторонами існували спірні відносини, однак за відсутності спору суд прийняв рішення про права позивача, задовольнивши позов.

Крім того, приймаючи рішення про визнання за трудовим колективом Одеської залізниці в особі Одеського дорожнього комітету професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України права власності на санаторій-профілакторій, та про передачу його на баланс позивача, суд не дав правової оцінки таким вимогам, не перевірив чи міг бути трудовий колектив на час вирішення спору суб’єктом права власності відповідно до вимог чинного законодавства.

Між тим, згідно приписів ст.3 Закону України "Про власність", що діяв на момент прийняття оскарженого рішення суду, суб’єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава. Суб’єктами права власності в Україні відповідно до цього Закону можуть бути також інші республіки, інші держави, їх юридичні особи, спільні підприємства, міжнародні організації, громадяни інших держав та особи без громадянства (п.1). Майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам (п.2). Допускається об’єднання майна, що є власністю громадян, юридичних осіб і держави, та створення на цій основі змішаних форм власності, в тому числі власності спільних підприємств з участю юридичних осіб і громадян інших держав (п.3). Громадяни, юридичні особи та Україна можуть мати у власності майно, розташоване на території інших держав (п.4).

З огляду на приписи зазначеної норми матеріального права, трудовий колектив на час вирішення спору у даній справі не міг бути суб’єктом права власності відповідно до вимог вказаної норми права.

Слід також зазначити, що трудовий колектив являє собою сукупність фізичних осіб, однак судом не перевірено та не досліджено на підставі яких правовстановлюючих документів позивач у справі має право на пред’явлення позову в даній справі в інтересах фізичних осіб, чи трудового колективу.

Звідси слідує, що попереднім судом неправильно визначено власника майна, та не залучено його до участі у справі, тобто не врахована та обставина, що в результаті розгляду даного спору прийнято рішення, яке стосується не залучених до участі у справі осіб, що враховуючи приписи ч.2 ст. 11110 ГПК України є достатньою окремою підставою для скасування судового рішення.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не наділена повноваженнями щодо вирішення питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирання нових доказів або додаткової перевірки доказів, а господарським судом порушено вимоги ст. 43 ГПК України щодо оцінки доказів на підставі всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, колегія вважає рішення господарського суду такими, що підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 13.09.2004р. у справі № 30/163-04-5501 скасувати.

Справу направити до господарського суду Одеської області на новий розгляд.

Головуючий суддя                                                   В.С. Божок

Судді:                                         Т.Ф. Костенко

Г.П. Коробенко