ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

"04" квітня 2008 р.

Справа № 4/55

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. розглянув у судовому засіданні справу № 4/ 55

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Національна Компанія Холоду", 25014, м. Кіровоград, вул. Виставочна, 12 а,

до відповідача: приватного підприємства "Колега", 28005, Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. Г. Сталінграду, 20,

про стягнення 65 021, 18 грн.

Представники сторін :

від позивача - юрисконсульт Семенова В.В., довіреність № 3 від 14.01.2008 року;

від відповідача - Чернишов С.С., довіреність № 51 від 06.02.2008 року;

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про стягнення заборгованості в розмірі 65021 грн. 18 коп., з яких 59825 грн. 01 коп. основного боргу, 3991 грн. 25 коп. штрафні санкції у розмірі 5% від суми боргу, 190 грн. 24 коп. річних, 1014 грн. 68 коп. пені та судових витрат з приватного підприємства "Колега", 28005, Кіровоградська область, м. Олександрія на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Національна Компанія Холоду", м. Кіровоград.

Відповідач позовні вимоги заперечив повністю, оскільки вважає, що позивачем неправильно визначено підстави для заявлення позовних вимог враховуючи, що договір № 84 від 01.03.2007 року між сторонами не було укладено, а правовідносини фактично виникли та існували на підставі проведення господарських операцій по окремих видаткових накладних на поставку товарів.

Представник позивача в судовому засіданні 04.04.2008 року подала акт звірки взаєморозрахунків між учасниками спору та на підставі проведеної звірки заявила клопотання в порядку ст. 22 ГПК України про зміну позовних вимог шляхом зменшення суми основної заборгованості до 24679 грн. 40 коп. В решті позовних вимог про стягнення штрафних санкцій (штрафу та пені), втрат від інфляції і процентів річних представник відповідача позовні вимоги залишила без змін та підтримує їх повністю.

В судовому засіданні 27.03.2008 року оголошувалась перерва до 15 год. 04.04.2008 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ :

Позовні вимоги обґрунтовано посиланням на наявність правовідносин між учасниками спору на підставі договору № 84 від 01.03.2007 року (в подальшому договору), предметом якого сторони визначили проведення господарських операцій по купівлі-продажу товарів згідно до накладних доданих до договору та обумовленими сторонами замовленнями. В період дії вказаного договору та на виконання його умов позивачем проводились поставки товарів відповідачу, але відповідач в односторонньому порядку не виконав зобов'язання по своєчасній оплаті отриманого товару та має заборгованість в розмірі 65021 грн. 18 коп., з яких 59825 грн. 01 коп. основного боргу, а за несвоєчасне проведення оплати вартості отриманого товару нараховано та заявлено до стягнення 3991 грн. 25 коп. штрафні санкції у розмірі 5% від суми боргу, 190 грн. 24 коп. проценти річних, 1014 грн. 68 коп. пені.

Проаналізувавши правовідносини між учасниками спору та надавши їм правову оцінку, господарський суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтовані частково та підлягають до часткового задоволення. Такий висновок господарський суд зробив на підставі наступного.

Оглядом в судовому засіданні наданого відповідачем примірника договору № 84 встановлено, що в договорі відсутня дата його укладання, а п. 7.1 має посилання на те, що договір діє до 31 грудня 2006 року. В наданій до суду копії вказаного договору значиться дата укладання 01.03.2007 року та в п. 7.1 договору зроблено виправлення строку дії договору до 31.12.2007 року.

Отже, господарський суд вважає, що дата підписання договору та строк його дії було внесено до умов договору без волевиявлення сторони за договором - ПП «Колега». Крім того, п. 3.1 розділу 3 договору має не обумовлені сторонами виправлення строку проведення оплати за отриманий товар на протязі десяти днів, які внесені невстановленою особою без проведення процедури узгодження умов договору.

За приписами ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформлює договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Порядок вирішення переддоговірних спорів визначено ст. 649 ЦК України за приписами якої розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Крім того, ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Господарським судом також враховується, що визначальним для вирішення питання щодо укладення сторонами господарського договору є приписи ст. 180 ГК України щодо визначення істотних умов господарського договору.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше.

З п. 7.1 договору неможливо визначити час з якого договір вступає в силу, оскільки умови договору мають посилання на дату підписання договору, а вказана дата сторонами трактується по різному, а позивачем не подано безспірних доказів про погодження з відповідачем дати підписання договору саме 01.03.2007 року.

За таких умов господарський суд визнає договір № 84 неукладеним та таким, що не може породжувати будь-яких зобов'язань учасників спору. Крім того, запис в наданих позивачем видаткових накладних про дії відповідального менеджера Куйбіди Л. у вигляді відмітки Дог№ 84 (2007) не можуть безспірно засвідчувати про укладення спірного договору або про відпуск матеріальних цінностей саме за вказаним договором.

Згідно до припису ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Натомість, проаналізувавши правовідносини між учасниками спору щодо проведених господарських операцій по купівлі-продажу товарів, господарський суд вважає, що поза межами договору, позивач та відповідач у спрощений спосіб проводили господарські операції, які підлягають під дію глави 54 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та визнано сторонами спору в судовому засіданні згідно до видаткової накладної №Нк-008077 від 21.02.2007 року позивач поставив відповідачу товар на суму 36526 грн. 48 коп., №Нк-008078 від 21.02.2007 року на суму 11612 грн. 64 коп., №Нк-008123 від 24.12.2007 року на суму 9379 грн. 64 коп., №Нк008170 від 25.12.2007 року на суму 21040 грн. 58 коп. та згідно до №Нк-008171 від 25.12.2007 року на суму 4078 грн. 81 коп., тобто провів поставку товару відповідачу на загальну суму 82638 грн. 15 коп. За даними бухгалтерського обліку сторін станом на 27.03.2008 року узгоджений розмір заборгованості за вказаними господарськими операціями складає 24679 грн. 40 коп.

Однак, господарським судом при цьому враховуються приписи Постанови Вищого господарського суду України від 22.07.2003 року по справі №21/308 про використання актів звірки в судовій практиці, якими визнано, що згідно ст. 161 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до договору. Акт звірки бухгалтерів є тільки документом, по якому бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується первинними документами - договором, накладними, рахунками тощо.

За приписом ст. 265 Господарського кодексу України до правовідносин поставки, які не врегульовані цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Так, згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Одержання відповідного товару підтверджується також підписом відповідача на видатковій накладній, що в відповідності до Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей № 99 від 16.05.1996р. є належним доказом підтвердження отримання товару.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач прийняв поставлений товар повністю, але не виконав свої зобов'язання по оплаті поставленого партіями товару.

Суд вважає, що між сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, наявні відносини у відповідності до вимог ст.ст. 11, 639, 655, 691 ЦК України підтверджують що це саме укладений в усній формі договір купівлі-продажу. Специфікація товару, ознаки, якість, ціна, вартість - визначені в видаткових накладних (а.с. 9-13).

На користь відносин купівлі-продажу свідчить і застереження в документах на отримання товару про ціну з ПДВ.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов’язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк. Саме невиконання умов договору з боку відповідача і стало причиною звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Спір фактично виник через небажання відповідача провести оплату поставлених позивачем партій товару на суму 24679 грн. 40 коп.

Норми діючого законодавства не містять підстав для звільнення відповідача від обов'язку виконати зобов'язання по оплаті поставленого та отриманого товару.

Позивач правомірно просить стягнути основний борг в розмірі 24679 грн. 40 коп. з відповідача на підставі ст. 526 ЦК України, зобов’язання має бути виконано в натурі.

Натомість, вимоги позивача про стягнення 3991 грн. 25 коп. штрафних санкцій у розмірі 5% від суми боргу, 190 грн. 24 коп. річних, 1014 грн. 68 коп. пені не підлягають до задоволення враховуючи наступне.

Господарський суд приймає до уваги, що при нарахуванні пені позивач врахував вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України про порядок застосування штрафних санкцій за приписом якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Однак, господарський суд не погоджується з заявленими вимогами про стягнення пені з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).

Згідно ч. 2 ст. 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон).

Згідно ч. 6 ст. 4 Цивільного кодексу України цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Статтею 1 Господарського кодексу України визначено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом. Отже, норми Господарського кодексу є спеціальними щодо встановлення відповідальності по грошових зобов’язаннях суб’єктів господарювання.

Частина 1 ст. 231 Господарського кодексу України має імперативний характер і встановлює, що законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 343 цього ж кодексу платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Окрім того, згідно ст. 1 спеціального Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР (із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 10.01.2002 р. № 9221-ІІІ), який регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. В той же час, стаття 3 Закону, яка також носить імперативний характер, вводить певні обмеження щодо меж згоди сторін, а саме: розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідальність за неналежне виконання грошових зобов’язань регулюється спеціальним законом, який передбачає стягнення лише пені, розмір якої обмежений подвійною обліковою ставкою Національного банку України. З даною нормою Закону кореспондується стаття 343 Господарського кодексу України, згідно з пунктом 2 якої платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та стаття 231 Господарського кодексу України, пунктом 6 якої встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Господарський суд вважає за необхідне врахувати наведені норми матеріального права, оскільки стягнення з відповідача штрафу і пені призведе до безпідставного стягнення з відповідача за одне правопорушення 2 видів неустойки.

Таку правову позицію викладено в Постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.06.2007 року по справі № 4/84.

У відповідності до ч. 3 ст. 692 ЦК України, у разі прострочення оплати товару, продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами, а тому на підставі ст. 614 ЦК України та ст. 625 ЦК України відповідач в зв'язку з простроченням грошового зобов'язання повинен сплатити втрати від інфляції та 3 % річних від простроченої суми боргу. Однак, господарський суд не вбачає підстав для стягнення втрат від інфляції та процентів річних, оскільки не погоджується з проведеним позивачем розрахунком процентів річних на суму 190 грн. 24 коп. за період з 08.01.2008 року по 04.02.2008 року на суму 170 грн.58 коп. та за період з 05.02.2008 року по 08.02.2008 року на суму 19 грн. 66 коп., оскільки заявлені до стягнення втрати від інфляції в мотивувальній частині позовної заяви не містяться з визначенням конкретної суми в прохальній частині. Крім того, позивачем не подано доказів про виконання ним вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України стосовно припису про те, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення з позовом до суду не може розглядатись як вимога позивача до боржника про стягнення втрат від інфляції та процентів річних.

Разом з тим, господарським судом враховується, що при здійсненні господарських операцій сторонами спору допускались порушення порядку оформлення бухгалтерських документів про наявність яких та з метою усунення суд вважає за необхідне відреагувати внесенням окремої ухвали на адресу позивача. Провівши аналіз наданих позивачем доказів про наявність заборгованості та її розміру, яка виникла в результаті невиконання відповідачем умов договору та відсутності у позивача належного контролю за його виконанням, господарський суд звертає увагу на ту обставину, що сторонами при здійсненні господарських операцій допускались порушення порядку оформлення бухгалтерських документів.

Зокрема, відсутність на примірниках видаткових накладних відомостей про довіреності осіб, які отримували матеріальні цінності, судом визнається як порушення порядку відображення в документах бухгалтерського обліку господарських операцій, передбаченого Законом України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” та Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року “Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.” Єдиним належним та допустимим доказом здійснення господарської операції може бути саме первинний документ з суворо визначеними Законом реквізитами: назвою підприємства, установи від імені якої складено документ, назвою документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища, підписи осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і складання первинного документа, особистий підпис або інші дані, які дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у господарській операції.

Крім того, згідно до п.п. 1 і 2 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.06.1996р. за № 293/1318 (надалі - інструкція), сировина, матеріали паливо... та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери (надалі - цінності) відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів. Вимоги вказаної інструкції поширюються на підприємства, установи та організації, їхні відділення, філії, інші відособлені підрозділи та представництва іноземних суб’єктів господарської діяльності.

Довіреність на одержання цінностей від постачальника за нарядом, договором, замовленням... або іншим документом, що його замінює, видається довіреній особі під розписку і реєструється в журналі реєстрації довіреностей ( п. 6 Інструкції). Цим же пунктом встановлений порядок виписки довіреності.

Відповідно до вимог пунктів 12, 13 і 15 Інструкції забороняється відпускати цінності у випадках подання довіреності, виданої з порушенням встановленого порядку заповнення або з незаповненими реквізитами.... Після закінчення відпуску цінностей служби, що здійснювали їх відпуск, здають довіреності разом з документами на відпуск останньої партії цінностей працівникам, на яких покладено обов’язки з ведення бухгалтерського обліку. Відповідальність за дотримання постачальником встановленого порядку відпуску за довіреністю цінностей покладається на посадових осіб підприємства-постачальника, які мають право підписувати первинні документи на відпуск цінностей.

Видаткові накладні на відпуск товарів не мали посилання на договір між сторонами, або іншу підставу відпуску матеріальних цінностей.

Згідно до ч. 1 ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первісні документи, які фіксують здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

При цьому господарським судом враховуються приписи ст. 43 ГПК України щодо оцінки доказів за якими господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Проаналізувавши матеріали справи господарський суд вважає повністю доведеним факт отримання відповідачем товару на суму 24679 грн. 40 коп., який не був оплачений відповідачем.

Згідно ст. 49 ГПК України судові витрати належить покласти на відповідача пропорційно до суми задоволених позовних вимог, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.

Керуючись ст.ст. 34, 49, 82, 84 ГПК України, господарський суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства "Колега", 28005, Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. Г. Сталінграду, 20 (р/р 05108 в ОФ Промінвестбанку, МФО 323215, ) заборгованість по оплаті за отриманий товар в розмірі 24679 грн.40 коп., суму сплаченого державного мита в розмірі 246 грн. 79 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 44 грн. 79 коп. на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Національна Компанія Холоду", 25014 м. Кіровоград, вул. Виставочна, 12 а (р/р 110 в КФ Укрексімбанку, МФО 323389, ).

Наказ видати.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Сторони у справі протягом цього строку мають право подати апеляційну скаргу до апеляційного суду на вказане рішення через господарський суд Кіровоградської області.

Суддя Ю.І. Хилько