ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

25.03.08 р. Справа № 40/353

Суддя господарського суду Донецької області Підченко Ю.О.

При секретарі судового засідання Ротар Н.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом приватного підприємства „Енергокост” м.Донецьк

до відповідача відкритого акціонерного товариства „Точмаш” м. Донецьк

про стягнення 900 000 грн. 00 коп.

за участю:

представників сторін:

від стягувача Остапенко А.І. – юрисконсульт, Навка А.Ю. - директор

від боржника Плотнікова О.С. – юрисконсульт

від відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції Токарева О.М. – старший державний виконавець

Стягувач у справі – приватне підприємство „Енергокост” звернувся до господарського суду зі скаргою у порядку ст. 121-2 ГПК України з вимогами про зобов’язання державного виконавця скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.01.08р. та зобов’язання відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку відкрити виконавче провадження з примусового виконання ухвали господарського суду Донецької області від 06.05.04р. по справі №40/353.

До винесення ухвали за результатами розгляду скарги, стягувач уточнив її предмет та намагається визнати постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку Токаревої О.М. про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.01.08р. недійсною та зобов’язати відділ державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку відкрити виконавче провадження з примусового виконання ухвали господарського суду Донецької області від 06.05.04р. по справі №40/353 після надходження оригіналу даного виконавчого документа та провести необхідні виконавчі дії.

Державна виконавча служба скаргу не визнала, мотивуючи свої заперечення законністю дій державного виконавця в частині відмови у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали господарського суду Донецької області від 06.05.04р. по справі №40/353.

Боржник повідомив суд про часткове виконання умови мирової угоди затвердженої судом, та перерахуванням на користь стягувача заборгованості в розмірі 231 000 грн.

Розглянувши скаргу, мотиви її обґрунтування, вислухавши доводи учасників виконавчого провадження, суд встановив:

Рішенням господарського суду Донецької області від 23.09.2002р. по справі №40/353 з відкритого акціонерного товариства „Точмаш” на користь приватного підприємства „Енергокост” було стягнуто борг в сумі 900 000 грн., витрати по державному миту в сумі 1 700 грн. 23 коп. та витрати по забезпеченню судового процесу в сумі 118 грн., у зв’язку з чим 11.10.02р. було видано відповідний наказ.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.02р. вказане рішення було скасовано. Постановою Вищого господарського суду України від 25.03.03р. постанову апеляційної інстанції від 11.12.02р. було скасовано, а рішення від 23.09.02р. залишено без змін.

У зв’язку із втратою наказу по справі, виданого 11.10.02р., господарським судом Донецької області 22.04.03р. було видано дублікат наказу про примусове виконання рішення суду від 23.09.02р., яке набрало законної сили 25.03.03р. та поновлено строк для пред’явлення наказу до виконання.

Зазначений наказ був пред’явлений стягувачем для виконання до відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку, у зв’язку з чим державним виконавцем 07.05.03р. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №1424/2-03.

Крім того, 22.04.03р. господарським судом Донецької області було видано наказ про стягнення з відкритого акціонерного товариства „Точмаш” на користь приватного підприємства „Енергокост” витрат по державному миту за подання касаційної скарги в сумі 850 грн.

Ухвалою по справі від 26.01.04р. відкритому акціонерному товариству „Точмаш” була надана відстрочка виконання рішення суду строком на 3 місяці – до 26.04.04р.

На стадії виконання судового рішення між сторонами було укладено мирову угоду від 13.04.04р., яку було затверджено ухвалою господарського суду донецької області від 06.05.04р.

Згідно п. 3 даної угоди боржник зобов’язався добровільно виконати рішення суду до кінця 2004р.

У зв’язку з тим, що боржник умови мирової угоди у встановлений строк не виконав, 29.12.07р. ухвалу господарського суду Донецької області від 06.05.04р. про затвердження мирової угоди було направлено на примусове виконання до відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку Токаревої О.М. від 24.01.08р. було відмовлено у відкритті виконавчого провадження.

Зміст постанови не відповідає вимогам закону України “Про виконавче провадження”.

Так, державна виконавча служба посилається на те, що ухвала суду щодо затвердження мирової угоди як і сама мирова угода не є виконавчими документами, а також стягувачем пропущено строк пред’явлення виконавчого документу до виконання.

Стягувач вважає дії державної виконавчої неправомірними, у зв’язку з чим він намагається визнати постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку Токаревої О.М. про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.01.08р. недійсною та зобов’язати відділ державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку відкрити виконавче провадження з примусового виконання ухвали господарського суду Донецької області від 06.05.04р. по справі №40/353 після надходження до них оригіналу даного виконавчого документа та провести необхідні виконавчі дії.

Надавши правову оцінку діям учасників виконавчого провадження, дослідивши її фактичні обставини, пов’язані з виконанням рішення, суд зазначає наступне:

Обов’язковість виконання рішень суду відповідно до пункту 9 ст. 129 Конституції України - є одним з основних принципів судочинства. До наступного часу рішення не виконано і це питання розглядається судом як штучне ускладнення учасниками судового процесу виконання рішення у спосіб та порядок визначених судом.

За приписами ст. 5 Закону України “Про виконавче провадження” державний виконавець зобов’язаний здійснити необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

За змістом статті 121-2 ГПК скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів розглядає виключно місцевий господарський суд, яким відповідну справу розглянуто у першій інстанції.

Стягувачем не пропущено строк для звернення до суду зі скаргою. Так відповідно до вимог ч. 1 ст. 121-2 ГПК України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Законодавець визначає такі поняття як: дії та бездіяльність державної виконавчої служби, які обов’язково пов’язані з протиправною поведінкою. А саме, під діями слід розуміти - повноваження будь-якої посадової особи не здійснювати дії які суперечать закону. У той же час бездіяльність передбачає невиконання цією особою юридичних обов’язків здійснювати дії у межах закону.

Відповідно до частини четвертої статті 121 ГПК мирова угода, укладена сторонами у процесі виконання судового рішення, подається на затвердження господарського суду, який прийняв відповідне судове рішення. Про затвердження мирової угоди господарський суд виносить ухвалу.

Ця ухвала є виконавчим документом згідно з пунктом 2 частини другої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством (статтею 86 ГПК та статтею 19 названого Закону) ознаки та відомості. зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов'язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

Матеріали справи та дії виконавчої служби по примусовому виконанню рішення суду, наказу та ухвали про затвердження мирової угоди, свідчать про те, що виконавче провадження неодноразово відкривалося, зупинялося тощо. У зв’язку з чим до затвердження мирової угоди між сторонами рішення суду не виконувалося. Цьому сприяли обставини та особисті дії учасників виконавчого провадження.

Відмова у відкритті виконавчого провадження у зв’язку з невідповідністю виконавчого документа вимогам, передбаченим статтю 19 закону України “Про виконавче провадження, у разі пред’явлення до виконання виконавчого документа, виконавче провадження на підставі якого відкривалося раніше, є неправомірною.

Разом з тим порівняльний аналіз, з одного боку, вимог ст. ст. 84, 86, 115-117 ГПК України, а з іншого – статті 19 Закону України “ Про виконавче провадження не дає підстав вважати, що між згаданими нормами існують такі колізії, які перешкоджали б виконанню рішення або ухвали господарського суду.

Окремі неспівпадіння цих норм як-от наявність у статті 19 Закону щодо умов, розміру і строків виконання зобов'язань сторін тощо, не є підставою для невиконання рішень, ухвал та наказів господарських судів. До того ж зі змісту цієї норми Закону вбачається, що законами України можуть бути встановлені інші, ніж зазначені у ній вимоги до виконавчих документів.

Таким чином, на час винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.01.08р. ухвала господарського суду вже є виконавчим документом.

У випадках невиконання зобов'язаною стороною умов мирової угоди, укладеної в процесі виконання судового рішення і затвердженої господарським судом, заінтересована сторона може звернутися до державного виконавця на підставі статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" із заявою про примусове виконання ухвали, якою затверджено цю угоду.

Доказами у справі підтверджено звернення стягувача до виконавчої служби щодо примусового виконання мирової угоди затвердженої між сторонами.

Таким чином, доводи державної виконавчої служби про те, що ухвала суду щодо затвердження мирової угоди не є виконавчим документом, спростовуються.

Згідно ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред'явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

Строк пред’явлення виконавчого документу для виконання не було пропущено, оскільки стягувач звернувся із заявою про примусове виконання 29.12.07р., тобто до спливу трьох років з моменту спливу строку, встановленого у п. 3 мирової угоди, що підтверджується фіскальним чеком поштового відділення.

Посилання державної виконавчої служби на невідповідність ухвали від 06.05.04р. по справі №40/353 вимогам, встановленим ст. 19 Закону України “Про виконавче провадження” не приймаються з огляду на наступні обставини.

Законом України №3541-IV від 15.03.06р. було виключено ст. 18-1 Закону України “Про виконавче провадження”, у зв’язку з чим ухвала господарського суду є виконавчим документом відповідно до статті 3 зазначеного Закону, натомість постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження винесена 24.01.08р.

Дана норма носить спеціальний характер і підлягає застосуванню на час проведення виконавчих дій.

Стаття 115 ГПК України передбачає, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов’язковими на усій території України і виконуються у порядку, встановленим Законом України “Про виконавче провадження”, а окремі можливі неспівпадіння вимог ст. 19 Закону та 86 ГПК України не є перешкодою для невиконання рішення або ухвали господарського суд.

Законом не передбачено права господарського суду самостійно змінювати умови мирової угоди сторін, навіть за наявності згоди останніх на це.

На підставі викладеного, суд вважає скаргу правомірною, оскільки стягувачем доведено, що у діях державної виконавчої служби мають місце фактичні порушення вимог закону на час примусового виконання ухвали господарського суду Донецької області від 06.05.04р. по справі №40/353.

За такими обставинами слід скаргу задовольнити та визнати постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку Токаревої О.М. про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.01.08р. недійсною.

Оскільки у діях державної виконавчої служби має місце противоправна поведінка, у вигляді невиконання ухвали суду, яка за вимогами ст. 3. Закону України “Про виконавче провадження” є виконавчим документом.

Тому слід також зобов’язати відділ державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку відкрити виконавче провадження з примусового виконання ухвали господарського суду Донецької області від 06.05.04р. по справі №40/353 після надходження оригіналу даного виконавчого документа та провести необхідні виконавчі дії.

При цьому суд невправні зобов’язати державного виконавця до вчинення дій, які згідно Закону України “Про виконавче провадження” здійснюються ним особисто.

На підставі викладеного, керуючись п. 9 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 3, 19, 24 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст. 86, 115, 121-2 ГПК України, суд

У Х В А Л И В:

1.Скаргу приватного підприємства „Енергокост” визнати правомірною та задовольнити.

2.Визнати постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м.Донецьку Токаревої О.М. про відмову у відкритті виконавчого провадження від 24.01.08р. недійсною.

3.Зобов’язати відділ державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку відкрити виконавче провадження з примусового виконання ухвали господарського суду Донецької області від 06.05.04р. по справі №40/353 після надходження оригіналу даного виконавчого документа та провести необхідні виконавчі дії.

Суддя Підченко Ю.О.