ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.08
Справа№ 25/397 А

15
год. 50 хв.

Господарський
суд Львівської області розглянувши в судовому засіданні справу:

за
позовом:

Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, ( с. Вихопні)

до
відповідача:

Державної
податкової інспекції у Кам'янка-Бузькому районі (м.Кам”янка-Бузька)

про :

визнання
нечинними податкових повідомлень-рішень № /1 від 17.09.2007 р.; №
/1 від 17.09.2007 р.; №/0 від 02.07.2007 р.; №
/0 від 02.07.2007 р.

Представники сторін:

Від
позивача:

ОСОБА_2
-  представник (довіреність № 2508 від
26.09.2007 р.)

Від
відповідача:

Квасниця
Н.Б. -представник (довіреність №1/10-0 від 15.05.2007 р.)

Представникам
сторін, присутнім у судовому процесі, згідно ст. 130 КАС України, роз”яснено
їхні процесуальні права та обов”язки, а також видано пам”ятки про їхні права та
обов”язки.

Суть
спору: На розгляд
Господарського суду Львівської області подано позов суб”єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 (с.Вихопні) до Державної податкової інспекції
у Кам”янка-Бузькому районі (м.Кам”янка-Бузька) про визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень № /1 від 17.09.2007 р.; № /1
від 17.09.2007 р.; №/0 від 02.07.2007 р.; № /0 від
02.07.2007 р.

Ухвалою
суду від 16.11.2007 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє
засідання суду на 26.11.2007 р.  В
судовому засіданні 26.11.2007 р. оголошено перерву до 03.12.2007 р. Ухвалою
суду від 03.12.2007 р., у зв”язку з неявкою представника позивача, розгляд
справи відкладено до 24.12.2007 р. В судовому засіданні 24.12.2007 р. оголошено
перерву до 27.12.2007 р. В судовому засіданні 27.12.2007 р., у зв”язку з
неявкою представника відповідача, розгляд справи відкладено до  15.01.2008р. В судовому засіданні 15.01.2008
р. оголошено перерву до 21.01.2008 р. В судовому засіданні 21.01.2008 р.
оголошено перерву до 25.01.2008 р.  В
судовому засіданні 25.01.2008 р. оголошено перерву до 31.01.2008 р. Ухвалою
суду від 31.01.2008 р., за клопотанням представника позивача,  розгляд справи відкладено до 11.02.2008 р. В
судовому засіданні 11.02.2008 р. оголошено перерву до 15.02.2008 р. Ухвалою
суду від 15.02.2008 р. закінчено підготовче провадження і призначено судовий
розгляд на  27.02.2008 р. Ухвалою суду
від 27.02.2008 р., у зв”язку з неявкою представника позивача, розгляд справи
відкладено до 04.03.2008 р.

Позивач
вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 16.11.2007р., про
відкладення розгляду справи від 03.12.2007 р, 27.12.2007 р., 31.01.2008 р.,
27.02.2008 р, про оголошення перерви  від
21.01.2008 р., 11.02.2008 р., про закінчення підготовчого провадження і
призначення справи до судового розгляду від
15.02.2008 р. в повному обсязі не виконав, явку уповноваженого
представника в судове засідання забезпечив.

31.01.2008
р. до суду за вх. № 2320 представник позивача подав клопотання про відкладення
розгляду справи для уточнення позовних вимог.

15.02.2008
р. до суду за вх. № 3606  представник
позивача подав  заяву про зміну позовних
вимог в порядку ст. 137 КАС України, в якій просить скасувати податкові
повідомлення-рішення ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі Львівської області від
17.09.2007 року № /1 із сумою податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності в розмірі 59616,66
грн. та № /1 із сумою податкового зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 53296,5 грн. та штрафними санкціями в розмірі 27328,25 грн.

В
судовому засіданні представник позивача позов підтримаві повністю, просить
задоволити з підстав, наведених в позовній заяві та письмових поясненнях.

Відповідач
вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 16.11.2007р., про
відкладення розгляду справи від 03.12.2007 р, 27.12.2007 р., 31.01.2008 р.,
27.02.2008 р,  про оголошення перерви  від 21.01.2008 р., 11.02.2008 р., про
закінчення підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду
від  15.02.2008 р.. в повному обсязі не
виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

26.11.2007
р. до суду  за вх. № 25583  представник відповідача  подав
заперечення на позов.

21.01.2008
р. до суду за вх. № 1195  представник
відповідача  подав пояснення по справі.

31.01.2008
р. до суду за вх. № 2308 представник відповідача подав додаткові пояснення на
позов.

Представник
відповідача  позов заперечив повністю,
просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у
відзиві та поясненнях.

Відповідно
до ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 04.03.2008 р., за узгодженим
клопотанням представників сторін , оголошено вступну та резолютивну частину
постанови.

Повний
текст постанови виготовлено та підписано 04.03.2008 р.

Відповідно
до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства
України від 06.07.2005 року № 2747-IV, справу розглянуто в порядку,
встановленому цим Кодексом.

Розглянувши
документи і матеріали , подані сторонами, заслухавши пояснення представників
сторін, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив
наступне:

Працівниками
ДПІ у Кам'янко-Бузькому районі Львівської області на підставі направлення від
23 травня 2007 року № 113 в період з 23.05.2007 року по 11.06.2007 року було
проведено документальну перевірку діяльності фізичної особи-підприємцяОСОБА_1 (
ідентифікаційний НОМЕР_1) з питань дотримання податкового законодавства за
період з 01.01.2006 р. по 31.12.2006 року. За результатами зазначеної перевірки
було складено Акт «Про результати виїзної планової перевірки ОСОБА_1, інд. код
НОМЕР_1, з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2006 року по 31.12.2006 року»( надалі - Акт перевірки).

При
проведенні виїзної планової перевірки з питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства СПД -ФООСОБА_1 за період з 01.01.2006 р. по
31.12.2006 р. було встановлено порушення
статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 року №
727/98 ( із змінами і доповненнями) ( надалі -Указу Президента) та пункту 4.1
ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість»№ 168/97-ВР від 03.04.1997
року ( із змінами і доповненнями). Зазначені порушення викладені в Акті
перевірки ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі від 14.06.2007 року за №
56/1711/НОМЕР_1.

На
підставі даного Акту перевірки, ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі прийняла
оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 17.09.2007 року № /1
із сумою податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності ( за порушення ст. 1 Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва»№ 727/98 від 03.07.1998 року) в розмірі 59616,66 грн., та від
17.09.2007 року із сумою податкового зобов'язання з податку на додану вартість
( за порушення п.п. 2.3.1 ст. 2 Закону України «Про податок на додану
вартість»№ 168/97-ВР від 03.04.1997 року) в розмірі 53296,5 грн. та штрафними
санкціями в розмірі 27328,25 грн.

Із
зазначеними висновками позивач не згідний, вважає їх необґрунтованими і просить
скасувати зазначені податкові повідомлення-рішення як безпідставні, виходячи з
наступного.

Позивачем
зазначено, що із змісту Акту перевірки йому не зрозуміло, на підставі якого
нормативного акту  та яким чином ДПІ у
Кам'янка-Бузькому районі нарахувала суму зобов'язання з податку з доходів
фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності в розмірі 59616,66 грн. Як
зазначено в Акті перевірки,  за порушення
ст.. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого підприємництва»№ 727/98 від 03.07.1998 року, що на
думку позивача, є безпідставним.

Крім
того, позивач зазначає, що суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний
податок , не є платником податку на додану вартість, тому, застосовані
внаслідок проведеної перевірки санкції щодо нарахування податкових зобов'язань
за вказаним податком не мають належних правових підстав.

Відповідач
щодо позовних вимог заперечив повністю, мотивуючи наступним.

На
підставі Акту перевірки були винесені оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 02.07.2007 року № /0 із сумою податкового
зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб ( за порушення пп.. 8.1.1 та
пп.. 8.1.2 ст. 8 Закону  України «Про
податок з доходів фізичних осіб»№ 889 від 22.05.2003 року) в розмірі 3258,6
грн. та орендної плати з фізичних осіб ( за порушення ст.. 2,15,17 Закону
України «Про плату за землю»№ 2535-ХІІ від 03.07.1992 року) -в сумі  1602,02 грн,
а також  податкові
повідомлення-рішення від 17.09.2007 року № /1 із сумою податкового
зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької
діяльності ( за порушення ст.. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва»№ 727/98 від
03.07.1998 року) в розмірі 59616,66 грн. та із сумою податкового зобов'язання з
податку на додану вартість ( за порушення пп.. 2.3.1 ст. 2 Закону України «Про
податок на додану вартість»№ 168/97-ВР від 03.04.1997 року) в розмірі 53296,5
грн. та штрафними санкціями в розмірі 27328,25 грн.

Відповідач
вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені правомірно, як
на докази посилається на відповідь Кам'янка-Бузького районного центру
зайнятості від 26.04.2007 року № /05, в якій йдеться про дванадцять
нерозірваних трудових угод СПД-ФО ОСОБА_1, ст.. 1 Указу Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва» від 03.07.1998 року № 727/98 ( із змінами і доповненнями)
та  пункт 4.1 ст. 4 Закону України «Про
податок на додану вартість»№ 168/97-ВР від 03.04.1997 року ( із змінами і
доповненнями). Вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими і не спростовують
порушень, виявлених податковою перевіркою, тому просить в позові відмовити.

При
прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Підставою
до застосування ст. 1 Указу Президента стало викладене в Акті перевірки  твердження перевіряючих стосовно перевищення
кількості найманих працівників за період 2006 року, що на їх думку є підставою
переведення позивача на загальну систему оподаткування, при чому не з
наступного податкового періоду, у відповідності до ст. 5 Указу Президента, а як
зазначено в пункті 3.1.5 Акту перевірки “Податок на додану вартість”, ОСОБА_1
протягом 2006 року фактично повинен був працювати на загальній системі
оподаткування

Тому,
відповідач в наданих суду поясненнях зазначає, що накази позивача про
звільнення з роботи найманих працівників не є доказом того, що звільнені особи
не перебувають з ним в трудових відносинах. В своєму запереченні проти позову
від 23.11.2007 року № 12512/10-0
відповідач зазначає, що обсяг виручки від реалізації товарів за другий,
третій, четвертий квартали 2006 року, згідно поданого звіту платника єдиного
податку та за  даними перевірки
збігаються і становлять 474748,0 грн. Однак, з цього робить висновок, що за
підсумками 2006 року ОСОБА_1 одержав 619779,00 грн. валового доходу.

Виходячи
з цього, відповідач посилається на вимоги ст. 1 Указу Президента України щодо
обсягу виручки за рік, яка не повинна перевищувати 500 тис. грн.. та кількості
осіб, які перебувають в трудових відносинах протягом року із фізичною особою
-підприємцем, що не повинна перевищувати 10 чоловік. На думку відповідача ці
дві обставини позивач порушив, а тому повинен був працювати протягом 2006 року
на загальній системі оподаткування.

Також,
відповідач посилається на правомірність застосування щодо позивача пп..2.3.1
п.2.3 ст. 2 Закону України “Про податок на додану вартість”, зазначаючи що
загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів у позивача протягом
останніх дванадцяти місяців ( за 2006 рік) перевищила 300000,00 грн. у вересні
2006 року, а тому, враховуючи це, підприємець ОСОБА_1 повинен був
зареєструватись платником ПДВ, нараховувати та сплачувати податок та подавати в
ДПІ декларацію з податку на додану вартість починаючи з вересня 2006 року.

Крім
того, відповідач посилається на положення п. 9.4 ст. 9 Закону України “Про
податок на додану вартість”, відповідно до якого, особа, яка своєчасно не
подала заяву на реєстрацію платником ПДВ, несе відповідальність за нарахування
або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права
нарахування податкового кредиту. При цьому відповідач також посилається на пп..
17.1.2. п. 17.1 ст. 17 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” № 2181-ІІІ
від 21.12.2000 року (із змінами і доповненнями), який було використано для
нарахування штрафів позивачу.

Однак,
відповідно до ст. 6 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування,
обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва»№ 746/99 від 28.06.1999
року, суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок , не є
платником податку на додану вартість та
податку на доходи фізичних осіб (для фізичних осіб -суб'єктів малого
підприємництва), тому, застосовані внаслідок проведеної перевірки санкції щодо
нарахування податкових зобов'язань за вказаними податками не мають належних
правових підстав.

Як
встановлено в ході судового розгляду справи, позивач надав перевіряючим в
процесі перевірки накази про звільнення найманих працівників з підписами
останніх щодо ознайомлення з фактом припинення трудових відносин. Проте,
зазначені накази перевіряючими до уваги взяті не були, а була використана
відповідь Кам'янка-Бузького районного центру зайнятості на запит ДПІ у
Кам'янка-Бузькому районі щодо наявності дванадцяти трудових угод,
зареєстрованих в даному центрі зайнятості та не знятих з реєстрації на момент
отримання свідоцтва платника єдиного податку.

Додатковим  доказом наявності десяти найманих працівників
в 2006 році є  “Акт перевірки
своєчасності, достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати
страхових внесків на обов'язкове державне пенсійне страхування, та перевірки
достовірності даних персоніфікованого обліку ОСОБА_1” за № 99, складений
Управлінням пенсійного фонду України в Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області 27.11.2007 року.

Однак,
перевіряючі ототожнили поняття виникнення та припинення трудових відносин з
поняттями  реєстрації і зняття з
реєстрації трудових угод, що суперечить положенням Кодексу законів про працю
України ( надалі -КЗпП), оскільки ст. 24 даного Кодексу вказує, що укладення
трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про зарахування робітника або службовця на роботу. Стаття
24-1 даного Кодексу вказує, що, у разі укладення трудового договору між
працівником і фізичною особою, фізична особа повинна у тижневий строк з
моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у
письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого
проживання в порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики
України. Окрім зазначеного, слід зауважити, що і в розробленій та відповідно
затвердженій типовій формі трудового договору між суб'єктом підприємницької
діяльності -фізичною особою та найманим працівником зазначені окремі графи щодо
внесення дати укладення трудової угоди і її
реєстрації, а також припинення дії трудової угоди та зняття її з
реєстрації, що теж свідчить про нетотожність зазначених понять.

Згідно
ч.4 ст.70 КАС України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

При
проведенні перевірки перевіряючими для підтвердження обставин, які слугували
підставою для винесення податкових повідомлень-рішень, що оскаржуються,
порушено принцип допустимості доказів. В даному випадку жодним нормативним
актом не передбачено використання податковими органами при проведенні
податкових перевірок даних служби зайнятості з метою отримання доказів для
підтвердження чи спростування фактів наявності зареєстрованих трудових угод із
найманими працівниками в суб'єкта перевірки.

В
свою чергу позиція позивача ґрунтується на положеннях Конституції України
ст.ст. 1, 5, 6 Указу Президента, ст.ст.. 24, 24-1 КЗпП, поданим Актом № 99 від
27.11.2007 року Управління пенсійного фонду України у Кам'янка-Бузькому районі
Львівської області, наданими наказами про звільнення найманих працівників.

Крім
того, ст. 5 Указу Президента встановлено відповідальність за порушення вимог,
встановлених ст. 1 цього Указу, згідно якої платник єдиного податку повинен
перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з
наступного звітного періоду (кварталу).

Таким
чином, надані суду докази свідчать про те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення
винесені без належних правових підстав та не у відповідності до норм
матеріального права, а тому підлягають скасуванню.

Також,
згідно п.п.1.1 п.1 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних,
виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової
адміністрації України від 10 серпня 2005 року N 327, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за N 925/11205 (із змінами і
доповненнями) (надалі -Порядку 327), цей Порядок розроблено відповідно до вимог
Закону України "Про державну податкову службу в Україні" для
застосування посадовими особами органів державної податкової служби при
оформленні матеріалів невиїзних документальних, виїзних планових та
позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого
законодавства, суб'єктами господарювання - юридичними особами, їх філіями,
відділеннями та іншими відокремленими підрозділами (далі - суб'єкти господарювання).

Згідно
п.п.1.7 п.1 Порядку 327, факти виявлених порушень податкового, валютного та
іншого законодавства викладаються в акті невиїзної документальної, виїзної
планової чи позапланової перевірок чітко, об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та
податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Згідно
п.п.2.3.2 п.2 Порядку 327, за кожним відображеним в акті фактом порушення
податкового законодавства необхідно:

висвітлити
показники, які відображаються суб'єктом господарювання у податковій та іншій
звітності, та фактичні показники, виявлені у ході перевірки на підставі
первинних документів податкового та бухгалтерського обліку суб'єкта
господарювання у розрізі періодів у грошових одиницях, передбачених звітністю;

у
разі виявлення розбіжностей чітко викласти зміст порушення з посиланням на
конкретні пункти і статті нормативно-правових актів, що порушені платником
податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської
діяльності платника податків, в якому дане порушення здійснено, при цьому
додати до акта письмові пояснення посадових осіб суб'єкта господарювання щодо
встановлених порушень;

зазначити
первинний документ, на підставі якого вчинено записи у податковому та
бухгалтерському обліку (навести кореспонденцію рахунків операцій), та інші
докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення;

у
разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та
інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих
документів. При цьому до акта перевірки додаються пояснення посадових осіб або
інших працівників суб'єкта господарювання (у межах їх компетенції), що
перевіряється, щодо відсутності первинних та інших документів;

у
разі відмови посадових осіб суб'єкта господарювання надати перевіряючим
письмові пояснення щодо встановлених порушень та/або причин ненадання первинних
та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, факти відмови
відобразити в акті.

Однак,
в судовому засіданні представником відповідача не вказано, якій саме нормі
чинного законодавства не відповідає оформлення представлених позивачем доказів,
а також які саме конкретні докази, які не представлені позивачем в судове
засідання , є обов'язковими для обґрунтування правомірності дій позивача.

Відповідач
як в Акті перевірки ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі від 14.06.2007 року за №
56/1711/НОМЕР_1, так і у своєму відзиві не заперечує факт подання для перевірки
всіх витребуваних працівниками ДПІ документів.

Твердження
відповідача, що необхідні належні і допустимі докази представлено позивачем
тільки в судове засідання, а не надано ревізорам при проведенні перевірки, не
можуть бути взяті судом до уваги, оскільки відповідачем не представлено суду
доказів про те, що ревізорами в ході проведення перевірки витребовувались у
позивача зазначені документи, а також витребовувались необхідні пояснення з
цього приводу, а позивачем відмовлено у їх наданні.

Згідно
ч.1 ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування,
їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно
ч.2 ст.9 КАС України, суд вирішує справи на підставі Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Згідно
ч.3 ст.9 КАС України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Згідно
ч.4 ст.9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта
Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на
обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту
суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Згідно
ст. 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету
доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу
для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно
із ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно, у зв'язку із безпідставністю
нарахування відповідачем основного платежу з податку на додану вартість,
відповідачем безпідставно нараховані і суми штрафних (фінансових) санкцій.

Згідно
із ч. 2 ст. 162 КАС України, суд вправі постановою визнати протиправним рішення
суб'єкта владних повноважень чи окремі його положення, дії чи бездіяльність і
скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення. Суд також може
прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод чи
інтересів суб'єкта у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку
суб'єктів владних повноважень.

Згідно
зі ст. 20 ГК України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів
суб'єктів господарювання. Кожний суб'єкт господарювання має право на захист
своїх прав і законних інтересів, зокрема, шляхом визнання повністю або частково
недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування,
актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні
інтереси суб'єкта господарювання.

Відповідно
до ч. 1 ст. 112 КАС України, позивач може відмовитися від адміністративного
позову повністю або частково, а відповідач - визнати адміністративний позов
повністю або частково. Відмова від адміністративного позову чи визнання
адміністративного позову під час підготовчого провадження мають бути викладені
в адресованій суду письмовій заяві, яка приєднується до справи.

Відповідно
до ч. 2 ст. 112 КАС України, про прийняття відмови від адміністративного позову
суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі. У разі часткової
відмови позивача від адміністративного позову суд постановляє ухвалу, якою
закриває провадження у справі щодо частини позовних вимог.

Відповідно
до ч. 4 ст. 112 КАС України, суд не приймає відмови від адміністративного
позову, визнання адміністративного позову і продовжує розгляд адміністративної
справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують
чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Суду
не представлено доказів , що відмова позивача від частини позовних вимог
суперечить закону чи порушує чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Відповідно
до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ч. 2 ст. 71
КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача,
якщо він заперечує проти позову. Однак, відповідач у встановленому законом
порядку не довів правомірність своєї оспорюваної поведінки.

Враховуючи
викладене, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши
обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені сторонами докази, у відповідності
з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України, вказаних у
пункті 1 Постанови від 29 грудня 1976 року № 11 “Про судові рішення” суд
прийшов до висновку, що позов суб”єкта підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_1 (с.Вихопні) до Державної податкової інспекції у Кам”янка-Бузькому
районі (м.Кам”янка-Бузька) в частині визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень № /1 від 17.09.2007 р.; № /1 від
17.09.2007 р. є обгрунтованим і підлягає до задоволення.

В
решті частині позовних вимог провадження слід закарити.

Згідно
ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати
складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються
законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать:

1)
витрати на правову допомогу;

2)
витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3)
витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз;

4)
витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших
дій, необхідних для розгляду справи.

Сплата
витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу нормами Кодексу
адміністративного судочинства України не передбачено.

Згідно
п.п. 1, 2 ч.3 р.VІІ Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства
України, до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри
судового збору:

судовий
збір при зверненні до адміністративного суду сплачується у порядку,
встановленому законодавством для державного мита;

розмір
судового збору визначається відповідно до підпункту "б" пункту 1
статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито", та
становить 0,2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян, тобто 3,4 грн.

Згідно
представленої позивачем суду квитанції № 0122*018261/1*683 від 15.11.2007 р.,
останнім сплачено 3,4 грн. судового збору.

Згідно
ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення
ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд
присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою
стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На
підставі наведеного, а також, в зв'язку з тим, що спір виник з вини
відповідача, судові витрати, пропорційно задоволених вимог, підлягають
віднесенню за рахунок Державного бюджету України.

Враховуючи
наведене вище, керуючись ст.ст. 19, 58, 61 Конституції України ст.ст.1, 5, 6
Указу Президента України  «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від
03.07.1998 року № 727/98 ( із змінами і доповненнями),  ст. 11 Закону України “Про державну податкову
службу в Україні”, ст.ст. 2, 4, 6, 7, 9, 10, 11, 17, 48, 69, 70, 71, 86, 87,
89, 94, 107,112, 120, 122, 123, 124, 138, 139, 140, 151, 152, 153, 154, 157,
158, 159, 160, 161, 162, 163, п. 6 розділу VII Прикінцевих та перехідних
положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

1.          Позовні вимоги задоволити частково.

2.          Податкові повідомлення-рішення ДПІ у
Кам'янка-Бузькому районі Львівської області від 17.09.2007 року № /1
із сумою податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності в розмірі 59616,66 грн. та № /1 із сумою
податкового зобов'язання із податку на додану вартість в розмірі 53296,5 грн.
та штрафними санкціями в розмірі 27328,25 грн. -визнати нечинними та
скасувати.

3.          В решті частині позовних вимог -
провадження закрити.

4.
Стягнути з Державного бюджету України у встановленому законом порядку на
користь Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, ( с.
Вихопні) (с. Вихопні Кам'янка -Бузького району Львівської області, інд. номер
НОМЕР_1, Свідоцтво про держ. реєстрацію НОМЕР_2, інші реквізити відсутні) -3
(три) грн. 23 коп. сплаченого державного мита.

5.
Виконавчий лист видати відповідно до ст. ст. 258, 259 КАС України.

Постанова
набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Постанова
може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо
було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного
розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то
вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Заява
про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного
суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване
судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови
суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна
скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів
після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Пазичев В.М.