ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05 лютого 2008 р.

№ 12/2120

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т.Б. Дроботової -головуючого Н.О.
Волковицької Л.І. Рогач

за участю представників:

Позивача  позивача

не з'явився (про час та місце
судового засідання повідомлений належним чином) не з'явився (про час та місце
судового засідання повідомлений належним чином)

відповідача

не з'явився (про час та місце
судового засідання повідомлений належним чином)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Приватного підприємця ОСОБА_1

на  постанову

Житомирського апеляційного
господарського суду від 30.10.2007 року

у справі

№ 12/2120 господарського суду
Хмельницької області

за позовом

Хмельницького міського
комунального підприємства по утриманню нежитлових приміщень комунальної
власності Управління комунального майна Хмельницької міської ради

до

Приватного підприємця ОСОБА_1

про

виселення зі займаного приміщення
та стягнення 457,50грн. заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Хмельницьке міське комунальне
підприємство по утриманню нежитлових приміщень комунальної власності та Управління
комунального майна Хмельницької міської ради звернулось до господарського суду
з позовом про виселення Приватного підприємця ОСОБА_1 з приміщення площею
50,50кв. м., що знаходиться в м. Хмельницькому по вул. Інститутській, 5, в
зв'язку з відмовою наймодавця від договору найму згідно статті 782 Цивільного
кодексу України, а також про стягнення з нього 457,50грн. заборгованості з
орендної плати та відшкодування земельного податку.

У позові позивачі посилаються на
невнесення відповідачем орендної плати більше як три місяці підряд, у зв'язку з
чим наймодавець повідомив його про відмову від договору оренди. Натомість
відповідач не звільнив приміщення, не сплатив заборгованість та не повернув
орендоване майно.

Відповідач не виклав свою позицію
щодо поданого позову, в зв'язку з чим спір вирішувався в порядку статті 75
Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням від 25.05.2007р. (суддя Шпак
В.О.) позовні вимоги Хмельницького міського комунального підприємства по утриманню
нежитлових приміщень комунальної власності про стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 457,50грн. задоволено; з відповідача на користь
підприємства стягнуто 457,50грн. заборгованості по земельній платі та
відшкодуванню земельного податку, а також
305грн. судових витрат; у задоволенні позовних вимог Хмельницького
міського комунального підприємства по утриманню нежитлових приміщень
комунальної власності про виселення відповідача з орендованого приміщення відмовлено;
позов Управління комунального майна Хмельницької міської ради про виселення
приватного підприємця ОСОБА_1 із займаного приміщення задоволено, виселено
приватного підприємця ОСОБА_1 із займаного приміщення площею 50,5кв.м., що
розміщене у м. Хмельницькому, вул. Інститутська, 5; повністю; розірвано договір
оренди № А/76-30-03 від 15.01.2003р.; у позові Управління комунального майна
Хмельницької міської ради про стягнення з відповідача заборгованості в сумі
457,50грн. відмовлено.

Судове рішення вмотивовано
встановленими обставинами справи щодо несплати відповідачем орендної плати та
земельного податку за грудень 2006 року, січень та лютий 2007 року,  в зв'язку з чим його заборгованість становить
457,50грн., правомірності відмови Управління комунального майна від договору
оренди від 01.03.2006р. на підставі статті 782 Цивільного кодексу України, про
що відповідача було повідомлено листом № 3 від 15.03.2007р., статтями 525, 526
Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України, що
визначають порядок виконання зобов'язань.

Постановою Житомирського
апеляційного господарського суду від 30.10.2007р. (судді: Горшкова Н.Ф.
-головуючий, Майор Г.І., Філіпова Т.Л.) рішення місцевого господарського суду
залишено без змін з мотивів його відповідності чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи. Доводи апеляційної скарги відхилено з мотивів
відсутності порушень законодавства при прийняття оскаржуваного рішення.

Не погоджуючись з судовими
рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого господарсько
го суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення та направити
справу на новий розгляд до місцевого господарського суду, посилаючись на
невірне застосування судами норм матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Скаржник зазначає, що його не було
належним чином повідомлено про час та місце проведення судових засідань, що
вплинуло на можливість захисту ним своїх прав, також  матеріали справи не містять доказів про його
повідомлення орендодавцем про відмову від договору оренди; вважає, що суди
попередніх інстанцій належним чином не дослідили правову природу суми
заборгованості по орендній платі та не врахували платежі, які вносились
орендарем на підставі договору від 01.03.2007р. про відшкодування витрат
балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання
комунальних послуг орендарю.

Позивачі не направили відзив по
суті касаційних вимог, не скористалися правом на участь представників сторін у
судовому засіданні.

Скаржник не виконав вимоги ухвали
суду, не надав уточнення касаційних вимог; однак, виходячи зі змісту касаційної
скарги та матеріалів справи, ним оскаржено постанову апеляційної інстанції від
30.10.2007р. та рішення від 25.05.2007р.

Заслухавши доповідь судді
-доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності
юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та
постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скар га підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові
рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи
перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального
і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні
або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або перевіряти докази.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом
спору є наявність чи відсутність чинного договору оренди нежитлового приміщення
та, відповідно, правомірність знаходження у ньому відповідача.

Право орендодавця комунального
майна на відмову від договору оренди, а також правовідносини сторін за
договором оренди комунального майна регулюються Цивільним кодексом України,
Господарським кодексом України та спеціальним Законом України “Про оренду
державного та комунального майна” (із змінами та доповненнями).

Згідно статті 188 Господарського
кодексу України встановлено загальний порядок зміни та розірвання господарських
договорів відповідно до якого зміна та розірвання договорів у односторонньому
порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором;
сторона, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір. надсилає
пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала
пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк повідомляє
другу сторону про результати її розгляду. у разі, якщо сторони не досягли згоди
щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у
встановлений строк з врахуванням часу поштового обігу. заінтересована сторона
має право передати спір на вирішення суду.

Статтею 291 Господарського кодексу
України передбачено, що одностороння відмова від договору оренди не
допускається, а договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який
його було укладено, викупу (приватизації) об'єкту оренди, ліквідації суб'єкта
господарювання (орендаря), загибелі (знищення) об'єкта оренди.

Договір оренди може бути розірваний
за згодою сторін, а на вимогу однієї з сторін може бути достроково розірваний з
підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму,
в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу. Правові наслідки припинення
договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму
Цивільним кодексом України.

Законом України “Про оренду державного
та комунального майна” (статтею 26 Закону), встановлено, що одностороння
відмова від договору оренди не допускається; договір оренди припиняється в разі
закінчення строку, на який його було укладено, приватизації об'єкта оренди
орендарем (за участю орендаря), банкрутства орендаря, загибелі об'єкта оренди.

Договір оренди  може бути розірвано за погодженням сторін, а
на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний у
разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших  підстав, передбачених законами України.

Частиною 1 статті 782 Цивільного
кодексу України закріплено право наймодавця відмовитись від договору найму і
вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю
протягом трьох місяців підряд; вказана можливість кореспондується з частиною 1
статті 611 Цивільного кодексу України, що передбачає настання правових
наслідків, встановлених договором або законом в разі порушення
зобов'язання.  У разі відмови
наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем
повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Таким чином, істотними обставинами,
які підлягають встановленню судами для правильного вирішення спору, є порушення
наймачем зобов'язання з внесення орендної плати протягом трьох місяців підряд
та момент одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від
договору.

Судами першої та апеляційної
інстанції було встановлено, що 01.03.2006р. управлінням комунального майна
Хмельницької міської ради (орендодавцем) та приватним підприємцем ОСОБА_1.
(орендарем) було укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого
майна, що належить до комунальної власності, відповідно до умов якого
орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування окреме
нежитлове приміщення площею 50,5кв.м., що знаходиться за адресою: м.
Хмельницький, вул. Інститутська, 5, під майстерню по оздобленню салонів
автомобілів строком до 13.10.2006р.; договір після 13.10.2006р. було продовжено
в порядку статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального
майна" на тих же умовах та на той самий термін. Орендна плата визначається
на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої органом місцевого
самоврядування, та підлягає перерахуванню одержувачу коштів щомісяця до 15
числа місяця, наступного за звітним.

За рішенням виконавчого комітету
Хмельницької міської ради від 12.10.2006р. № 734 Міське комунальне підприємство
прийняло на баланс будинок побуту по вул. Інститутській, 5, згідно акту
приймання-передачі від 30.11.2006р. та з 01.12.2006р. стало одержувачем коштів
за договорами оренди, про що листом від 15.11.2006р. № 646 було повідомлено
відповідача.

Також судами встановлено, що
Управлінням комунального майна повідомлено відповідача листом № 3 від
16.03.2007р., (а.с.14) повідомлено відповідача про невнесення ним орендної
плати більше трьох місяців підряд та про відмову в зв'язку з цим орендодавця
від договору оренди нежитлових приміщень від 01.03.2006р. згідно статті 782
Цивільного кодексу України.

Задовольняючи позовні вимоги,
господарські суди попередніх інстанцій визнали вище викладені обставини справи
доведеними належними та допустимими доказами та вказали про необхідність
відповідачу сплатити заборгованість та повернути приміщення, в якому він
знаходиться без відповідних правових підстав.

Судові рішення судів попередніх
інстанцій ґрунтуються на аналізі змісту договору та  ступені його виконання сторонами,
застосуванні правових норм, що регулюють порядок та підстави односторонньої
відмови від договору.

Посилання скаржника на порушення та
неправильне застосування господарськими судами норм матеріального права
суперечать змісту оскаржуваних судових рішень, що вбачається з вищевикладених
встановлених судами обставин справи та застосованих ними положень чинного законодавства.
Наявність у скаржника правовідносин з позивачами за іншими договорами та
взаєморозрахунків за ними не стосується предмету спору у даній справі.

Також, розглянувши доводи скаржника
про неповідомлення його належним чином про час та місце судового засідання,
судова колегія вказує на порушення судами попередніх інстанцій пункту 3.5.1
Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом
Голови Вищого господарського суду України від 10.12.2002 року № 75, згідно
якого ухвала про порушення провадження у справі і призначення її до розгляду
надсилається службою діловодства в день її прийняття всім учасникам процесу з
повідомленням про вручення. Повідомлення з відміткою про вручення ухвали
адресатові залучаються до матеріалів справи.

Проте в матеріалах справи відсутні
дані про повідомлення відповідача про час і місце проведення судового засідання
у вказаному порядку, що є порушенням статей 64, 65 Господарського
процесуального кодексу України.

Водночас сама по собі ця обставина
не порушила можливість захисту відповідачем його прав та інтересів, оскільки з
протоколу судового засідання від 30.10.2007р. вбачається його участь у
апеляційному розгляді справи, під час якого відбувається повний перегляд справи
відповідно до приписів статті 101 Господарського процесуального кодексу
України, тобто, він приймав участь у судовому процесі.

Однак рішення місцевого
господарського суду та постанова апеляційної інстанції не містять також
встановлених на підставі належних та
допустимих доказів істотних обставин справи, що полягають у визначенні
моменту отримання відповідачем повідомлення орендодавця про відмову від
договору оренду, а також, чи було ним одержано таке повідомлення взагалі;
вказана обставина є істотною, оскільки, як вже вказано вище, законодавець у
частині 2 статті 782 Цивільного кодексу України саме з цією обставиною пов'язує
момент припинення договору найму, а відтак і наявність чи відсутність у
позивача за даним позовом (Управління комунального майна) правових підстав
вимагати звільнення спірного приміщення та його повернення.

На цю обставину покликався скаржник
у апеляційній скарзі, вказуючи, що він не отримував листа від 16.03.2007р.,
однак постанова апеляційної інстанції не містить будь-яких висновків чи
встановлених обставин справи у спростування цих доводів скаржника. Встановлення
ж обставин справи лише щодо направлення відповідного повідомлення відповідачу
не є достатнім для правильного вирішення даного спору.

Таким чином, перевіривши у
відповідності до частини 2 статті 111 5
Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного
господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційний та
місцевий господарські суди в порядку статей 43, 99, 101 Господарського
процесуального кодексу України
розглядаючи справу, не розглянули всебічно, повно та об'єктивно в
судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; не дослідили подані
сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; не належним чином
проаналізували  правовідносини, що
виникли та існували між сторонами, внаслідок чого їх висновки щодо розгляду
позову та апеляційної скарги не можуть вважатись законними та обґрунтованими.

Відповідно до роз'яснень, що
викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11
"Про судове рішення" зі змінами та доповненнями, рішення є
законним  тоді,  коли
суд,  виконавши  всі вимоги процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,  вирішив
справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому
повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду
про встановлені обставини і   правові
наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Разом з тим, оскаржувані судові
рішення вказаним вимогам не відповідають за вище вказаних підстав.

З огляду на межі повноважень
касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського
процесуального кодексу України, постанова апеляційної інстанції та рішення
господарського суду підлягають скасуванню, а справа -  направленню на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Під час нового розгляду справи,
господарським судам слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у
відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 43, 1117,
пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111,
11112 Господарського  процесуального
кодексу України,  Вищий  господарський
суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу  Приватного підприємця ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Житомирського
апеляційного господарського суду від 30.10.2007р. у справі № 12/2120
господарського суду Хмельницької області та рішення господарського суду
Хмельницької області від 25.05.2007р. у даній справі скасувати.

Справу направити на новий розгляд
до господарського суду Хмельницької області.

Головуючий                                                                                  Т.
Дроботова

Судді:
Н. Волковицька

Л. Рогач