ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2008 р.

№ 2-2/1837-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Черкащенка М.М., - головуючого,

Рибака В.В.,

Мележик Н.І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги

Кримського республіканського підприємства “Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства м. Керчі”

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду від 25.09.2007 року

у справі господарського суду

АР Крим

за позовом

Кримського республіканського підприємства “Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства м. Керчі”

до

Територіального медичного об’єднання № 1”

про

стягнення 411 716,39 грн.,

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Гогуа О.К., Вознюк С.А.,

- відповідача:

не з”явився,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2007 року Кримського республіканського підприємства “Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства м. Керчі” звернулось до господарського суду з позовом до Територіального медичного об’єднання № 1” про стягнення 411716,39 грн. заборгованості.

Рішенням господарського суду АР Крим від 31.05-11.07.2007 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 25.09.2007 року рішення місцевого господарського суду від 31.05-11.07.2007 року залишено без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, Кримське республіканське підприємство “Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства м. Керчі” подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 25.09.2007 року та рішення господарського суду АР Крим від 31.05-11.07.2007 року скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доповідач: Черкащенко М.М.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття частково незаконних судових рішень.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини щодо водопостачання та водовідведення регулюються Законом України "Про питну воду та питне водопостачання", Законом України "Про житлово-комунальні послуги", Законом України “Про місцеве самоврядування”, Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення у містах та селищах України (затверджені наказом Держжитлкомунгоспу України від 01.07.1994 року № 65 з наступними змінами), Правилами технічної експлуатації систем водоспоживання та водовідведення (затверджені наказом Держжитлкомунгоспу України від 05.07.1995 року № 30 з наступними змінами).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 20.12.2001 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 639 на відпуск води з комунального водопроводу та приймання стоків у комунальну каналізацію, відповідно до якого позивач взяв на себе зобов'язання постачати відповідачеві питну та приймати у нього стічні води, а відповідач зобов'язався сплачувати отриману питну воду та послуги каналізації за встановленими тарифами в строки, передбачені договором.

Згідно п. 6 договору, сторони визначили, що розрахунки за використану воду та послуги каналізації проводяться наступним чином - позивач виставляє до 10 числа рахунок для оплати води та стоків, а відповідач оплачує до 25 числа наступного місяця ці послуги згідно тарифу для промислових та комунальних підприємств 1 куб.м. води - 3,07 грн., стоки - 2,67 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем у період 2002 –2003 року були надані відповідачу послуги по водопостачанню та водовідведенню на загальну суму 153969,52 грн. та у період з 2004 –2005 року на суму 227343,73 грн. Зазначені суми заборгованості не були оплачені відповідачем.

При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем у період 2004-2005 р. були збільшені тарифи на водопостачання та водовідведення на підставі Постанови Ради Міністрів АР Крим № 277 від 22.08.2000 року “Про тарифи на житлово-комунальні послуги” та становили 23,48 грн. за 1 куб.м.

Відповідно до абз. 2 п.1 ст. 7 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, відповідно до закону.

Згідно ст. 28 Закону України “Про місцеве самоврядування”, до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено повноваження на встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності.

Частиною 2 та 3 ст. 31 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органам місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги позивач обґрунтував тим, що Постановою Ради Міністрів АР Крим № 277 від 22.08.2000 року “Про тарифи на житлово-комунальні послуги” були встановлені нові, підвищені тарифи.

Згідно ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено попередніми судовими інстанціями, сторони не уклали договору на відпускання та споживання води та приймання стічних вод за тарифами, зазначеними у Постанові Ради Міністрів АР Крим № 277 від 22.08.2000 року “Про тарифи на житлово-комунальні послуги, на яке посилається позивач.

Враховуючи вищевикладене, а також приписи ст.ст. 257, 651 ЦК України, суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному об'ємі.

За таких обставин, судові рішення є законними та обґрунтованими, прийнятими у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, а тому судова колегія не вбачає підстав для їх скасування.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 23.07.2007 року у справі № 2-2/1837-2007 залишити без змін.

Головуючий, суддя                                М. Черкащенко

Судді В. Рибак

Н. Мележик