КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2008                                                                                           № 33/204

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової Л.Г.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Андрійчук О.В.- представник за дов. б/н від 27.02.2007р.;

від відповідача -не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "УкрАгроІнвест"

на рішення Господарського суду м.Києва від 18.10.2007

у справі № 33/204

за позовом                               Приватне підприємство "Стратос"

до                                                   Товариство з обмеженою відповідальністю "УкрАгроІнвест"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 59934,67 грн.

У судовому засіданні 15.01.2008р. на підставі ст. 77 ГПК України оголошувалася перерва до 18.01.2008р., тому постанову ухвалено 18.01.2008р.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство „Стратос” звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Украгроінвест” про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі – 57800,00 грн., суми штрафу у розмірі – 1156,00 грн., суми 3% річних у розмірі 399,05 грн., суми індексу інфляції у розмірі 579,62 грн., витрат по оплаті послуг адвоката у сумі 5000грн., витрат у сплаті держмита у розмірі 599,35 грн. та 118 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу.

Представник позивача через канцелярію суду першої інстанції подав уточнення до позовної заяви вих. № б/н від 10.10.2007р., в якому збільшив суму 3% річних та індексу інфляції; просив позов задовольнити та стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 57800,00грн., суму штрафу у розмірі 1156,00 грн., 1234,18 грн. – трьох відсотків річних від простроченої суми, суму індексу інфляції у розмірі 6023,43 грн., витрат по сплаті послуг адвоката в сумі 5000,00 грн. витрати по сплаті державного мита в сумі 662,20 грн. та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.10.2007р. у справі № 33/204 позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 57800 грн. основного боргу, 1235,18 грн. 3% річних, 6023,43 грн. індексу інфляції, 1156 грн. штрафу, 5000 грн. оплати послуг адвоката, 662, 20 грн. витрат по сплаті державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення мотивоване тим, що на виконання умов договору позивачем був відвантажений відповідачу товар на загальну суму 446700,00 грн., відповідач частково розрахувався на загальну суму 388900,00грн. А 19.01.2007р. позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію-вимогу про оплату № 01/01 від 19.01.2007 р., в якій позивач просив в 7-ми денний строк погасити заборгованість в сумі 57800,00 грн. Оплата за товар здійснена так і не була.

Крім того, суд першої інстанції в рішенні зазначив, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем в сумі 57800,00 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд його скасувати та прийняти нове рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.11.2007 р. № 33/204 скарга прийнята до розгляду та порушено апеляційне провадження.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Заявник вказує, що рішення господарського суду міста Києва від 18.10.2007р. у справі № 33/204 винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема ст. 33 ГПК України.

Також апелянт зазначає, що на накладних № РН-0000268 від 8 лютого 2006р., № РН-0000584 від 24 березня 2006р. та № РН-0001174 від 07 серпня 2006р. відсутня розшифровка підпису особи (осіб, оскільки підписи на вищезазначених накладних різні), що підписала накладні (довіреності на отримання ТМЦ за цими накладними позивачем не надано).

Апелянт вказує на те, що у рішенні господарського суду першої інстанції помилково встановлено, що судом витребовувалися додаткові докази, проте ухвали господарського суду міста Києва про призначення справи, відкладення на 18.10.07р. з переліком документів, необхідних для представлення суду, ним не отримувались.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на те, що відповідач надає помилкову оцінку видатковим накладним № РН-0000268 від 08.02.2006 р., № РН-0000584 від 24 березня 2006р., № РН-0001174 від 07 серпня 2006 р. та довіреностям. Ні у відзиві, ні в апеляційній скарзі не має заперечення про те, що товарно-матеріальні цінності по цим накладним були отримані відповідачем та оприбутковувались у складському та бухгалтерському обліку. Також відповідач не надав пояснення щодо печатки, якою засвідчені ці накладні.

Крім того, позивач зазначив, що в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що ніякий перелік документів, який необхідно було надати, він, в свою чергу, не отримував, але на першому засіданні суду у присутності представника відповідача представник позивача подав письмове клопотання про витребування у відповідача нових доказів і воно було задоволено. З урахуванням часу для зібрання цих доказів суд першої інстанції погодив з представником відповідача дату наступного судового засідання. Тому посилання на порушення господарським судом міста Києва норм процесуального права є необґрунтованими.

Також позивач вказав, що доводи відповідача, що стосуються витрат на адвокатські послуги також є безпідставними.

У судове засідання 11.12.2007 р. представники сторін не з’явилися, у зв’язку з чим розгляд апеляційної скарги було відкладено на 15.01.2008р.

У судовому засіданні 15.01.2008 р. представник позивача надав пояснення по справі, у якому зазначив, що довіреність не є первинним документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначений перелік та кількість цінностей. Тобто, довіреність не є документом, який підтверджує факт господарської операції з передачі товару.

Крім того, представник позивача зазначив, що згідно листа Державної контрольно-ревізійної служби України від 06.11.2002 р. № 13-14/1-710 відпуск товарно-матеріальних цінностей без довіреності на їх отримання є порушенням процесу виявлення і реєстрації інформації про діяльність підприємства, тобто порушенням ведення бухгалтерського обліку і передбачає покарання по статті 164-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка передбачає накладення штрафу від восьми до п’ятнадцяти не оподаткованих податком мінімумів доходів громадян за відсутність бухгалтерського обліку або ведення його з порушенням встановленого порядку. Але ніяк не спростування факту передачі (поставки товару).

Представник відповідача у судовому засіданні 15.01.2008 р. щодо дійсності печатки на видаткових накладних № № РН-0000584 від 24.03.2006р. на загальну суму 77000,00грн., РН-0001174 від 07.08.2006 р. на загальну суму 74200,00 грн., № РН-0000268 від 08.02.2006 р. на загальну суму 81000,00грн. не заперечував, а відносно підписів на момент перегляду Київським апеляційним господарським судом апеляційної скарги не зміг надати відповідь і заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи., яке було задоволено судом на підставі ст. 77 ГПК України, була оголошена перерва до 18.01.2008 р.

Крім того, на запитання Київського апеляційного господарського суду стосовно необхідності проведення експертизи про встановлення дійсності підписів на вищевказаних видаткових накладних, відмовився від проведення такої експертизи та її оплати.

В судовому засіданні 18.01.2008р. представник позивача надав заяву, в якій просив долучити до матеріалів справи рахунки-фактури №№ СФ-0000057 від 08.02.2006р., СФ-0000147 від 22.03.2006р., СФ -0000474 від 03.08.2006р., та вказав, що по рахунку № 0000057 сплачено 237 700 грн.; по рахунку № 0000147 – сплачена вся сума 77 000 грн.; по рахунку № 474 сплачена вся сума 74 200 грн. і борг залишився тільки за рахунком № 0000057 та видатковими накладними до нього № № РН-0000268, РН -0000370, РН- 0000381, РН-0000389.

Представник відповідача в судове засідання 18.01.2008 р. не з’явився . Київський апеляційний господарський суд відзначав, що сторона була повідомлена про час і місце судового засідання, про що свідчить власноручний напис представника в розписці про оголошення перерви.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін та враховуючи доводи сторін, Київський апеляційний господарський суд

установив:

Як правильно визначено судом першої інстанції, між Приватним підприємством „Стратос” (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Украгроінвест” (далі – відповідач) було укладено договір поставки № 67/08П від 17.08.2004 р.(далі – договір поставки).

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до п. 1.2 договору поставки найменування товару є цукор-пісок в мішках по 50 кг.

Згідно п. 2.1 договору кількість поставленого товару і асортимент, зазначається в накладних, які є невід’ємною частиною договору і складені за письмовою заявкою відповідача, крім того п. 2.2 договору встановлює, що позивач може за усним запитом відповідача без заявки виставить йому рахунок на оплату.

Так згідно п.п. 3.1. - 3.3. договору поставки ціна товару зазначається в накладних на кожну партію товару, а сума договору формується із сум накладних; покупець зобов’язаний здійснити оплату за товар в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом одного банківського дня після прийняття товару на складі покупця.

Пунктами 8.1.,8.6. договору встановлено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і дійсний до 17.08.2005р. У випадку, якщо за один місяць до спливу строку дії договору ні одна зі сторін не заявить про його припинення, то він вважається пролонгованим на той же строк і на тих же підставах.

Київський апеляційний господарський суд встановив, що матеріали справи не містять відомостей, заяв про припинення дії договору, отже, він вважається пролонгованим на наступний рік, тобто до 17.08.2006 р., а всі видаткові накладні були виставлені в період дії договору.

Так, під час дії договору позивачем був відвантажений відповідачу товар на загальну суму 446700,00грн., що підтверджується:

-          видатковою накладною № РН-0000268 від 08.02.2006 р. на суму 81000,00грн.

-          видатковою накладною № РН-0000370 від 22.02.2006 р. на суму 78000,00грн.

-          видатковою накладною № РН-0000381 від 23.02.2006 р. на суму 78000,00грн.

-          видатковою накладною № РН-0000389 від 24.02.2006 р. на суму 58500,00грн.

-          видатковою накладною № РН-0000584 від 24.03.2006р. на суму 77000,00грн.

-          видатковою накладною № РН-0001174 від 07.08.2006 р. на суму 74200,00 грн.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач частково розрахувався з позивачем на загальну суму 388 900,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками за платіжними дорученнями № 16 271 на суму 25 000,00 грн.; № 17603 на суму 200,00 грн.; № 18 604 на суму 10 200,00 грн.; № 19 602 на суму 74 000,00 грн.; № 33 251 на суму 29 700,00 грн.; № 16 257 на суму 20 000,00 грн.; № 647 на суму 2 000,00 грн.; № 22 270 на суму 77 000,00 грн.; № 16 282 на суму 10 000,00 грн.; № 17 292 на суму 15 000,00 грн.; № 22 310 на суму 15 000,00 грн.; № 23 175 на суму 3 000,00 грн.; № 8 169 на суму 16 000,00 грн.; № 327.на суму 15 000, 00 грн.; № 10 199 на суму 7 000,00 грн.;№ 163 на суму 44 000,00 грн.; № 18 191 на суму 15 000,00 грн.; № 16 187 на суму 10 800,00 грн. (аркуші справи 20-30).

Київський апеляційний господарський суд, дослідивши вищевказані банківські документи дійшов висновку, що відповідачем повністю оплачено товар за спірними видатковими накладними № № РН-0000584 від 24.03.2006р. та РН-0001174 від 07.08.2006 р. за рахунками-фактури №№ СФ-0000147 від 22.03.2006р. та СФ-0000474 від 03.08.2006р. Крім того, відповідач здійснював оплату по рахунку фактурі № СФ-0000057 по всім іншим видатковим накладним.

Твердження відповідача стосовно того, що довіреність серія ЯЛП № 176898 виписана відповідачем 22 лютого 2006 р., дійсна лише до 03.03.2006р. не може бути підтвердженням отримання товару за накладними №№ РН -0000268, РН-0000584, РН 0001174, не приймається судом, як підстава для скасування рішення суду першої інстанції. Відповідно до п. 2. 15 „Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку” № 88 первинні документи підлягають обов’язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, по формі та суті, тобто, перевіряються наявність у документі обов’язкових реквізитів і відповідність господарської операції діючому законодавству, Посилання відповідача на вищевикладене положення не приймається судом апеляційної інстанції як необґрунтоване тому, що згідно з умовами договору і відповідно до п. 2.1 „Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку”, затвердженому Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88, Первинні документи – це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Відповідно до п. 2 зазначеного положення, первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. Отже, довіреність не є первинним документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, вона не відноситься до розрахункових, платіжних та інших документів, обов’язок ведення і зберігання яких передбачений правилами ведення податкового обліку (п.п. 5.3.9 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” від 22.05.97р. № 283/97-ВР, із змінами і доповненнями).

Відносно печаток, якими засвідчені спірні видаткові накладні, відповідач в судовому засіданні заперечував проти проведення експертизи щодо їх дійсності та вказав, що вони є дійсними та належать стороні по справі, про що зазначено в протоколі судового засідання від 15.01.2008р.

Позивачем на адресу відповідача була відправлена претензія-вимога на оплату № 01/01 від 19.01.20007 р., в якій останній просив в 7-ми денний строк погасити заборгованість в сумі 57800грн.

Відповідно до п. 3.3. договору відповідач зобов’язаний здійснювати розрахунок за товар в безготівковій формі шляхом перерахування в безготівковій формі грошових коштів на рахунок позивача в період одного банківського дня після прийняття товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Твердження апелянта стосовно неправильного нарахування позивачем річних та індексу інфляції за період, починаючи з 01.02.2007р., Київський апеляційний господарський суд вважає безпідставним, виходячи з вимог п. 3.3. договору та п. 1 ст. 530 ЦК України.

Крім того, в матеріалах справи міститься поштове повідомлення про одержання відповідачем претензії-вимоги на оплату № 01/01 саме 30.01.2007 р., отже, судом правомірно стягнені ці суми за вищенаведений період.

Відповідач відповіді на претензію не надав, повної оплати за поставлений товар не здійснив.

Ч. 1 ст. 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Київський апеляційний господарський суд не бере до уваги твердження відповідача стосовно того, що видаткові накладні №№. РН-0000268 від 08.02.2006р.,РН-0000584 від 24.03.2006р. та РН-0001174 від 07.08.2006 р., підписані невстановленою особою, оскільки, на накладних є печатка відповідача і ним в судовому засіданні 15.01.2008 р. визнано дійсність печатки, про що зазначено в протоколі судового засідання.

Крім того, ним не доведено, що вказані товарно-матеріальні цінності не були отримані та не оприбутковувались у складському та бухгалтерському обліку. До того ж, з огляду на суму, сплачену відповідачем за цими видатковими накладними, вбачається, що відповідач здійснював оплату за цими накладними, тобто, фактично прийняв товар відповідно до договору, частково виконавши вимоги останнього.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного Кодексу України (далі – ЦК України), зобов’язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а відповідно до ст. 193 ГК України зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив вимогу про стягнення 57 800 грн. основного боргу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного Кодексу України (далі – ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1 235,18 грн. та індексу інфляції в розмірі 6023,43 грн. також правомірно задоволені господарським судом міста Києва.

Відповідно до п. 7.2 договору поставки в зв’язку з несвоєчасною оплатою товару відповідач зобов’язаний сплатити позивачу штраф в розмірі 2% від вартості поставленого, але не оплаченого товару.

З огляду на викладене, господарський суд міста Києва правомірно стягнув з відповідача також 1 153,00 грн. штрафу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач був присутній на першому судовому засіданні першої інстанції, що підтверджується протоколом судового засідання суду першої інстанції від 11.09.2007р. по справі № 33/204. Відповідач в судовому засіданні був повідомлений про дату наступного судового засідання та про зобов’язання надання витребуваних додаткових доказів. В наступні судові засідання 04.10.2007р. та 18.10.2007р. представник відповідача не з’являвся, витребуваних судом документів не надав, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про час і місце судових засідань був повідомлений належним чином, що підтверджується відмітками про відправку на зворотніх сторонах ухвал суду першої інстанції від 11.09.2007р. та 04.10.2007р.

З огляду на викладене, посилання відповідача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права є необґрунтованими.

Твердження апелянта стосовно того, що наданий позивачем договір № б/н від 16.04.2004р. про надання правових послуг адвоката, не містить інформації, яка могла б дати можливість стверджувати, що вищезазначений договір укладено позивачем з адвокатом на представлення інтересів у справі № 33/204, в якому відповідачем виступає ТОВ „Украгроінвест”, не приймається Київським апеляційним господарським судом з огляду на те, що між сторонами крім даного спору стосовно заборгованості за договором у справі № 33/204, немає жодних правовідносин, адвокат брав участь в судових засіданнях.

Згідно ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов’язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов’язаних з розглядом справи.

Витрати позивачів та відповідачів, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Ст. 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про адвокатуру” адвокатура України є добровільним професійним громадським об’єднанням, покликаним згідно з Конституцією України сприяти захисту прав, свобод та представляти законні інтереси громадян України, іноземних громадян, осіб без громадянства, юридичних осіб, подавати їм іншу юридичну допомогу. Ст. 12 цього ж закону встановлює, що оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об’єднанням чи адвокатом.

Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 1 жовтня 1999 року протокол від 1 - 2 жовтня 1999 р.6/VI, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є - гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обгрунтованим за розміром.

Отже, відносно відшкодування витрат на адвокатські послуги, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення таких у визначеному судом першої інстанції розмірі.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в розумінні ст. 104 ГПК України. Судові витати за розгляд апеляційної скарги у зв’язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 99, 101, 103-105, ГПК України, Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 18.10.2007 у справі № 33/204 залишити без змін, а скаргу без задоволення.

4. Справу № 33/204 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя

Судді

22.01.08 (відправлено)