ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.03.2008р.                                                              Справа № 17/6

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого судді Ушак І.Г у відкритому судовому засіданні за участю представників:

позивача –Хом’як О.Г., представник за довіреністю;

відповідача –Андрійцьо Р.В., начальник відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції, Дзябко С.І., представник за довіреністю

розглянув справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Світлана”, с. Підберізці Пустомитівського району Львівської області до відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції, м. Тячів про стягнення збитків на суму 38169, 85 грн. завданих позивачеві внаслідок невиконання рішення суду

Позивач звернувся з наведеними позовними вимогами, а представник його в ході судового розгляду наполягає на їх задоволенні, оскільки відповідач всупереч приписів Закону України „Про виконавче провадження” на протязі з грудня 2002 року не виконав рішення Тячівського районного суду про стягнення з гр. Поп В.М. присудженої суми 38169, 85 грн.

Позивач наполягає на стягненні позовної суми, яку вважає сумою завданих йому відповідачем збитків, оскільки грошові кошти від здійснення виконавчого провадження могли бути реально одержані позивачем за звичайних обставин, якби його право не було порушено, та посилається при цьому на приписи Цивільного та Господарського кодексів України щодо права особи, суб’єкта господарювання на захист своїх порушених прав, зокрема, шляхом відшкодування збитків. Посилаючись на п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження” вважає правомірним застосування відповідальності юридичної особи як при неможливості, так і при утрудненні виконання рішення з вини зазначеної особи.

Позивач вважає, що зазначені збитки завдані йому внаслідок неправомірних винних дій та бездіяльності відповідача, оскільки останнім не виконано рішення суду у встановлені строки без поважних на те причин; не вчинено всіх необхідних та передбачених чинним законодавством виконавчих дій (не надіслано державному нотаріусу та органам ДАІ повідомлення про арешт майна боржника, в тому числі, автомобіля; не арештовано фактично та не вилучено транспортні засоби та інше майно боржника з метою звернення на нього стягнення і така можливість втрачена тощо); вчинення окремих дій (складення органом ДВС 14.06.04 акту про відсутність іншого майна боржника, на яке можна звернути стягнення та закриття у зв’язку з цим 23.06.04 виконавчого провадження, при наявності такого майна, що підтверджено здійсненим через рік описом майна за актом від 20.09.05р. тощо) вважає діями, спрямованими на навмисне приховування факту наявності у боржника майна, на яке можливо було б звернути стягнення, і така можливість втрачена, що підтверджується, зокрема, пропозицією відповідача у ході судового розгляду даної справи звернути стягнення на заробітну плату боржника.

Відповідач письмовими запереченнями від 19.02.2008р. та його представники у ході судового розгляду позовні вимоги не визнають, вважаючи, що відповідачем вживаються всі заходи для реального виконання виконавчого документа, долучивши до матеріалів справи копії документів виконавчого провадження щодо виконавчого листа від 22.11.02р. у справі № 2-1880 2002р. Звертає увагу, що у державного виконавця Дзямко С.І. дане виконавче провадження перебуває на виконанні лише з 2007р. Представники відповідача у ході судового розгляду справи пропонують позивачеві здійснення стягнення заборгованості з боржника шляхом звернення стягнення на його заробітну плату, оскільки на даний час у боржника відсутнє майно для повного покриття належних до стягнення сум.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши у ході судового розгляду пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

При цьому суд виходив з наступного.

Спірні відносини сторін –юридичних осіб - у даній справі виникли внаслідок невиконання відповідачем рішення суду на користь стягувача –позивача у даній справі, тому регулюються приписами Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) та Законів України „Про державну виконавчу службу” (далі –Закон № 202), «Про виконавче провадження»(далі –Закон № 606).

За приписами ст. 11, 15, 16, 22, 1166, 1173, 1174 ЦК України завдання майнової (матеріальної) шкоди інтересам іншої особи є підставою виникнення цивільних прав та обов’язків; кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, зокрема, шляхом відшкодування збитків; майнова шкода завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної чи юридичної особи відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана фізичній чи юридичній особі, незаконними діями чи бездіяльністю органів державної влади, посадових осіб органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою незалежно від вини цих органів та посадових осіб.

За приписами ст.ст. 1 - 6, 11 Закону № 202 державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України - центрального органу виконавчої влади, завданням якої є своєчасне повне і неупереджене примусове виконання рішень судів та інших органів, відповідно до Законів України. Органами виконавчої служби є, зокрема, районні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції. Виконання рішень, перелік яких встановлено законом, покладається на державних виконавців. Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання, зокрема, судових рішень, постановлених іменем України, у порядку передбаченому законом. Шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішень) у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом № 606. Заходами примусового виконання рішень відповідно до ст. 4 цього Закону є звернення стягнення на майно боржника, на заробітну плату, доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

За змістом ст.ст. 5, 6, 7 Закону № 606 державний виконавець зобов’язаний вживати заходів примусового виконання рішень; здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі –виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право, зокрема, одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством; накладати арешт на грошові кошти та інші цінності боржника, в тому числі на кошти, які знаходяться на рахунках та вкладах в установах банків; звертатися до суду з поданням про розшук боржника, чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника; викликати громадян з приводу виконавчих документів, а у разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; при виконанні судових рішень безперешкодно входити на земельні ділянки, в жилі та інші приміщення боржників – фізичних осіб, проводити в цих приміщеннях огляд, за необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати ці приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там знаходиться та на яке за законом можливо звернути стягнення.

Вимоги державного виконавця щодо виконання рішень є обов’язковими для усіх органів, організацій, посадових осіб, громадян і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Державний виконавець зобов’язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Державний виконавець згідно ст. 25 Закону № 606 зобов’язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття провадження, а згідно цієї ж статті в редакції Закону № 606 в період до 10.07.03 –протягом двох місяців.

Права стягувача у виконавчому провадженні підлягають захисту згідно ст. 86 Закону № 606 шляхом надання права стягувачеві звернутися до суду з позовом до юридичної особи, яка зобов’язана провадити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи. Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що на протязі з 27.12.02р. по 23.06.04р. та з 22.05.05р. до даного часу на примусовому виконанні відповідача перебуває та не виконаний реально виконавчий лист від 22.11.02р. про стягнення з гр. Поп В.М. –боржника –на користь ТОВ «Світлана»присудженої Тячівським районним судом суми 38169,85 грн.

При цьому, з матеріалів справи поданих позивачем вбачається, що відповідач у межах виконавчого провадження відкритого 27.12.02р. встановив станом на жовтень 2003р. наявність у боржника автомобіля марки АЗЛК-2140, державний номерний знак К18-98ІК та нерухомого майна за адресою –с. Бедевля Тячівського району, вул. Леніна, 36 на підставі даних Тячівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області та Тячівського районного державного підприємства технічної інвентаризації, постановою від 13.10.03р. наклав арешт на автомобіль АЗЛК-2140, номерний знак К18-98ОС. Разом з тим, 14.06.04 державний виконавець за місцем проживання боржника –с. Бедевля, вул. Волошина (у минулому - вул. Леніна), 36 - складає акт про відсутність у боржника майна, на яке б можна звернути стягнення, з посиланням на який 23.06.04 виносить постанову про повернення виконавчого документа в порядку ст. 40 Закону № 606.

Після повторного пред’явлення позивачем виконавчого листа для примусового виконання відповідачеві останній постановою від 22.07.05 відкрив виконавче провадження, наклав арешт на майно боржника вартістю 42136,84 грн. За даними документів долучених до матеріалів справи відповідачем останній 20.09.05 здійснив опис майна боржника (меблеві гарнітури, побутова техніка, килими) на суму 9205 грн., на описане майно наклав арешт, майно передав на відповідальне зберігання дружині боржника.

Наступні дії відповідача у межах даного виконавчого провадженні вчинялися через два роки після відкриття провадження, починаючи з липня 2007р.:

- здійснено запити до відповідних установ щодо наявності у боржника нерухомого майна, транспортних засобів, грошових коштів на рахунках в банківських установах та виявлено автомобіль ГАЗ-24 та причіп легковий належні боржнику;

- 6.07.07, 24.07.07, 9.08.07, 28.09.07 складено акти державного виконавця про відсутність боржника за місцем проживання та відсутність наведених транспортних засобів – автомобіля та причіпа –за місцем проживання боржника;

- 10.10.07 винесено постанову про арешт рухомого та нерухомого майна належного боржнику;

- 22.01.08 складено акт державного виконавця про відсутність боржника за місцем проживання та неможливість становити його місцезнаходження;

- 3.03.08 винесено постанову державного виконавця про розшук причіпа легкового;

- 4.03.08 винесено постанову державного виконавця про затримання автомобіля марки АЗЛК-2140, державний номерний знак К18-98ІК, що зареєстрований за боржником, а з 11.11.2003р. перебуває на тимчасовому обліку за гр. Деяк М.В., ж.с. Терново Тячівського району, вул. Будьонного, 47;

- 7.03.08 листом повідомлено стягувача про останні дві постанови державного виконавця від 3.03.08, 4.03.08 та запропоновано звернути стягнення на заробітну плату боржника, оскільки встановлено, що він працює на «державній роботі»за текстом листа.

З наведеного вбачається, що відповідач протиправно на протязі кілька річного періоду не забезпечив примусового виконання рішення суду щодо стягнення з боржника на користь позивача присудженої суми, в той час коли за приписами ст. 25 Закону № 606 державний виконавець зобов’язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття провадження, а згідно цієї ж статті в редакції Закону № 606 в період до 10.07.03 –протягом двох місяців.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем всупереч приписів Закону № 606 не вчинялися неупереджено, своєчасно та повно виконавчі дії, передбачені законом. Так, відповідач, виявивши в жовтні 2003р. належний боржнику транспортний засіб марки АЗЛК-2140, номерний знак К18-98ІК, постановою від 13.10.03р. накладає арешт на автомобіль АЗЛК-2140 з іншим номерним знаком К18-98ОС, внаслідок чого стало можливим 11.11.03 здійснити перереєстрацію в Тячівському МРЕВ належного боржнику засобу за іншою особою засобу, про що свідчить облікова картка транспортного засобу долучена відповідачем до матеріалів справи та його лист від 7.03.08 до позивача. Жодних інших дій щодо розшуку, затримання, вилучення та реалізації належного боржнику транспортного засобу з метою звернення на нього стягнення за виконавчим документом відповідачем не було вчинено за весь час виконавчого провадження. Лише у ході судового розгляду даної справи – 4.03.08 відповідач виніс постанову про затримання транспортного засобу.

Виявлені в липні 2007р. - через два роки після відкриття виконавчого провадження –належні боржнику автомобіль ГАЗ-24 та причіп легковий, були арештовані шляхом винесення постанови про арешт рухомого та нерухомого майна лише 10.10.07, хоча про те, що місце знаходження їх не встановлено було відомо відповідачеві, оскільки на протязі трьох місяців державним виконавцем складено чотири акти про відсутність і боржника і зазначеного майна за місцем проживання боржника. Постанову про розшук причіпа державним виконавцем винесено також лише у ході судового розгляду даної справи –3.03.08. Щодо автомобіля ГАЗ-24 дій по розшуку, затриманню та вилученню відповідачем не вживалося жодних.

Відповідач на протязі всього періоду здійснення виконавчого провадження, включаючи час судового розгляду даної справи, не вчиняв також жодних дій щодо розшуку боржника та щодо звернення стягнення на інше майна боржника, що було описане та арештоване 20.09.05 на суму 9205 грн. із зазначенням про передачу його для реалізації не раніше 30.09.05.

Таким чином, матеріалами справи доведено, що відповідач всупереч приписів чинного законодавства на протязі тривалого часу не вживав всіх передбачених заходів для примусового виконання рішення, внаслідок чого не виконав у встановлений строк рішення суду про стягнення присуджених коштів на користь позивача, чим завдав шкоди останньому на суму 38169,85 грн. У ході судового розгляду матеріалами справи встановлено, що можливість виконання рішення на момент пред’явлення його до виконання була, оскільки у боржника було наявне майно та відсутні дані про його обтяження іншими зобов’язаннями, які би перешкоджали виконанню рішення, а також відсутні дані про вимоги інших стягувачів. Пропозиція відповідача у ході судового розгляду позивачеві про звернення стягнення на заробітну плату боржника свідчить про втрачену або значно утруднену можливість примусового виконання рішення суду на користь позивача.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що збитки, стягнення яких є предметом спору, завдані внаслідок вищенаведених неправомірних дій та бездіяльності відповідача щодо примусового виконання рішення у ході виконавчого провадження, підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачем, тому вимоги позивача про стягнення їх суми є правомірними та підлягають задоволенню судом за вищенаведеними приписами ст.ст. 1166, 1173, 1174 ЦК України та Законів №№ 202, 606.

За змістом ст.ст. 44-49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати сплачені позивачем при поданні позову належить відшкодувати за рахунок відповідача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, Законами України „Про державну виконавчу службу”, „Про виконавче провадження”, ст.ст. 33, 43, 44-49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України,

суд вирішив:

1. Позов задоволити повністю.

Стягнути з відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції (90500, м. Тячів, вул. Тазівська, 2, код 34982020 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Світлана” (с. Підберізці Пустомитівського району Львівської області (поштова адреса: 79026 м. Львів, вул. Ак. Лазаренка, 3) заборгованість на суму 38169, 85 грн. (тридцять вісім тисяч сто шістдесят дев’ять грн. 85 коп.) та у відшкодування судових витрат - 118 грн. (сто вісімнадцять грн.).

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

10.04.2008р.

Суддя Ушак І.Г.