Господарський суд
Чернігівської області
проспект Миру,20 7-99-18
РІШЕННЯ

“10” квітня 2008 року справа № 12/98

Позивач:          Приватне підприємство "Лісті",

вул. Салютна, 11, к. 26, м. Київ, 04111

поштова адреса: 01010, м. Київ, вул. Суворова, 4/6, 10 поверх

Відповідач:          Відкрите акціонерне товариство енергопостачальна компанія "Чернігівобленерго", вул. Горького, 40, м. Чернігів, 14000

Предмет спору: про стягнення заборгованості 256438,36 грн.

Суддя Л.М.Лавриненко

Представники сторін:

позивач: Кузьменко С.О. довіреність № б/н від 15.01.2008 представник, в судове засідання 10.04.2008р. не з”явилась

відповідач: Пономар Ю.В. довіреність № 17/8173 від 17.12.2007року, представник був присутнім в судовому засіданні 08.04.2008 року.

Скорик М.О.- довіреність № 17/8172 від 17.12.2007 року, представник, була присутня в судовому засіданні 25.03.2008 року.

Рішення приймається після оголошених в судовому засіданні перерв, з 25.03.2008 року по 08.04.2008 року та з 08.04.2008 року по 10.04.2008 року, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з Відкритого акціонерного товариства енергопостачальної компанії "Чернігівобленерго" 256 438 грн. 36 коп. відсотків в розмірі облікової ставки НБУ , за прострочку оплати векселя № 27 на суму 1000000 грн. за період з 01.01.2005 року по 11.11.2007 рік.

Представники сторін в судовому засіданні заявили клопотання про відмову здійснення технічної фіксації судового процесу, які задоволено судом.

Представник позивача в судовому засіданні 25.03.2008 року , відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України , надав заяву про зменшення позовних вимог та просить стягнути з відповідача 145165,44 грн. відсотків в розмірі облікової ставки НБУ, за прострочку оплати векселя № 27 на суму 1000000 грн. за період з 28.02.2006 року по 11.11.2007 рік.

Дана заява прийнята судом, оскільки вона не протирічить діючому законодавству , стосується предмету заявлених позовних вимог та не порушує нічиї права та охоронювані законом інтереси.

Відповідач в поданих поясненнях проти заявлених позовних вимог заперечував з посиланням на те, що даний вексель у встановленому порядку для платежу не пред’являвся. Відповідач також наголошує, що позивачем пропущено строк для пред”явлення позовних вимог стягнення відсотків, передбачених положеннями ст.. 48 Уніфікованого закону та п. 5 ст. 2 Закону України „Про обіг векселів в Україні”. Відповідач посилається на постанову Верховного Суду України від 14.09.2004 року, в якій встановлено, що Уніфікований закон не встановлює спеціальних строків для стягнення відсотків, передбачених ст.. 48, то слід керуватись загальним строком позовної давності, вказаний у ст. 70 Уніфікованого закону , тобто позовні вимоги до акцептанта, що випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років від дати настання строку платежу. Відповідно до ст.. 77 Уніфікованого закону такі ж норми застосовуються і до простого векселя. Також, постанові Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 року, на яку посилається відповідач, вказано, що позовні вимоги , погашаються через три роки , які обчислюються від дати настання строку платежу.

В судовому засідання 08.04.2008 року позивач відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України , надав заяву про збільшення позовних вимог та просить стягнути з відповідача 235 534 грн. 24 коп відсотків в розмірі облікової ставки НБУ, за прострочку оплати векселя № 27 на суму 1000000 грн. за період з 01.01.2003 року по 23.12.2005 рік.

Дана заява прийнята судом, оскільки вона не протирічить діючому законодавству , стосується предмету заявлених позовних вимог та не порушує нічиї права та охоронювані законом інтереси.

Оскільки позивач збільшив позовні вимоги і заява позивача про збільшення позовних вимог прийнята судом, а тому суд розглядає справу з урахуванням заяви позивача про збільшення позовних вимог.

Відповідач в судому засіданні 10.04.08р. надав додаткові пояснення , в яких вказує на безпідставність позовних вимог позивача, оскільки позивач вексель до платежу не пред”являв, та згідно ст. 74 Уніфікованого закону не допускається застосування будь-яких, не встановлених законом або судом , пільгових строків.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, з’ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, господарський суд встановив:

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 29.12.2005 року по справі № 9/137 за позовом Приватного підприємства „Лісті” до Відкритого акціонерного товариства “Енергопостачальна компанія „Чернігівобленерго” про стягнення 1 000 000 грн. заборгованості за емітованим відповідачем 16.11.1999 року простим векселем № 27, яке було залишено в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.06р. було встановлено, що Приватне підприємство „Лісті” згідно до договору міни цінних паперів № 20/04-к від 21.04.2004р., укладеного ним з Товариством з обмеженою відповідальністю „Інтердім” , одержало у власність за актом прийому-передачі від 12 травня 2004року цінні папери, в тому числі і простий вексель №27 на суму 1 000 000 грн. зі строком платежу - за пред’явленням, але не раніше 01.01.2003року, емітований 16 листопада 1999року Відкритим акціонерним товариством Енергопостачальна компанія "Чернігівобленерго". Оскільки строк для пред”явлення векселя до оплати минув , то суд , відповідно до Уніфікованого Закону задовольнив позовні вимоги Приватного підприємства „Лісті” та стягнув з Відкритогом акціонерного товариства Енергопостачальна компанія "Чернігівобленерго" 1000000 грн. заборгованості за простим векселем № 27 .

Відповідно до п. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Статтею 194 Цивільного кодексу України визначено , що цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право і визначає взаємовідносини між особою, яка його розмістила (видала), і власником та передбачає виконання зобов'язань згідно з умовами його розміщення, а також можливість передачі прав, що випливають з цього документа, іншим особам. Виходячи з цього визначення здійснення або передача посвідчених цінним папером прав можливі тільки за умови його пред'явлення.

У відповідності до ст. 1 Закону України „ Про обіг векселів” законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікований закон), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України "Про цінні папери і фондову біржу", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі" , Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі" , Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів", цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

У відповідності до ст. 77 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо: індосаменту (статті 11 - 20);строку платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 - 42); права регресу у разі неплатежу (статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку посередництва (статті 55, 59 - 63); копій (статті 67 і 68);змін (стаття 69); позовної давності (статті 70 і 71); неробочих днів, обчислення строків і заборони пільгових строків (статті 72, 73 і 74). о простого векселя також застосовуються такі положення: положення, які стосуються переказного векселя, який підлягає оплаті за адресою третьої особи або у місцевості, іншій, ніж місце проживання трасата (статті 4 і 27); застереження про відсотки (стаття 5); розбіжності щодо суми, яка підлягає оплаті (стаття 6); наслідки підпису відповідно до умов, зазначених у статті 7; наслідки підпису особи, яка діє без повноважень або з перевищенням своїх повноважень (стаття 8); і положення, які стосуються бланкового переказного векселя (стаття 10).До простого векселя також застосовуються такі положення: положення щодо забезпечення авалем (статті 30-32); у випадку, передбаченому в останньому абзаці статті 31, якщо в авалі не зазначено, за кого він даний, вважається, що він даний за векселедавця простого векселя.

Статтею 34 Уніфікованого закону встановлено, що переказний вексель строком по пред”явленні підлягає оплаті при його пред'явленні. Він повинен бути пред'явлений для платежу протягом одного року від дати його складання. Трасант може скоротити цей строк або обумовити більш тривалий строк. Ці строки можуть бути скорочені індосантами.

Оскільки простим векселем №27 на суму 1 000 000 грн. визначено строк платежу - за пред’явленням, але не раніше 01.01.2003року, то строк платежу за вказаним простим векселем з урахуванням ст. 34 Уніфікованого закону повинен бути до 01.01.04р.

Цей факт також встановлений рішенням господарського суду Чернігівської області від 29.12.2005 року по справі № 9/137, яке було залишено в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.06р.

Пунктом 2 ст. 48 та п.2 ст. 49 Уніфікованого закону визначено, що Держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу, та особа, яка прийме переказний вексель і здійснить платіж за ним, може стягнути з інших зобов'язаних перед нею осіб: відсотки на вказану суму, обчислені в розмірі шести, починаючи з дня, коли вона здійснила платіж.

Згідно пункту 5 ст.2 Закону України „ Про обіг векселів” встановлено , що відсотки, про які йдеться у пункті 2 статті 48 і пункті 2 статті 49 Уніфікованого закону, на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України на день подання позову і від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

У відповідності до ст. 70 Уніфікованого закону позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 08.06.07р. № 5 „ Про деякі питання практики розгляду спорів, пов’язаних з обігом векселів” також визначено, що встановлені ст. 70 Уніфікованого закону строки для пред’явлення позовних вимог за векселем є присічними , вони не можуть бути змінені за угодою сторін і не підлягають зупиненню або відновленню. Суд застосовує ці строки незалежно від заяви сторони . Після їх закінчення припиняється дія матеріального права вимоги платежу від зобов’язаних за векселем осіб.

Норми вексельного законодавства не встановлюють жодних спеціальних строків для стягнення відсотків, встановлених ст.2 Закону України „ Про обіг векселів” та пунктом 2 ст. 48 та п.2 ст. 49 Уніфікованого закону, то необхідно керуватись загальними строком позовної давності , встановленим ч. 1 ст. 70 Уніфікованого закону .

Як встановлено судом , строк платежу за простим векселем №27 на суму 1 000 000 грн мав бути до 01.01.04р., відповідно трьох річний строк позовної давності сплинув 01.01.07р., а позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення відсотків лише 04.03.08р., що підтверджується поштовим штемпелем на конверті про направлення позовних матеріалів до суду.

Таким чином , суд доходить висновку , що на дату звернення позивача з позовними вимогами про стягнення відсотків за простим векселем №27 на суму 1 000 000 грн. за період з 01.01.03р. по 23.12.05р. –04.03.08р., позовні вимоги щодо стягнення відсотків є погашеними, відповідно до ст. 70 Уніфікованого закону.

Аналогічна позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 14.09.04р. № 7-8281 ( 04375).

Посилання позивача на те, що оскільки 23.12.05р. приватне підприємство „Лісті” направляло позов до господарського суду про стягнення 1 000 000 грн. по спірному векселю , то перебіг строку позовної давності стосовно стягнення з відповідача відсотків по векселю був перерваний у відповідності до ст. 71 Уніфікованого закону та п. 2 ст.264 Цивільного кодексу України , судом до уваги не приймається з наступних підстав.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 08.06.07р. № 5 „ Про деякі питання практики розгляду спорів, пов”язаних з обігом векселів” також визначено, що вексельні правочини (зокрема, щодо видачі, акцептування (в тому числі в порядку посередництва), індосування, авалювання та оплати векселя) регулюються не тільки нормами спеціального вексельного законодавства, а й загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобов'язання (статті 202-211, 215-236, 509-609 Цивільного кодексу України). Тому за відсутності спеціальних норм у вексельному законодавстві до вексельних правочинів застосовуються загальні норми Цивільного кодексу України з урахуванням їх особливостей.

Так, ст. 71 Уніфікованого закону встановлено, що переривання давності має силу лише щодо того, проти кого було здійснено дію, що перериває давність.

Уніфікований закон не містить норм, що встановлюють момент, коли строки позовної давності , вказані у статті 70 Уніфікованого закону перериваються, а тому в даному випадку логічно застосовувати ст. 264 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 ст. 264 Цивільного кодексу України, визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Вимога про стягнення заборгованості по векселю та вимога щодо стягнення відсотків за векселем, відповідно до ст. 2 Закону України „ Про обіг векселів” та пунктом 2 ст. 48 та п.2 ст. 49 Уніфікованого закону, є самостійними вимогами.

Предметом позовних вимог по справі № 9/137 було лише стягнення заборгованості по векселю. Стягнення відсотків по вказаному векселю не було предметом позовних вимог по справі № 9/137, а тому і позовна давність щодо стягнення відсотків не була перервана.

З урахуванням вищезазначеного , суд доходить висновку , що позовні вимоги позивача є безпідставні і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 2 Закону України „Про обіг векселів в Україні”, Законом України „Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", ст. 264 Цивільного кодексу України, ст. ст. 35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя Л.М.Лавриненко

10.04.08