ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2008 р.

№
2-440/07

Вищий
господарський  суд України у складі
колегії суддів:

Кочерової
Н.О., -головуючого,

Рибака
В.В., Черкащенка М.М.,

розглянувши
касаційну скаргу

Фізичної
особи підприємця  ОСОБА_1

на
постанову та  на ухвалу

Дніпропетровського
апеляційного господарського суду  від
06.11.2007 Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від
16.11.2006 року

у
цивільній справі

Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської області

за
позовом

ПП
ОСОБА_1

До
3-тя особа  про

Фонду
комунального майна міської ради, ОСОБА_2 Олександрійська міська рада  визнання
недійсним договору купівлі-продажу

В засіданні взяли участь представники:

-
позивача:

ОСОБА_3,

-
відповідача:

ОСОБА_2,
Тімакіна Л.В.,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою
Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16.11.2006
року у справі №2-440/07 (суддя Куковенкова С.В.) накладено арешт на нерухоме
майно -нежитлорве приміщення загальною площею 625.6 кв.м.  за адресою: АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_2

Рішенням
Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.02.2007р.
у справі №2-440/07 в позові фізичній особі -приватному підприємцю ОСОБА_1
відмовлено.

Постановами
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від  6 листопада 2007 року  (судді Прокопенко А.Є., Крутовських В.І.,
Дмитренко А.К.) ухвалу Олександрійського міськрайонного суду від 16.11.2006
року про забезпечення позову скасовано, відмовлено в задоволенні заяви фізичної
особи приватного підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення
арешту на нерухоме майно -не житлове приміщення загальною площею 625.6 кв.м. за
адресою  АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_2 і
заборони його відчуження та проведення будь-яких дій. Рішення Олександрійського
міськрайонного суду від 28.02.2007 р. залишено без змін.

Не
погоджуючись з судовим рішенням ПП ОСОБА_1
подав касаційну скаргу в якій просить постанови  Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 6 листопада 2007р. та
рішення Олександрійського міськрайонного суду від 28 лютого 2007р.,   скасувати,
залишити в силі  ухвалу Олександрійського
міськрайонного суду від 16 листопада 2006р. про забезпечення позову та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити позов.

В
обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на те, що судом неправильно
застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до
прийняття незаконної постанови.

Судова
колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційних скарг,
перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування норм матеріального та процесуального права
вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи
постанову про скасування ухвали Олександрійського міськрайонного суду від
16.11.2006 року про забезпечення позову та
відмову в задоволенні заяви фізичної особи приватного підприємця ОСОБА_1
про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно -не житлове
приміщення загальною площею 625.6 кв.м. за адресою  АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_2 і заборони
його відчуження та проведення будь-яких дій
суд апеляційної інстанції виходив з того, що предметом даного спору є
визнання недійсним договору купівлі-продажу, а такий захід до забезпечення
позову як накладення арешту на майно або грошові кошти відповідача,
стосується  випадків пред`явлення позовів
майнового характеру(стягнення коштів чи витребування майна на користь позивача
у відповідача).

Колегія
погодилась з наведеними висновками суду апеляційної інстанції  з тих мотивів що відповідно до вимог ст.66
ГПК України обов`язковою умовою для вжиття заходів забезпечення позову є
встановлення судом  обставин, які
вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Згідно з ч.1 ст. 216
ЦК України у разі визнання оспорюваного договору недійсним сторони повертаються
в первісний стан, який існував до укладення договорів, шляхом обов`язкового
повернення кожною із сторін всього одержаного за угодою. З огляду на те, що
згідно з ч.1 ст. 236 ЦК України договір, який визнано судом недійсним, є
недійсним з моменту його укладення, в даному випадку не існує загрози
неможливості чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову,
оскільки будь-які результати виконання сторонами умов оспорюваних договорів не
будуть породжувати жодних юридичних наслідків для сторін договорів. Відповідно
до  положеннь п.п.2, 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України  від 28.04.1978р.
№ 3 „Про судову практику у справах про визнання угод недійсними”, згідно яких
при задоволенні позову суд в одному рішенні постановляє про визнання угоди
недійсною і про застосування передбачених законом наслідків та визнаючи угоду
недійсною, суд , якщо інше не передбачено законом, своїм рішенням зобов`язує
кожну із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою, а при
неможливості- повернути одержане в натурі( у разі втрати, псування, значного
зносу  майна, істотної його зміни та
ін.)- повернути його вартість у грошах.

Зважаючи
на викладене колегія суддів дійшла висновку про правильне  застосування судом апеляційної  інстанції норм  матеріального та процесуального права та
обумовлену цим відсутність  підстав для  задоволення
касаційної  скарги ОСОБА_1

Залишаючи
без змін рішення Олександрійського міськрайонного суду від 28.02.2007р. суд
апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не був стороню договору
купівлі-продажу майна та процесу приватизації,
доказів того, що він мав намір брати участь в приватизації не надав,
укладення оскаржуваного договору  між
Фондом комунального майна міської ради та ОСОБА_2 не порушує прав та законних
інтересів позивача, договір купівлі-продажу укладено відповідно до вимог  чинного законодавства.

1
лютого 2006 року  між Фондом комунального
майна Олександрійської міської ради та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу
приміщення шляхом викупу, на підставі якого до ОСОБА_2 перейшло право власності
на не житлове приміщення загальною площею 625.6 кв.м., розташоване за адресою
АДРЕСА_1.

Як
правомірно було встановлено судами першої та другої  інстанції ціна договору була визначена   відповідно до вимог  Закону України „Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну діяльність”,
Методики  оцінки майна,
затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 1891 від 10.12.2003р( далі
Методики).

Посилання  скаржника  на те, що оцінку спірного приміщення проведено
з порушенням норм Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну
оціночну діяльність”, а саме  тим, що в
супереч п.5 Прикінцевих положень Закону
оцінювач приміщення ОСОБА_4 не зареєструвався в Державному реєстрі
оцінювачів не відповідає дійсним обставинам справи.

Оцінку
спірного приміщення здійснено суб`єктом оціночної діяльності  НДКП „Пектораль” Підтвердженням того факту,
що НДКП „Пектораль” є  суб`єктом
оціночної діяльності та має право на здійснення оцінки нерухомого майна є
сертифікат  суб`єкта оціночної
діяльності  Фонду державного майна
України № 3116/05 від 21.03.2005р. В складі НДКП „ Пектораль” працює оцінювач
ОСОБА_4, який і  є безпосереднім
виконавцем звіту та який має сертифікат оцінювача Українського товариства
оцінювачів № 171  та  кваліфікаційне посвідчення Українського
товариства оцінювача „Провідний експерт оцінювач”.

Як
було встановлено судами першої та апеляційної інстанцій  оцінювач ОСОБА_4  був зареєстрований  в Державному реєстрі  оцінювачів ще 22.08.2002р., чим виконав
вимоги, передбачені п.5 Прикінцевих положень Закону, а тому посилання скаржника
на ту обставину, що оцінку приміщення проведено з порушенням вимог ст.5  Закону України „Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну діяльність” є безпідставною.

Дата
оцінки спірного приміщення 31.08.2005 року.

Як
видно з рецензії від  23.11.2006р. у
вересні 2005 року  звіт про оцінку
спірного  приміщення було передано  на рецензію, чим виконано вимоги п. 64
Методики.  За результатами рецензування
звіту про оцінку приміщення 23.11.2006р. та 27.12.2006 року  ТОВ „Незалежна експертна компанія” в особі
рецензента Зенькіної Р.І. надано негативні рецензії, згідно з якими звіт  містив в собі недоліки та не міг
використовуватись. Як було встановлено судом першої інстанції  звіт
спірного приміщення після негативної рецензії від 27.12 2006р. було
доопрацьовано оцінювачем, а саме було усунуто
всі існуючі недоліки, після чого
рецензент 30.01.2007р  видав
повторну рецензію, згідно з якою звіт про оцінку спірного приміщення відповідає
вимогам нормативно-правових актів та може бути використаний з метою, визначеною
в звіті.

Апеляційний
суд правомірно не взяв до уваги
повідомлення прокурора м. Олександрії
щодо виявлення фактів складання та
подання  підроблених документів
під час приватизації спірного приміщення та вирішення питання про порушення
кримінальної справи, адже факт підробки документів має бути встановлений
вироком суду по кримінальній справі, а повідомлення прокурора  не є
належним доказом порушення кримінальної справи. Факт порушення
кримінальної справи може бути доведено виключно наданням постанови про
порушення кримінальної справи, якої в суди першої та другої інстанції надано не
було.

Наказом
голови Фонду комунального майна Олександрійської міської ради  № 21 від
31 січня 2006р.було затверджено звіт про оцінку майна у сумі 215
700грн.00 коп.  що відповідає вимогам
п.22 Методики.

Таким
чином, оцінка спірного приміщення відповідає вимогам Закону України „Про оцінку
майна, немайнових прав та професійну оціночну діяльність,  Методиці
оцінки майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 1891
від 10.12.2003р., а тому  суди першої та
апеляційної інстанції правомірно встановили відсутність порушення актів цивільного
законодавства під час оцінки спірного приміщення, укладення договору
купівлі-продажу шляхом викупу та правомірно відмовив в задоволенні позовних
вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Відчуження
об`єктів  права комунальної
власності  м. Олександрія на користь
ОСОБА_2  відбулося  в рамках процесу приватизації комунального
майна, а саме

після
включення спірного об'єкта до переліку об'єктів, що підлягають приватизації

шляхом
викупу відповідно до рішення Олександрійської міської ради №699 від

24.06.2005
"Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності територіальної

громади
міста, що підлягають приватизації (відчуженню) у 2005 році" та проведення

відповідних
підготовчих процедур (оцінка майна тощо).          Тобто приватизацію спірного
приміщення здійснено на підставі рішення Олександрійської міської ради №699
від  24.06.2005, яке не оскаржено, не
скасовано та не визнано нечинним у встановленому порядку. Відповідно  до ч.4 статті 3 Закону України "Про
приватизацію державного майна" №2163-ХП від 04.03.1992р. (далі - Закон
№2163-ХП) відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється
положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється
органами місцевого самоврядування. Згідно ч. 7 ст.7 Закону №2163-ХІІ продаж
майна, що є у комунальній власності, здійснюють органи, створювані відповідними
місцевими радами. Зазначені органи діють у межах повноважень, визначених
відповідними місцевими радами, та є їм підпорядкованими, підзвітними і
підконтрольними.

У
даному випадку продаж майна, що є у комунальній власності територіальної
громади міста, мають здійснювати органи, створювані  Олександрійською міською радою.

За
правилами ст.4 Закону України "Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)" від 06.03.1992р. №2171-ХІІ (далі - Закон
№2171-ХП) продавцями об'єктів малої приватизації, що перебувають у
загальнодержавній та комунальній
власності,   є   відповідно:
Фонд   державного   майна
України,   його регіональні
відділення та представництва; органи приватизації, створені місцевими Радами.

Згідно норм статті 11 вказаного
Закону № 2171-XII, викуп застосовується щодо об'єктів малої приватизації: не
проданих на аукціоні, за конкурсом; включених до переліку об'єктів, що
підлягають приватизації шляхом викупу; зданих в оренду, якщо право на викуп
було передбачено договором оренди, укладеним до набрання чинності Законом
України "Про оренду державного майна".

Олександрійська
міська рада прийняла рішення затвердити перелік об'єктів комунальної власності,
які підлягають відчуженню (приватизації) у 2005 році згідно з додатком, у якому
за пунктом 24 передбачено включення спірного приміщення до переліку об'єктів
комунальної власності, які підлягають приватизації способом  викупу.

Відповідно
до частин 4 та 5 ст.7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)" покупці подають до відповідного органу
приватизації заяву про включення підприємства до одного із зазначених у цій
статті переліків об'єктів, що підлягають приватизації. Орган приватизації
розглядає подану заяву і в разі відсутності підстав для відмови у приватизації
включає підприємство до переліків, зазначених у частині першій цієї статті.
Результати розгляду не пізніш як через місяць з дня подання заяви доводяться до
заявника у письмовій формі.

Судом
першої та апеляційної інстанції з достовірністю встановлено та підтверджено
позивачем факт відсутності звернень фізичної особи приватного-підприємця
ОСОБА_1 до Фонду комунального майна Олександрійської міської ради з відповідною
заявою у встановленому порядку та обумовлену цим відсутність порушення прав
позивача (суборендаря) на приватизацію спірного приміщення. Жодних доказів
існування певних перешкод, які б позбавляли ОСОБА_1 можливості звернутися з
відповідною заявою, останнім не надано та судами не встановлено.

Натомість  фізична особа ОСОБА_2 25 липня 2005 року у
встановленому порядку подав заяву  про
включення об'єкта (нежитлового приміщення площею 625.6 кв.м. по АДРЕСА_1, до
переліку об'єктів, що підлягають приватизації, а в подальшому після прийняття
рішення Олександрійської міської ради №699 від 24.06.2005 також подав заяву про
приватизацію вказаного об'єкту від 25.07.2005 №32/35 способом викупу.

За
таких обставин судова  колегія  прийшла до висновку, що договір оренди  від 10.08.2004р. № 48, за яким ОСОБА_2
орендував спірне приміщення та   договір
суборенди нерухомого майна від 27.10.2001, який не породжує юридичних наслідків
до спірних правовідносин та не впливає на законність приватизації спірного
приміщення ОСОБА_2 з тих мотивів, що  ні
договорами оренди, ні договором суборенди не було передбачено переважне право
будь - кого на приватизацію об`єкта, адже процес приватизації не був
взаємопов`язаний з процесом оренди приміщення.

Водночас  додатковим підтвердженням недоведеності
порушення прав позивача укладенням між відповідачами оспорюваного договору
купівлі-продажу №005 від 01.02.2005 є та обставина, що договір суборенди
на   момент укладення спірного договору
припинив свою дію.

Коло
підстав, за умови яких договір оренди є припиненим викладено в ч.2 ст.26 Закону
України „ Про  оренду державного та
комунального майна”. Зокрема визначено, що
договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було
укладено. Єдиною підставою продовження строку дії договору оренди  без підписання додаткової угоди  є випадок,
передбачений ч.2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та
комунального майна, а саме у  разі  відсутності заяви однієї із сторін про
припинення або зміну  умов  договору
оренди  протягом одного  місяця
після закінчення  терміну дії
договору він вважається продовженим на той самий  термін
і  на  тих
самих  умовах,  які
були передбачені договором. Статтею 22 цього закону визначено, що  строк
надання  майна  у суборенду не може перевищувати терміну дії
договору оренди.

Оренда
майна будь-якої форми власності, як різновид майнового найму, регулюється, як
положеннями Цивільного Кодексу, так і Закону України “Про оренду державного та
комунального майна”. Норми цивільно-правового інституту (ст.256-276 ЦК УРСР, що
діяла на час виникнення спірних правовідносин) і норми Закону про оренду
узгоджуються між собою, крім положень щодо істотних умов договору та порядку
передачі майна в суборенду.

Згідно  з ч.2 ст.22 Закону України “Про оренду
державного та комунального майна” орендар має право передати в суборенду
нерухомість та інше окреме індивідуально визначене майно, якщо інше не
передбачено договором оренди. При цьому строк надання майна в суборенду не може
перевищувати строку дії договору оренди. Отже, договір суборенди є похідним від
договору оренди і може зберігати свою чинність тільки  поряд із договором оренди.

Відповідно
до ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” термін
договору оренди визначається за погодженням сторін. Договором є  домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення зміну або припинення цивільних прав та обов'язків
(ст.626 ЦК України). Отже, способом припинення договору оренди є домовленість
сторін, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої
права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ст. 631 ЦК України).

Визначена
ст. 22 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” та ст.174
ЦК України положення, що строк договору суборенди (піднайму) не може  перевищувати строки договору оренди (найму) є
положенням, яке визначає одну із підстав припинення договору
суборенди(піднайму). Системний аналіз приписів статей 763, 773, 774, Цивільного
кодексу України та статей 22, 23 і 26 Закону “Про оренду державного
комунального майна” свідчить, що відносини піднайму мають похідний від відносин
найму характер, оскільки права піднаймача щодо володіння та користування майном
не можуть перевищувати прав, які наймодавець передав наймачеві, а тому умови
договору піднайму мають кореспондуватися з умовами договору найму, у тому числі
стосовно його дії в часі,  і  припинення договору майнового найму (оренди)
обумовлює припинення дії договору піднайму (суборенди). Припинення дії договору
найму обумовлює  припинення відносин
піднайму приміщень

Судами
правомірно  встановлено, що  Договір оренди нерухомого майна, укладений
між Фондом комунального майна Олександрійської міської ради   та ТОВ „Фірма „ВІТ” від 13 липня 1999 року
був припинений з 1 липня 2004 року та не продовжувався на новий строк, тому і
договір суборенди від 27 жовтня 1999р.
відповідно до вимог ст.22 Закону України „Про оренду державного та
комунального майна” припинив свою дію з 1 липня 2004р.

При
наведених обставинах оскаржувана постанова Київського апеляційного
господарського суду є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117,
1119 -11113 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги  фізичної особи приватного підприємця
ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Постанови Дніпропетровського  апеляційного господарського суду від
06.11.2007  та рішення Олександрійського
міськрайонного суду від 28.02.2007р. у справі №2/440/07 залишити без
змін.

Головуючий
Н. Кочерова

Судді:
В. Рибак

М. Черкащенко