СУД
СУД
У Х В А Л А

31.03.08                                                                                 Справа № 16/468.

Суддя Шеліхіна Р.М., розглянувши скаргу Державного підприємства “Попанянський вагоноремонтний завод”

на дії Державної виконавчої служби Луганської області, м. Луганськ

про стягнення 3728 грн. 81 коп.

Орган виконання судового рішення: Підрозділ примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Луганській області, м. Луганськ

при секретарі судового засідання Михайлевич М.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача - Шарій О.А., довіреність від 10.12.07;

від відповідача - не прибув;

від Підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиціі у Луганській області - не прибув,

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: позивач звернувся зі скаргою від 04.12.07. №882-ю на неправомірні дії підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Луганській області та просить:          визнати неправомірними дії підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Луганській області по винесенню постанови про відмову в відкритті виконавчого провадження ВП № 5423442 від 22.11.07. по виконанню наказу № 16/468 визнати недійсною постанову про відмову в відкритті виконавчого провадження ВП № 5423442 від 22.11.07.

Листом від 08.01.08. №5-Ю позивач частково змінив вимоги по скарзі і просить суд пункт 2 заяви вважати в такій редакції: визнати недійсною постанову про відмову в відкритті виконавчого провадження ВП № 5423729 від 22.11.07.

Суд приймає часткову зміну вимог по скарзі.

Таким чином, позивач –заявник скарги –просить суд визнати неправомірними дії підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Луганській області по винесенню постанови про відмову в відкритті виконавчого провадження від 22.11.07. ВП № 5423442 по виконанню наказу № 16/468 та визнати недійсною постанову про відмову в відкритті виконавчого провадження від 22.11.07. ВП № 5423442.

Відповідач не забезпечив участі свого представника у судовому засіданні, не надав витребуваних документів, хоча про час місце розгляду скарги був повідомлений належним чином.

Представник органу виконання рішень заперечує проти вимог у скарзі листом від 09.01.08. №14-9-12 у зв’язку з відсутністю встановленого порядку для виконання рішень по стягненню грошей з державного бюджету.

Враховуючи вищевикладене, повно, всебічно і об’єктивно дослідивши матеріали та обставини у зв’язку з надходженням скарги позивача, вислухав представників сторін і органу виконання рішення, оцінивши надані ними докази своїх вимог і заперечень до суті спору, їх належність, допустимість, достовірність кожного окремо і у сукупності, суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Постановою Луганського апеляційного господарського суду по даній справі скасовано рішення господарського суду Луганської області, позов задоволено та стягнуто з державного бюджету України на користь позивача по справі зайво стягнуту суму виконавчого збору 3728,81грн. На виконання постанови Луганського апеляційного господарського суду господарським судом Луганської області видано відповідні накази.

Згідно наказу від 23.02.07. №16/468 підлягає стягненню з державного бюджету України на користь позивача по справі зайво стягнуту суму виконавчого збору 3728,81грн. Наказ надіслано позивачу для пред’явлення до виконання органу державної виконавчої служби.

Позивач пред’явив до виконання вказаний наказ до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, але у відкритті виконавчого провадження позивачеві було відмовлено на підставі ст.26 Закону України “Про виконавче провадження” постановою від 22.11.07., в якій зазначено, що державний бюджет не може бути боржником у виконавчому провадженні, у наказі суду не вказано юридичну адресу та ід. код боржника, у зв’язку з чим виконавчий документ не відповідає вимогам ст.9 Закону України “Про виконавче провадження”.

Позивач оскаржив постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження у встановлений Законом України “Про виконавче провадження” 10-денний строк з дня отримання постанови і просить визнати дії органу виконання рішень незаконними і постанову недійсною.

Представник відповідача та органу виконання рішень (в особі одного представника) проти доводів позивача заперечив, але вже з інших підстав, ніж викладені в оскаржуваній постанові, і вказав, що Законом України “Про виконавче провадження” не встановлено обов’язку виконавчої служби направляти накази по стягненню коштів з державного бюджету до банків казначейства і порядок проведення таких стягнень не розроблений Кабінетом Міністрів України у відповідності до умов закону. Також, орган виконання рішень у своєму відзиві послався на сплив строку для оскарження постанови.

Враховуючи вищевикладене та приписи Закону України “Про виконавче провадження” доводи представника відповідача та органу виконання рішень спростовуються нормами вказаного Закону, а саме в ст.9 Закону вказано, що у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються податковими органами, установами банків, кредитно-фінансовими установами. Рішення вказаних органів відповідно до закону можуть виконуватися також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами. Виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів або з бюджетних установ, здійснюється органами Державного казначейства України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Органи, установи, організації та особи, зазначені у частині

першій цієї статті, не є органами примусового виконання, крім органів та посадових осіб, які виконують рішення про притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності.

Таким чином, орган виконання рішень зобов’язаний прийняти наказ до виконання, оскільки відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є повноважним органом виконання наказів господарських судів України і позивачу видано наказ саме для пред’явлення до виконання до відділу. Заходи по виконанню наказу, які виконавець зобов’язаний здійснити по виконанню судового рішення у відповідності до вимог Закону України “Про виконавче провадження”, полягають в тому, що виконавець зобов’язаний направити наказ до банку казначейства (органу казначейства) і вже орган казначейства, безпосередньо виконуючи дії по поверненню коштів позивачу, буде керуватися порядком, розробленим Кабміном України. Посилання органу виконання рішень на відсутність такого безпідставні, адже цей порядок встановлено для органу казначейства, а не для виконавчої служби.

Доводи по відмові у відкритті виконавчого провадження, викладені в оскаржуваній постанові, не відповідають вимогам Закону України “Про виконавче провадження”, постанові Луганського апеляційного господарського суду по даній справі та фактичним правовідносинам сторін і органу виконання рішень.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 115 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов’язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Згідно з частиною 4 цієї статті інші органи, установи, організації і посадові особи здійснюють виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до ст. 6 цього Закону на вимогу чи за дорученням державного виконавця.

Отже, невиконання судового рішення органом примусового виконання рішень є порушенням зазначених законодавчих приписів щодо обов'язковості його виконання.

При цьому посилання скаржника на відсутність в наказі відомостей про боржника, в даному випадку, не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження з посиланням на невідповідність наказу приписам ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження", якою встановлені вимоги до виконавчого документу, оскільки, як судове рішення, так і виданий на його виконання наказ у цій справі, стосуються стягнення на користь позивача суми зайво стягнутого виконавчого збору саме з державного бюджету України, а не з будь-якої іншої юридичної особи, яка б згідно ст. 11 цього Закону могла бути стороною виконавчого провадження –боржником.

Державний бюджет України не є боржником у розумінні ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", безпосереднє виконання судового рішення про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України, згідно ч. 2 ст. 9 цього Закону покладено на органи Державного казначейства України і, за відсутності спеціального порядку такого виконання, має здійснюватись в загальному порядку, тобто, шляхом прийняття державною виконавчою службою наказу до виконання і направлення його до органу Державного казначейства України, а саме - до Головного управління Держказначейства Україні у Луганській області, яке є стороною у даній справі, а у разі, якщо наказ є незрозумілим для державного виконавця, він не позбавлений права звернутись до суду за відповідними роз’ясненнями в порядку ст. ст. 5, 28 Закону України "Про виконавче провадження".

За таких підстав, постанову Підрозділу примусового виконання рішень головного управління юстиції у Луганській області від 22.11.2007р. ВП №5423442 про відмову у відкритті виконавчого провадження слід визнати недійсною, оскільки постанова не відповідає вимогам Закону.

На підставі викладеного, ст.124 Конституції України, керуючись ст. ст. 22, 77, 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

1.          Скаргу позивача задовольнити.

2.          Визнати недійсною постанову Підрозділу примусового виконання рішень головного управління юстиції у Луганській області від 22.11.2007р. ВП №5423442 про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Суддя                                                      Р.М.Шеліхіна