ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2008 р.

№ 2-2/2075.1-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

Миколаївської селищної ради

на постанову

від 19.02.08 Севастопольського апеляційного господарського суду

та на рішення

від 23.10-14.12.07

у справі

№2-2/2075.1-2007

господарського суду

Автономної Республіки Крим

за позовом

Миколаївської селищної ради

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Механомонтаж"

про

знесення самовільно збудованих споруд та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

за участю представників сторін

від позивача:

у засідання не прибули

від відповідача:

Заєць С.А., дов.

ВСТАНОВИВ:

Миколаївська селищна рада звернулась до господарського суду Автономної республіки Крим з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Механомонтаж" про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,08 га, розташованої по вул. Набережній в сел. Миколаївка, та знесення самочинно збудованих на цій ділянці споруд.

Позов мотивовано порушенням відповідачем умов укладеного між сторонами договору від 23.05.2000 оренди спірної земельної ділянки через неповернення її після закінчення дії цього договору 01.06.05. Також позивач послався на те, що при наданні земельної ділянки в оренду передбачалась забудова тимчасової бази відпочинку у вигляді споруд тимчасового барачного типу без інженерного обладнання.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на неотримання ним відмови щодо продовженні строку дії договору оренди земельної ділянки. Також відповідач доводив, що на спірній земельній ділянці передбачалось розміщення капітальних споруд, оскільки вони зареєстровані в БТІ Сімферопольського району 14.04.2000.

Справа розглядалась судами неодноразово. Постановою від 20.12.06 Вищий господарський суд України скасував судові рішення у справі, направивши її на новий розгляд до суду першої інстанції. Постанова касаційної інстанції мотивована невстановленням судами при розгляді справи суттєвих обставин щодо: наявності у відповідача права користування спірними земельними ділянками з огляду на обставини поновлення укладеного між сторонами договору оренди або укладення нового договору щодо них; відповідності спірних у справі споруд поняттю нерухомість, а також поняттю самочинного будівництва. До того ж при розгляді справи не досліджувались умови договору купівлі-продажу від 03.04.2000 та договору №37 від 20.06.2000, на підставі яких вирішено спір, стосовно їх предмету.

Рішенням від 23.10-14.12.07 господарський суд Автономної Республіки Крим (суддя Толпиго В.І.) у задоволенні позову відмовив, посилаючи на обставини визнання поновленим укладеного між сторонами у справі договору оренди спірної земельної ділянки згідно з постановою господарського суду Автономної Республіки Крим від 26.07.06 у справі №2-20/11802-2006А, яке набрало законної сили.

Постановою від 19.02.08 Севастопольський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Ткаченка М.І. –головуючого, Фенько Т.П., Дугаренко О.В.) рішення суду першої інстанції залишив без змін, погодившись з висновками суду першої інстанції.

Ухвалою від 02.04.08 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, в якій заявлено вимоги про скасування рішення і постанови у справі та прийняття нового рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована недоведенням відповідачем наявності у нього права на спірну земельну ділянку та невідповідністю положенням ст. 35 ГПК України посилання судів на рішення в адміністративній справі №2-20/11802-2006А господарського суду Автономної Республіки Крим. Також касатор посилається на порушення судами вимог ст. 35 ГПК України у зв'язку з ненаданням правової оцінки висновкам судів у справі №2-26/4086.1-2007 господарського суду Автономної Республіки Крим, а відтак невстановлення належним чином обставин здійснення відповідачем самочинного будівництва на спірній земельній ділянці.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Звертаючись до господарського суду з позовом до ТОВ "Механомонтаж" у даній справі Миколаївська селищна рада заявила вимоги про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,08 га, розташованої по вул. Набережній в сел. Миколаївка, та знесення самочинно збудованих на цій ділянці споруд. Тобто позивачем заявлено дві окремі позовні вимоги.

Відмовляючи в задоволенні позову стосовно звільнення спірної земельної ділянки, суд першої інстанції встановив, що між сторонами у справі укладено договір від 01.06.2000 оренди земельних ділянок: загальною площею 0,08 га із земель загального користування під тимчасовою базою відпочинку "Монтажник" та загальною площею 0,25 га під базу відпочинку "Наладчик", які розташовані у смт. Миколаївка Сімферопольського району по вул. Набережній. Договір укладений строком на 5 років –до 01.06.05 з правом подальшого продовження терміну цього договору.

Постановою господарського суду Автономної Республіки Крим від 26.07.06 у справі №2-20/11802-2006А за позовом ТОВ "Механомонтаж" до Миколаївської селищної ради, яке набрало законної сили, визнано поновленим та продовженим дією на строк до 01.06.10 укладений між сторонами договір від 01.06.2000 щодо земельної ділянки площею 0,08 га під тимчасову базу відпочинку "Монтажник" та земельної ділянки 0,25 га під базу відпочинку "Наладчик" у смт. Миколаївка Сімферопольського району по вул. Набережна.

В силу ч. 5 ст. 124 та ч. 2 ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України; основною засадою судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду.

Статтями 14, 255 Кодексу адміністративного судочинства України також передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України; постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України; постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

З огляду на вищевикладені законодавчі норми та визнання поновленим до 01.06.10 укладеного між сторонами у справі договору оренди спірної земельної ділянки згідно з судовим рішенням, яке набрало законної сили та є обов'язковим для виконання на всій території України, суди при вирішенні даної справи дійшли правильного висновку про правомірність користування відповідачем спірною земельною ділянкою, а відтак і відсутність підстав для її звільнення.

Викладені в касаційній скарзі доводи позивача щодо неправомірності прийняття судами до уваги судового рішення у вказані адміністративній справі судовою колегією не приймаються до уваги, оскільки суперечать приписам Конституції України.

Отже, рішення і постанова в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звільнення спірної земельної ділянки як самовільно зайнятої підлягають залишенню без змін.

Разом з тим, як вбачається з рішення і постанови у справі, здійснивши новий розгляд справи суди першої та апеляційної інстанції повторно ухилилися від вирішення по суті спору в частині позовних вимог про знесення самочинно збудованих на спірній земельній ділянці споруд.

Всупереч вимогам ст. 11112 ГПК України суди не врахували вказівки касаційної інстанції та не встановили обставини щодо відповідності розташованих на спірній земельній ділянці об'єктів, знесення який вимагає позивач, поняттю самочинного будівництва.

Як правильно зазначив позивач у касаційній скарзі, з цього приводу судами безпідставно залишено поза увагою обставини, встановлені судами при розгляді справи №2-26/4086.1-2007(2-20/11801-2006), та не надано цим обставинам належної правової оцінки щодо наявності підстав для застосування положень ст. 35 ГПК України.

Відмовляючи в цій частині позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з відсутності порушення прав позивача, оскільки ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлює повноваження у галузі будівництва саме виконавчих органів сільських, селищних міських рад.

Проте судами при розгляді справи проігноровано положення ст. 346 Цивільного кодексу України, на підставі якої позивачем заявлено вказані вимоги і яка саме регулює правовідносини щодо самочинного будівництва. Вказана норма у ч. 4 передбачає знесення самочинно збудованого майна в разі наявності заперечень проти визнання права власності на нього за особою, яка здійснила таке будівництво, саме з боку власника (користувача) земельної ділянки.

Також судами не враховано вимоги ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, згідно з якою власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Тобто суди безпідставно відмовили в задоволенні позову в цій частині, не встановивши наявність або відсутність порушення прав позивача як власника спірної земельної ділянки у зв'язку з наявністю або відсутністю обставин здійснення відповідачем самочинного будівництва, встановлення яких визнано суттєвим касаційною інстанцією при направленні справи на новий розгляд.

З огляду на викладене судова колегія дійшла висновку про скасування рішення і постанови в частині відмови в задоволенні позовних вимог про знесення розташованих на спірній земельній ділянці споруд як самочинно збудованих та направлення справи до суду першої інстанції для здійснення повторного нового розгляду в цій частині спору із встановленням на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо правовідносин, які існують між сторонами, та застосуванням норм законодавства, що регулюють такі правовідносини, а також з урахуванням вказівок, викладених у постановах касаційної інстанції в даній справі.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу задовольнити частково.

2.          Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 23.10-14.12.07 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 19.02.08 у справі №2-2/2075.1-2007 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо знесення самочинно збудованих споруд, розташованих по вул. Набережна в смт. Миколаївка. Справу направити до суду першої інстанції для здійснення нового розгляду в цій частині спору.

3.          В решті постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 19.02.08 у справі №2-2/2075.1-2007 залишити без змін.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький