ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2008 р.

№ 23/329-б

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Панової І.Ю.,

суддів

Заріцької А.О. (доповідач у справі),

Продаєвич Л.В.

розглянувши касаційну скаргу

Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва

на ухвалу

господарського суду міста Києва від

11 грудня 2007 року

у справі

господарського суду

№ 23/329-б

міста Києва

за заявою

приватного підприємства "Київський"

до

товариства з обмеженою відповідальністю "Лідер"

про

визнання банкрутом

за участю представників сторін:

ДПІ у Печерському районі м. Києва Куракіна Ю.В.,

В С Т А Н О В И В :

Приватне підприємство "Київський" звернулось до господарського суду міста Києва з заявою про порушення справи про банкрутство і визнання банкрутом товариства з обмеженою відповідальністю "Лідер" (далі –ТОВ "Лідер") на підставі ст. 52 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»(далі –Закон).

Постановою господарського суду міста Києва від 5 вересня 2007 року ТОВ "Лідер" визнано банкрутом, ліквідатором банкрута призначено ініціюючого кредитора.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11 грудня 2007 року затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс, ТОВ "Лідер" ліквідовано, провадження у справі припинено.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, Державна податкова інспекція у Печерському районі міста Києва звернулась з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить скасувати зазначену ухвалу аргументуючи порушенням судом норм матеріального права, а саме: ст.ст. 1, 32, 52 Закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги виходячи з такого.

Згідно приписів п.п. 1 і 2 ст. 39 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців»суд, який постановив рішення про порушення провадження у справі про банкрутство юридичної особи, у день набрання рішенням законної сили направляє його державному реєстратору за місцезнаходженням юридичної особи для внесення до Єдиного державного реєстру запису про відповідне судове рішення. Державний реєстратор повинен не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення про порушення провадження у справі про банкрутство юридичної особи внести до Єдиного державного реєстру запис про таке рішення суду та в той же день повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування про внесення до Єдиного державного реєстру такого запису.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що чинним законодавством про банкрутство не передбачено обов’язку суду направляти копію постанови про визнання боржника банкрутом відповідно до ст. 52 Закону всім кредиторам у справі, в тому числі, органу ДПІ.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою господарського суду міста Києва від 5 вересня 2007 року було зобов’язано ліквідатора в п’ятиденний строк опублікувати відомості про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури в офіційних друкованих органах, таке оголошення було опубліковано в газеті «Голос України № 199-200 від 1 листопада 2007 року (том 2 а.с. 291).

Матеріалами справи підтверджується, що ДПІ у Печерському районі м. Києва ухвалою від 12 листопада 2007 року була визнана кредитором боржника із сумою вимог 14 613, 71 грн. (т. 2 а.с. 38).

В своїй касаційній скарзі скаржник вказує, що ліквідатором боржника в повному обсязі не було досліджено фінансово-господарську діяльність боржника, не проаналізовано його фінансовий стан, а відтак оскаржувана в касаційному порядку ухвала суду першої інстанції про ліквідацію ТОВ "Лідер" є передчасною.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 25 Закону ліквідатор з дня свого призначення виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута. Дії ліквідатора (ліквідаційної комісії) можуть бути оскаржені до господарського суду власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) банкрута; особою, яка відповідає за зобов'язаннями банкрута; кожним кредитором окремо або комітетом кредиторів; особою, яка, посилаючись на свої права власника або іншу підставу, передбачену законом чи договором, оспорює правомірність віднесення майнових активів або коштів до ліквідаційної маси.

З огляду на викладене, орган податкової служби вправі звернутися до ліквідатора боржника, як його керівника та провести позапланову перевірку його господарської діяльності, а у випадку відмови ліквідатора надати можливість перевірки суб’єкта господарювання, орган податкової служби вправі оскаржити його дії до суду у справі про банкрутство.

Матеріалами справи підтверджується, що дії ліквідатора в ході ліквідаційної процедури податковим органом не оскаржувалися.

Доводи касаційної скарги ДПІ у Печерському районі м. Києва про те, що судом першої інстанції в порушення ст. 32 Закону не було її повідомлено про призначення справи до розгляду у судовому засіданні на 11 грудня 2007 року, є необґрунтованими.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30 листопада 2007 року у справі № 23/329-б було призначено до розгляду у судовому засіданні на 11 грудня 2007 року о 12 годині 20 хвилин звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс, а ухвала направлена всім сторонам та учасникам провадження у справі про банкрутство боржника згідно реєстру, що підтверджується печаткою суду (зворот ухвали т. 2 а.с. 288).

Однак, як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо необхідності ліквідації боржника, оскільки прийняті у справі рішення є необґрунтованими та такими, що порушують норми матеріального та процесуального права виходячи з наступного.

У даній справі судом першої інстанції порушено провадження та застосовано до боржника судову процедуру ліквідації на підставі ст. 52 Закону, якою передбачено особливості банкрутства відсутнього боржника.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 52 Закону у разі, якщо громадянин-підприємець - боржник або керівні органи боржника - юридичної особи відсутні за її місцезнаходженням, або у разі ненадання боржником протягом року до органів державної податкової служби згідно із законодавством податкових декларацій, документів бухгалтерської звітності, а також за наявності інших ознак, що свідчать про відсутність підприємницької діяльності боржника, заява про порушення справи про банкрутство відсутнього боржника може бути подана кредитором незалежно від розміру його вимог до боржника та строку виконання зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону господарський суд у двотижневий строк з дня винесення ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство відсутнього боржника виносить постанову про визнання відсутнього боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Відтак, у разі наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 52 Закону, суд визнає боржника банкрутом та відкриває ліквідаційну процедуру, тобто продовжує рух справи про банкрутство, а за їх відсутності –припиняє провадження у справі на підставі ст. 80 ГПК України.

Таким чином, чинне законодавство про банкрутство пов’язує можливість відкриття провадження у справі про банкрутство в порядку ст. 52 Закону з доведенням обставин відсутності боржника за місцезнаходженням або за наявності інших ознак, що свідчать про відсутність підприємницької діяльності боржника.

Отже, у контексті вказаної норми при розгляді даної справи за правилами ст. 52 Закону, предметом доказування є визначення місцезнаходження боржника - юридичної особи та факт відсутності керівних органів юридичної особи за її місцезнаходженням.

Як встановлено судом першої інстанції, свою заяву про порушення справи про банкрутство за ст. 52 Закону ініціюючий кредитор обґрунтував, зокрема, відсутністю ТОВ "Лідер" та його керівних органів за своїм місцезнаходженням.

Згідно із ч. 8 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців" якщо до Єдиного державного реєстру не внесено запис про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням, то в разі неодержання реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу в установлений частиною сьомою цієї статті строк, а також у разі одержання державним реєстратором від органу державної податкової служби повідомлення встановленого зразка про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням державний реєстратор зобов'язаний у строк, що не перевищує десяти робочих днів з дати, яка встановлена для подання реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу, або з дати одержання повідомлення від органу державної податкової служби, направити рекомендованим листом юридичній особі повідомлення про необхідність подання державному реєстратору реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу.

У разі повернення до державного реєстратора рекомендованого листа з відміткою відділення зв'язку про відсутність юридичної особи за вказаною адресою або неподання юридичною особою протягом місяця з дати направлення їй відповідного повідомлення реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням або запис про відсутність підтвердження відомостей про юридичну особу.

Отже, лише факт внесення таких відомостей до реєстру може слугувати доказом відсутності боржника.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, ініціюючим кредитором не було надано суду доказів в підтвердження відсутності боржника за своїм місцезнаходженням, а лист Дніпровського районного управління головного управління МВС України в м. Києві від 18 липня 2007 року та довідка кур'єрської пошти не є належними доказами в підтвердження зазначеного (т. 1 а.с. 319, 326).

Крім того, з витягу з ЄДРПОУ вбачається, що статус відомостей щодо ТОВ "Лідер" не підтверджено, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність боржника та його керівних органів за своїм місцезнаходженням (т. 1 а.с. 335).

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України діючи в межах повноважень суду касаційної інстанції згідно приписів ст.ст. 1115, 1117 ГПК України, не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що оскільки справа про банкрутство ТОВ "Лідер" порушена за відсутності підстав передбачених ст. 52 Закону, - оскаржувана ухвала господарського суду міста Києва від 11 грудня 2007 року у даній справі є передчасною у зв'язку з чим підлягає скасуванню, а справа - передачі на розгляд до суду першої інстанції.

При розгляді справи суду слід врахувати вищевикладене, більш повно та всебічно дослідити дійсні обставини справи, дати належну оцінку зібраним по справі доказам у підтвердження підстав для порушення провадження у справі за приписами ст. 52 Закону, доводам та запереченням сторін і в залежності від встановленого та вимог закону, постановити законне та обґрунтоване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11113 ГПК України Вищий господарський суд України –

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва задовольнити.

Ухвалу господарського суду міста Києва від 11 грудня 2007 року у справі № 23/329-б скасувати.

Справу передати на розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий І.Ю. Панова

Судді                                                                        А.О. Заріцька

Л.В. Продаєвич