донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

14.05.2008 р.                                                              справа №4/13

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:

Федоренко Д.А., довіреність № 25/06-07 від 25.06.2007року,

від відповідача:

Нестеренко В.Ф., довіреність №08-81/03 від 03.01.2008року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного підприємство "Макіїввугілля" м.Макіївка

на рішення

господарського суду

Донецької області

від

24.03.2008 року

по справі

№4/13

за позовом

Товариства з обмеженою відповідвльністю "Інтерофіс Лімітед" м.Київ

до

Державного підприємства "Макіїввугілля" м.Макіївка

про

стягнення 63147,71грн. 3% річних та індексу інфляції

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Інтерофіс Лімітед” м.Київ звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Державного підприємства „Макіїввугілля” м.Макіївка Донецької області про стягнення 63147,71грн., з яких: 5527,43грн. –3% річних за період з 12.02.2006року по 31.12.2006року, 6265,56грн. –3% річних за період з 01.01.2007року по 31.12.2007року, 394,82грн. –3%річних за період з 01.01.2008року по 23.01.2008року, 18587,83грн. – індекс інфляції за період з 12.02.2006року по 31.12.2006року, 32372,07грн. - індекс інфляції за період з 01.01.2007року по 23.01.2008року ./арк. справи 2-3/.

Рішенням від 24.03.2008року господарський суд Донецької області (суддя ГринькоС.Ю.) позовні вимоги ТОВ “Інтерофіс Лімітед” м.Київ до ДП “Макіїввугілля” м.Макіївка про стягнення 63147,71грн. 3% річних та індексу інфляції задоволені в повному обсязі./арк. справи 49-50/.

Рішення мотивоване тим, що рішенням від 22.03.2007року по справі №40/32, господарський суд стягнув з відповідача на користь позивача борг в сумі 208852,10грн. за неналежне виконання договору купівлі-продажу від 22.11.2005року №05748, рішення суду набрало законної сили. В даному рішенні за відсутністю заявлених вимог щодо стягнення витрат на встановлений індекс інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми ці питання не були предметом спору за справою № 40/32. Але факт доведення несвоєчасності оплати одержаної продукції боржником судом в рішенні підтверджений. Враховуючи доведеність позивачем фактів наявності у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 208852,10грн. та доведеності порушення відповідачем строків виконання грошового зобов’язання, передбаченого п.3.3 договору купівлі-продажу від 22.11.2005року №05748, суд за викладеними обставинами, дійшов до висновку, що вимоги про стягнення інфляційних витрат за період з 12.02.2006року (коли виникло зобов’язання за пунктом 3.3договору від 22.11.2005року №05748) по 31.12.2006р. підлягають задоволенню в сумі 18587,83грн., за період з 01.01.2007р. по 23.01.2008р. в сумі 32372,07грн. як і 3% річних за період з 12.02.06р. по 31.12.2006року в сумі 5527,43грн., за період з 01.01.2007року по 31.12.2007рю. в сумі 6265,56грн. та за період з 01.01.2008року по 23.01.2008р. (до часу звернення з позовом) в сумі 394,82грн. в межах трирічного строку позовної давності.

Державне підприємство “Макіїввугілля” м.Макіївка Донецька область в апеляційній скарзі просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 24.03.2008року у справі №4/13 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. /арк. справи 56-58/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заборгованість відповідача перед позивачем внаслідок неналежного виконання умов договору купівлі-продажу товару № 05748 від 22.11.2005року станом на 13.02.2006року склала 208852,10грн., про своє порушено право позивач дізнався 13.02.2006року; інфляційні витрати та 3% річних за своєю правовою природою є штрафними санкціями, відповідно ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України до стягнення штрафних санкцій повинні застосовуватись скорочені строки позовної давності , що складають один рік, тобто, позивач втратив своє право на звернення до суду відносно стягнення зазначених штрафних санкцій 13.02.2007року; при розгляді справи №40/32 питання щодо стягнення штрафних санкцій за прострочення грошових зобов’язань не розглядалось, тому позивач втратив своє право на стягнення 3% річних та індексу інфляції.

Крім того, відповідач у апеляційній скарзі посилаються на Закон України “Про заходи, спрямовані на стале функціонування підприємств паливно –енергетичного комплексу” , згідно якого він є підприємством паливно –енергетичного комплексу, включений до Реєстру учасників процедури погашення заборгованості, що складений згідно вимог даного Закону.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю “Інтерофіс Лімітед” м.Київ вважає рішення господарського суду Донецької області від 24.03.2008року у справі №4/13 законним та обґрунтованим та просить залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення, оскільки інфляційні нарахування та 3% річних за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, що унеможливлює застосування скорченого строку позовної давності; той факт, що у справі №40/32 не розглядалось питання щодо стягнення індексу інфляції та 3% річних не унеможливлює звернення до суду з цими вимогами. Положення Закону України “Про заходи, спрямовані на стале функціонування підприємств паливно –енергетичного комплексу” передбачають зупинення виконавчого провадження та заходи примусового виконання рішень відносно підприємств паливно –енергетичного комплексу, але не звільняють божників від відповідальності .

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду у відповідності до ст.ст. 28-29 Закону України „Про судоустрій” та ст. 101 ГПК України на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, заслухавши у судовому засіданні представників сторін, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Як виходить з позовної заяви, предмет позовних вимог –стягнення 63147,71грн., з яких: 5527,43грн. –3% річних за період з 12.02.2006року по 31.12.2006року, 6265,56грн. –3% річних за період з 01.01.2007року по 31.12.2007року, 394,82грн. –3%річних за період з 01.01.2008року по 23.01.2008року, 18587,83грн. –індекс інфляції за період з 12.02.2006року по 31.12.2006року, 32372,07грн. - індекс інфляції за період з 01.01.2007року по 23.01.2008року, які нараховані на суму заборгованості 208852,10грн./арк. справи 2-3/.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов’язань за договором купівлі-продажу №05748 від 22.11.2005року, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 208852,10грн., яка стягнута з відповідача за рішенням господарського суду Донецької області від 22.03.2007року у справі №40/32; заборгованість у добровільному порядку відповідачем не сплачена, що спричинює стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань за вищезазначені періоди.

Як встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю “Інтерофіс Лімітед” м. Київ звернулось до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Державного підприємства “Макіїввугілля” м. Макіївка боргу в сумі 208852,10грн згідно договору купівлі-продажу №05748 від 22.11.2005року, який задоволено по справі №40/32.

Відповідно до ч.5 ст.124, п.9 ст.129 Конституції України, ст.115 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов’язковому виконанню на всій території України.

Згідно приписів ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Рішенням від 22.03.2007року у справі №40/32 встановлений факт наявності у відповідача перед позивачем 208852,10грн. заборгованості та порушення відповідачем строків виконання грошового зобов’язання, тому ці факти не повинні доводитися знову у відповідності з п.2 ст. 35 ГПК України.

Рішення від 22.03.2007року у справі №40/32 сторонами не оскаржено та вступило у законну силу. Видано відповідних наказ.

Частиною статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати оплату боргу з урахуванням індексу інфляції і процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу.

З огляду на те, що у справі №40/32 встановлено факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 208852,10грн., тобто встановлено факт порушення відповідачем виконання грошового зобов’язання, у добровільному порядку заборгованість відповідачем не сплачена, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку відносно задоволення позовних вимог та стягнення 63147,71грн., з яких: 5527,43грн. –3% річних за період з 12.02.2006року по 31.12.2006року, 6265,56грн. –3% річних за період з 01.01.2007року по 31.12.2007року, 394,82грн. –3%річних за період з 01.01.2008року по 23.01.2008року, 18587,83грн. –індекс інфляції за період з 12.02.2006року по 31.12.2006року, 32372,07грн. - індекс інфляції за період з 01.01.2007року по 23.01.2008року згідно ст.625 ЦК України.

Вимоги щодо стягнення витрат на встановлений індекс інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми не були предметом спору за справою № 40/32. Однак цей факт не позбавляє права позивача звернутись з даними позовними вимогами в рамках іншого позовного провадження.

Ствердження заявника скарги про те, що інфляційні витрати та 3% річних за своєю правовою природою є неустойкою, що спричинює застосування строку позовної давності один рік відповідно до ст.258 Цивільного кодексу України, судовою колегією не приймаються до уваги з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у випадках порушення ним правил господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарських зобов'язань.

Перелік штрафних санкцій, передбачених Господарським кодексом України, вичерпний.

Витрати, які пов'язані з інфляцією і та 3% річних не є штрафними санкціями.

Таким чином, твердження заявника скарги, що витрати, які пов'язані з інфляцією та 3% річних відносяться до штрафних санкцій, є помилковим, оскільки інфляційні та 3% річні не є штрафними санкціями, відповідно, ствердження відносно поширення на вимоги про стягнення річних та інфляційних витрат, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, строків позовної давності в один рік, є необґрунтованими.

Виходячи з викладеного, посилання відповідача на ст.233 Господарського кодексу України, яка дає право суду на зменшення штрафних санкцій також є безпідставним, оскільки приписи даної статті не застосовуються у відношенні вимог, які заявлені відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України.

Посилання скаржника на Закон України № 2711-IV від 23.06.2005року “Про заходи спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу”, за яким на строк участі підприємства ТЕК в процедурі погашення заборгованості, підлягає зупиненню виконавчі провадження і міри примусового виконання рішень, відносно таких підприємств до 01.01.2009року, обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції, оскільки в процедурі погашення заборгованості підлягають зупиненню на вказаний у Законі строк виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень за встановленими Законом України “Про виконавче провадження” правилами і іншого припинення чи зупинення грошових зобов’язань не надано.

Доводи скаржника судовою колегією не приймаються, оскільки спростовуються вищевикладеним.

З урахуванням зазначеного, судова колегія вважає, що рішення господарського суду Донецької області по даній справі відповідає фактичним обставинам справи, чинному законодавству, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до ст.49 ГПК України витрати по сплаті держмита за подання апеляційної скарги відносяться на скаржника.

Керуючись ст. ст. 43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Донецької області від 24.03.2008року у справі №4/13 залишити без змін, апеляційну скаргу Державного підприємства “Макіїввугілля” м.Макіївка Донецька область –без задоволення.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС