ПОСТАНОВА

"09" квітня 2008 р.

Справа № 14/208-4674

16 год. 21 хв.

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання Махнач Р.В.

Розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нечипорук Транспорт Сервіс" вул. Гайова, 44, м. Тернопіль

до відповідача-1 Тернопільської митниці м. Тернопіль, вул. Текстильна, 38

до відповідача-2 Головного управління Державного казначейства України у Тернопільській області, бульвар Шевченка, 3, м. Тернопіль

про скасування рішення Тернопільської митниці від 30.03.2007р. №КТ-403-025-07 про визначення коду товару; стягнення за рахунок Державного бюджету України 191043,20 грн., спричиненої шкоди та судові витрати по справі, в тому числі і витрати на правову допомогу.

За участю представників сторін:

позивача: Нечай О.М. - довіреність від 09.01.04 р.;

відповідача-1: Галіян І.М. - довіреність № 18/1-5939 від 01.02.07 р.;

відповідача-2: Чеканівський В.Р. - довіреність № 24 від 09.01.08 р.;

прокуратури: Свачій М.І. - посвідчення №58.

Суть справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нечипорук Транспорт Сервіс" м. Тернопіль звернулося в господарський суд Тернопільської області з позовом до Тернопільської митниці м. Тернопіль та Головного Управління Державного казначейства України у Тернопільській області про скасування рішення Тернопільської митниці від 30.03.2007р. №КТ-403-025-07 про визначення коду товару; стягнення за рахунок Державного бюджету України 191043,20 грн., спричиненої шкоди та судові витрати по справі, в тому числі і витрати на правову допомогу.

14.12.2007 року на адресу суду надійшло повідомлення про вступ у справу прокуратури Тернопільської області.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що спірний акт ненормативного характеру прийнятий з порушенням законодавства, що регламентує правовідносини у сфері митного контролю, а відтак підлягає скасуванню в судовому порядку. При цьому вважає, що контролюючим органом своїми діями та бездіяльністю завдано суб'єкту господарювання шкоди, яку він і просить стягнути в судовому порядку.

У запереченнях на позов та згідно з поясненням повноважних представників, відповідач-1 позовні вимоги відхилив повністю, посилаючись на їхню безпідставність, зазначивши при цьому, що оскаржуваний правовий акт індивідуальної дії винесений органом митного контролю в межах повноважень та у відповідності до чинного митного законодавства, з врахуванням фактичних обставин та досліджених документів наданих декларантом.

Відповідач-2 проти позову заперечує.

Прокурор проти позову заперечує, просить суд в задоволені позову відмовити.

Учасникам судового процесу роз'яснено їх процесуальні права та обов'язки згідно ст.ст. 49, 51, 130 Кодексу адміністративного судочинства України

У відповідності до ст.41 КАС України проводилась технічна фіксація судового процесу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, думку прокурора, суд встановив наступне:

Позивачем на митну територію України було ввезено п'ять сідельних тягачів РЕНО Преміум 440.19Т 2006 року випуску згідно вантажно-митних декларацій. У графі 31 ВМД було позначено, що транспортні засоби нові, та у графі 33 проставлено код , відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТЗЕД).

Як вбачається із наявних у справі матеріалів наведені транспортні засоби придбані товариством з обмеженою відповідальністю "Нечипорук Транспорт Сервіс" за контрактом №UKR114/1106F від 27.11.2006 року у їх виробника; на них були видані тимчасові технічні паспорти, термін дії яких: 1 місяць з дня отримання автомобілів на заводі, для здійснення транспортування нового автомобіля з Франції в Україну.

За наслідками дослідження поданих позивачем документів, органом митного контролю зроблені, поряд з іншими, висновки про те, що автомобілі РЕНО Преміум 440.19Т 2006 року випуску є такими, що використовувалися, виходячи з того, що у додаткових примітках до Групи 87 Митного тарифу України за №1 зазначено, що "У товарних позиціях 8702, 8703, 8704 транспортними засобами, що використовувалися, вважаються такі, на які були або реєстраційні документи, видані уповноваженими державними органами, в тому числі іноземними, що дають право експлуатувати ці транспортні засоби".

Зважаючи на наведені обставини, 30.03.2007р. органом митного контролю рішенням №КТ-403-025-07 про визначення коду товару віднесено ввезенні транспортні засоби до коду - транспорт, що був у використанні.

Наведений правовий акт індивідуальної дії оспорений позивачем у судовому порядку, при цьому позивач просить стягнути з Державного бюджету України спричиненої такими діями шкоди в судовому порядку.

Оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, думку прокурора, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною 2 статті 124 Конституції України, яка є нормою прямої дії, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтею 6 Закону України від 7 лютого 2002 року N 3018-III "Про судоустрій України" всім суб'єктам правовідносин гарантовано захист їх прав, свобод і законних інтересів незалежним і неупередженим судом, утвореним відповідно до закону.

У частині 2 статті 2 КАС зазначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Нормативно-правовий акт - це офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для їх суб'єктів.

Правовий акт індивідуальної дії породжує права й обов'язки тільки в того суб'єкта (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), якому (яким) його адресовано.

У пункті 17 частини 1 статті 1 Митного кодексу України митні органи визначено як спеціально уповноважені органи виконавчої влади в галузі митної справи, на які відповідно до цього Кодексу та інших законів України покладено її безпосереднє здійснення.

Статтею 313 МК України передбачено, що класифікацію товарів, тобто віднесення їх до зазначених в УКТЗЕД класифікаційних групувань, покладено на митні органи, рішення яких із цього питання є обов'язковими для підприємств і громадян. Згадана норма не вводить обмежень щодо оскарження таких рішень у судовому порядку.

Згідно з частиною 1 статті 14 МК України та пунктом 1.1 Примірного положення про регіональну митницю, затвердженого наказом Державної митної служби України від 25 липня 2003 року N 500, ця митниця є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади, який у межах своєї компетенції здійснює митну справу на території закріпленого за ним регіону, зокрема на виконання завдань, покладених на нього пунктом 3.22 названого Положення, веде роботу з класифікації та кодування товарів у митних цілях відповідно до УКТЗЕД.

Як випливає з Порядку роботи відділу номенклатури та класифікації товарів регіональної митниці, відділу контролю митної вартості та номенклатури митниці при вирішенні питань класифікації товарів, що переміщуються через митний кордон України (затверджений наказом Державної митної служби України від 1 жовтня 2003 року N 646, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 31 жовтня 2003 року за N 996/8317), що був чинним на час прийняття спірного рішення, а також Інструкції про порядок ведення Реєстру рішень Держмитслужби України про визначення коду товару згідно з УКТЗЕД (затверджена наказом Державної митної служби України від 21 серпня 2004 року N 612), відділ номенклатури та класифікації товарів регіональної митниці є її структурним підрозділом і рішення про визначення коду відповідно до УКТЗЕД для застосування під час митного оформлення товару приймає у межах виконання обов'язків, покладених на регіональну митницю.

Таким чином, рішення Тернопільської митниці про визначення коду товару, який мав застосовуватися під час митного оформлення останнього, породжує для позивача певні правові наслідки і є обов'язковим для нього, тобто являє собою правовий акт індивідуальної дії суб'єкта владних повноважень і може бути оскаржене до суду про що зазначив і Верховний Суд України у рішенні (копія у справі) від 14.08.2007 р. по справі № 21-1121.

Як вбачається із матеріалів справи, при проведенні митного оформлення контролюючий орган не погодився з кодом товару, визначеним суб'єктом підприємницької діяльності з тих підстав, що на транспортні засоби, які імпортувались позивачем на митну територію України були видані тимчасові реєстраційні документи, які давали право їх експлуатувати і були видані іноземними уповноваженими органами.

Зважаючи на наведене та керуючись Поясненнями до УКТ ЗЕД (група 87) затвердженими наказом Держмитслужби України від 31.01.2004 року №68, пунктом 1.6 наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092, листом Центрального митного управління лабораторних досліджень та експертної роботи від 29.03.07 року №29/1-11.3/1797 визначено код згідно УКТ ЗЕД на імпортовані позивачем сідельні тягачі - (сідельні тягачі що використовувались).

Однак із такими висновками контролюючого органу не можна погодитись з наступних міркувань

У відповідності до вимог додаткової примітки 1. до гр.87 Закону України "Про митний тариф України" у товарних позиціях 8702,8703,8704 транспортними засобами, що використовувалися, вважаються такі, на які були або є реєстраційні документи, видані державними органами, в тому числі іноземними, що дають право експлуатувати ці транспортні засоби. При цьому, положеннями даного нормативно-правового акту не визначено, які саме реєстраційні документи відповідають вимогам даної примітки: ті що видані на постійні основі чи ті, які мають обмежений термін дії.

Статтею 312 Митного кодексу України передбачено, що ведення УКТЗЕД, поряд із іншим, передбачає розроблення пояснень та рекомендацій з метою забезпечення однакового тлумачення і застосування УКТЗЕД.

Таким чином, при вирішенні спору по суті суд враховує роз'яснення Держмитслужби від 19.07.2007 року №609 згідно із яким остання доповнивши примітки та положення до 87 групи розділу ХVІІ Пояснень до УКТ ЗЕД, що затверджене наказом державної митної служби України від 31.01.2004 року №68, роз'яснила, що у групі 87 нові транспорті засоби на які видані тимчасові реєстраційні документи уповноваженими державними органами влади, у тому числі іноземними на термін необхідний для здійснення транспортування транспортного засобу самоходом від країни експортера до місця призначення в Україні не вважаються такими, що були у користуванні.

Посилання суб'єкта владних повноважень на те, що вказаний наказ не може поширюватись на спірні правовідносини, оскільки у ньому відсутня пряма вказівка про надання йому зворотної дії в часі, оцінюються судом критично, з огляду на те, що останній прийнятий на виконання положень статті 312 Митного кодексу України і лише роз'яснює положення законодавства, яке було чинним на час виникнення та існування спірних правовідносин.

Більше того, сам законодавець у Законі України від 31 травня 2007 року N 1109-V, (додаткові примітки до групи 87), роз'яснив, що моторними транспортними засобами, що використовувалися, вважаються такі, на які були або є реєстраційні документи, видані уповноваженими державними органами, у тому числі іноземними, що дають право експлуатувати ці транспортні засоби на постійній основі.

Застосовуючи положення частини 7 статті 9 КАС України суд зважає і на приписи статті 5 Закону України від 13 вересня 2001 року № 2681-III , статтею 5 якого обумовлено, що транспортними засобами за кодами 87.01, 87.02, 87.03, 87.04, 87.05 Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, що були у користуванні, слід вважати такі, на які були або є реєстраційні документи, видані уповноваженими державними органами, в тому числі іноземними, що дають право експлуатувати ці транспортні засоби на постійній основі.

Аналогічно і в пункті 1.8 Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, що затверджені наказом Держмитслужби України 17.11.05 року №1118 та зареєстрованих Мін'юстом України 25.11.2005 р. за № 1428/11708 визначено, що датою початку користування ТЗ, що були в користуванні та ввозяться на митну територію України, уважається дата першої реєстрації ТЗ, визначена в реєстраційних документах, які видані вповноваженими державними органами та дають право експлуатувати ці ТЗ на постійній основі.

Представництво RENAULT TRUCKS в Україні листом від 16.01.2007 року №6/07 повідомило відповідача, що на 5- нових вантажних автомобілі, що придбані товариством з обмеженою відповідальністю "Нечипорук Транспорт Сервіс" за контрактом №UKR114/1106F від 27.11.2006 року були видані тимчасові технічні паспорти, які діють рівно місяць з дня отримання автомобілів на заводі - для здійснення транспортування нового автомобіля з Франції в Україну. Видача тимчасового технічного паспорта є необхідною вимогою французького законодавства.

З наведеного в сукупності суд погоджується з твердженням позивача, що суб'єктом владних повноважень без врахуванням всіх обставин в сукупності визначено код згідно УКТ ЗЕД на транспортні засоби, які придбані товариством у виробника і імпортовані на митну територію України, як такі що використовувались.

З огляду на наведене суд констатує, що оспорюваний правовий акт індивідуальної дії не відповідає вимогам законодавства, що регламентує спірні правовідносини, прийнятий без врахування всіх обставин, що мають суттєве значення для прийняття рішення, тобто не ґрунтується на принципах, які викладені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак його слід скасувати, а позовні вимоги в цій частині задовольнити.

В свою чергу, зважаючи на ввезення товариством з обмеженою відповідальністю на митну територію України нових транспортних засобів, суд погоджується із твердженням позивача про те, що внаслідок прийняття контролюючим органом правового акті індивідуальної дії, яким наведені транспортні засоби необґрунтовано та всупереч вимогам закону визнані такими, що були в користуванні, суб'єктом господарювання надміру сплачено суму податку на додану вартість в розмірі 20765,55 грн. (по коду 028 Класифікатора видів податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших бюджетних надходжень, затвердженого наказ Державної митної служби України від 7 грудня 2005 року № 1201, що зареєстрований Мін'юстом 2 грудня 2005 р. за № 1552/11832 , далі -Класифікатор) та митний збір (по коду 020 Класифікатора) в розмірі 103827,85 грн.

Крім того, зважаючи на положення статті 85 Митного кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України "Про ставки митних зборів" та п.7.1. Порядку справляння митних зборів, які нараховуються за вантажною митною декларацією, що затверджений наказом Держмитслужби від 23.06.1998 року №363 та зареєстрований Міністерством юстиції України 14.07.1998 року за №443/2883 суд констатує зайве утримання із суб'єкта господарювання сум митного збору за перебування під митним контролем (по коду 001 Класифікатора) п'яти автомобілів із 22.02.2007 р. року до 30.03.2007 року в розмірі 37824,35 грн.

В той же час, на переконання суду, зайво сплачені позивачем суми податку на додану вартість та митних зборів, безпідставно, без врахування положень частини 2 ст.1, ст.22, ст.1166 Цивільного кодексу України, визначені ним як збитки та заявлені до стягнення із Державного бюджету України.

Позивачем не враховано що спеціальним законодавством, що регламентує спірні правовідносини (ст.264 Митного кодексу України, ст. 25 Закону України "Про Єдиний митний тариф", п.5 Порядку справляння митних зборів, які нараховуються за вантажною митною декларацією, що затверджений наказом Держмитслужби від 23.06.1998 року №363 та зареєстрований Міністерством юстиції України 14.07.1998 року за №443/2883, Наказ Держказначейства України від 10.12.2002 року № 226, що зареєстрований Мін'юстом України 25.12.2002 року за № 1000/7288), визначено як порядок повернення надміру стягнених сум податків та митних зборів так і спосіб за яким таке повернення може проводитись.

За таких обставин в цій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення.

Понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню з державного бюджету України пропорційно до задоволених вимог. У відповідності до ст.87 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката (докази в справі) відносяться до складу судових витрат, а відтак відповідно до частини 3 статті 94 КАС України підлягають відшкодування позивачу відповідно до задоволених вимог. З наведених приписів закону та обставини справи, обсягу наданої позивачу юридичної допомоги та результатів вирішення спору, суд прийшов до висновку що понесені позивачем витрати на правову допомогу, підлягають відшкодуванню йому із Державного бюджету України в розмірі 1000 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 6, 7, 86, 89, 94 - 98, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Скасувати рішення Тернопільської митниці від 30.03.2007р. №КТ-403-025-07.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нечипорук Транспорт Сервіс" (вул. Гайова,44, м. Тернопіль) - 3 (три) грн. 40 коп. державного мита та 1000 (одну тисячу) грн. витрат на правову допомогу.

4. Врешті позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви подати апеляційну скаргу.

Суддя                                                                                О.В. Руденко