ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" березня 2008 р.

Справа № 3-16/4-08-34

За позовом: Одеської залізниці

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Міністерство транспорту та зв'язку України

До відповідача: Одеської міської ради

про визнання права власності

Суддя Д’яченко Т.Г.

Представники:

Від позивача: Кіташевський Д.А. - представник, діючий за довіреністю №355 від 20.02.2008р.

Від Міністерства транспорту та зв'язку України: Тіхонов Р.І. –представник, діючий за довіреністю №1133/15/14-08 від 20.02.2008р.

Від Одеської міської ради: Кіхтенко О.С. - представник, діючий за довіреністю №264/исх-и від 26.04.2007р.

СУТЬ СПОРУ: Позивач –Одеська залізниця звернувся до господарського суду Одеської області із позовною заявою до Одеської міської ради, в якій просить суд визнати за державою в особі Міністерства транспорту та зв’язку України право державної власності на об’єкт майстерні та підсобні приміщення загальною площею 146,6 кв. м, який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Іванівський переїзд, 10, що перебуває в повному господарському віданні ДП „Одеська залізниця”.

Одеська міська рада проти позовних вимог щодо визнання за державою в особі Міністерства транспорту та зв’язку України права державної власності на вказаний у позовній заяві об’єкт нерухомості заперечує, письмового відзиву на позовну заяву не надала.

Представник Міністерства транспорту та зв'язку України у судові засідання не з’явився, письмового відзиву не надав.

У зв’язку з неподанням відповідачем по справі письмового відзиву на позовну заяву, справу розглянуто за наявними в ній матеріалами на підставі ст.75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив.

Зазначений у позовній заяві об’єкт нерухомості перебуває на балансі відокремленого структурного підрозділу Одеської залізниці, без статусу юридичної особи, „Одеська дистанція сигналізації та зв’язку” Одеської залізниці, який діє на підставі відповідного положення затвердженого 29.07.1997р.

Згідно рішення Одеської міської ради народних депутатів від 28.04.2000р. за №1234-ХХІІІ Одеській залізниці надано у постійне користування земельну ділянку площею 377,06 га для виробничої діяльності, видано відповідний державний акт. Зазначений у позові об’єкт нерухомості розташований на землях, відведених позивачу у постійне користування.

Згідно положень п.1.1 статуту позивача, Одеська залізниця є створеним згідно з статтями 1,4 Закону України „Про залізничний транспорт” статутним територіально-галузевим об’єднанням, заснованим на державній власності і підпорядкованим Державній адміністрації залізничного транспорту України, що входить до сфери управління Міністерства транспорту України. Пунктом 4.2. Статуту Одеської залізниці встановлено, що майно залізниці є державною власністю і закріплюється за нею на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, залізниця володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчинюючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту .

Листами від 03.03.2007р. № 370/1 та від 05.09.2007р. № 1596/2 відокремлений структурний підрозділ позивача Одеська дистанція сигналізації та зв’язку Одеської залізниці звертався до відповідача з вимогою про оформлення права власності на об’єкт нерухомості, що є предметом позовних вимог. Листами у відповідь відокремлений структурний підрозділ Одеську дистанцію сигналізації та зв’язку Одеської залізниці було повідомлено про відмову в задоволенні його клопотання за відсутності документів, що посвідчують право власності, визначених Тимчасовим положенням реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства Юстиції України № 6/5 від 28.01.2003р.

Позовні вимоги Одеської залізниці обумовлені захистом інтересів держави шляхом визнання за нею в особі Міністерства транспорту та зв’язку України права державної власності на об’єкт майстерні та підсобні приміщення загальною площею 146,6 кв. м, який знаходиться за адресою : м. Одеса, вул. Іванівський переїзд, 10, що перебуває в повному господарському віданні ДП „Одеська залізниця”.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

Чинною Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю визначено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини управління державної власності є Закон України „Про управління об'єктами державної власності”.

Згідно ст. 1 Закону України „Про управління об'єктами державної власності” управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Згідно положень ст. 4 Закону України „Про управління об'єктами державної власності” суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; Фонд державного майна України; міністерства та інші органи виконавчої влади (далі - уповноважені органи управління); органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об'єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури); юридичні та фізичні особи, які виконують функції з управління корпоративними правами держави (далі - уповноважені особи); Національна академія наук України, галузеві академії наук.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Положеннями п. і, ч.1 ст. 7 Закону України „Про управління об'єктами державної власності”, функцію забезпечення захисту майнових прав держави на території України відповідно до законодавства, а за її межами –відповідно до чинних міжнародних договорів у межах своїх повноважень покладено на Фонд державного майна України.

Жодний орган з перелічених у ст. 4 Закону України „Про управління об'єктами державної власності” повноваженнями забезпечення захисту майнових прав держави крім Фонду державного майна України Законом не наділений.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що з вимогами про захист права державної власності може звертатись уповноважений орган державної влади, яким у даному випадку є Фонд державного майна України.

Згідно положень ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

З наведеного, є очевидним, що визначене у позовній заяві нерухоме майно надає державі як окремі права так і покладає на неї обов’язки. Суд вважає безпідставним та некомпетентним звернення Одеської залізниці щодо визнання за державою в особі Міністерства транспорту та зв’язку України права державної власності на об’єкт нерухомості. Крім наведеного, позивачем допущені процесуальні порушення щодо визначення статусу сторони у справі, на користь якої заявлено позовні вимоги (Міністерство транспорту та зв'язку України виступає у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача). За відсутності чітко визначеної позиції, викладеної у позовній заяві компетентного державного органу, суд не має підстав для розгляду заявлених позовних вимог по суті.

З огляду на усе вищевикладене, у позові слід відмовити.

На підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті державного мита в сумі 85 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн. покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, –

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Суддя Д'яченко Т.Г.