КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2008                                                                                           № 39/48

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової Л.Г.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача :Копейчиков М.В. (дов. б/н від 18.12.2007);

Від відповідача 1: Поліщук О.Ю. (дов. б/н від 03.10.2007);

Від відповідача 2: не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнє підприємство "Українська пивна компанія"

на рішення Господарського суду м.Києва від 17.10.2007

у справі № 39/48

за позовом                               Спільне Російсько-Французьке підприємство з обмеженою відповідальністю "Мезоннєв Кєг Міас"

до                                                   Дочірнє підприємство "Центр правового консалтингу"

Дочірнє підприємство "Українська пивна компанія"

про                                                  стягнення 4897841,58 рос.руб.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 39/48 від 17.10.2007 позов задоволено частково: стягнуто з Дочірнього підприємства “Українська пивна компанія” на користь Спільного російсько-французького підприємства товариства з обмеженою відповідальністю “Мезоннєв Кєг Міас” 2 406 400,00 російських рублів штрафу, 3% річних у розмірі 357515,03 російських рублів, інфляційні витрати у розмірі 2 133 926,55 російських рублів, 2500,00 євро витрат на оплату адвокатських послуг, 48980,00 російських рублів держмита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в задоволенні позовних вимог до Дочірнього підприємства “Центр правового консалтингу” відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що відповідачем 2 було сплачено суму основного боргу в розмірі 4812800,00 рос. рублів з порушенням строку оплати, що є підставою для нарахування штрафних санкцій, передбачених контрактом №063 від 14.04.2006.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач 2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати вищезазначене рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В апеляційній скарзі відповідач 2 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи. Зокрема скаржник наполягає на тому, що судом першої інстанції неправильно визначений строк оплати за поставлений товар відповідно до контракту №063 від 14.04.2006 (далі - Контракт).

Також відповідач 2 зазначає, що Господарським судом м. Києва при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано того факту, що позивачем було порушено обов’язок щодо відвантаження продукції та допущено прострочення відвантажень, а саме відповідно до специфікацій №1 відвантаження мали бути здійснені в повному обсязі позивачем у строк до 16.07.2006року, але фактично товар був поставлений лише 29.09.2006року.

Таким, чином застосування штрафних санкцій до відповідача 2, на думку останнього, є таким, що не має законних підстав у зв’язку з відсутністю порушення умов договору з боку покупця та неналежним виконанням позивачем обов’язків, щодо поставки товару, а при визначенні суми інфляційних витрат, не було прийнято до уваги валюту розрахунку.

Крім того, відповідач 2 зазначив, що вимоги щодо відшкодування суми адвокатських послуг у розмірі 2500 євро не було заявлено при зверненні до суду, а заява про доповнення позовної заяви не направлялась відповідачеві 2. Позивачем також не було сплачено державне мито, щодо вищезазначених вимог, що є порушенням пунктів 4, 6 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України).

Судом першої інстанції не було враховано той факт, що контракт №063 від 14.04.2006 не містив умови щодо забезпечення зобов’язання поставки порукою, а тому договір поруки №04-2 від 03.01.2007 є недійсним в силу його невідповідності вимогам ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України). Отже при прийнятті справи до свого провадження Господарським судом м. Києва на думку відповідача 2 було порушено територіальну підсудність.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду розгляд апеляційної скарги призначено на 15.01.2008.

У зв’язку з неявкою у судове засідання представника відповідача 2 та його клопотанням про відкладення розгляду справи розгляд апеляційної скарги в порядку приписів статті 77 ГПК України було відкладено на 05.02.2008.

Представники позивача та відповідача 1 в судове засідання 05.02.2008 з’явилися, заперечили проти апеляційної скарги з підстав, викладених у письмових поясненнях, а оскаржуване рішення просили залишити без змін.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з’явився, через канцелярію суду надійшло клопотання №31/01 від 31.01.2008 про відкладення розгляду справи. Клопотання судом не задоволено, оскільки суду не надано доказів, неможливості направити в судове засідання 05.02.2008 повноважного представника відповідача 2.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце судового засідання по розгляду апеляційної скарги, явка представників сторін у засіданні апеляційної інстанції не визнана обов’язковою, колегія вважає можливим здійснити перевірку рішення Господарського суду м. Києва за наявними у справі матеріалами без представника відповідача 2.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, колегія суддів встановила наступне:

Між Спільним російсько-французьким підприємством товариством з обмеженою відповідальністю “Мезоннєв Кєг Міас” та Дочірнім підприємством “Українська пивна компанія” було укладено контракт № 063 від 14.04.2006 про поставку продукції (далі – Контракт).

Відповідно до п.1.1 Контракту продавець зобов’язується поставити та передати в власність, а покупець – прийняти та оплатити продукцію (далі - Товар). Асортимент та кількість Товару вказується в Специфікаціях, які є невід’ємною частиною цього Контракту.

Специфікацією №1, що є додатком №1 до Контракту, було погоджено асортимент товару, його кількість та ціна.

Відповідно до укладеної специфікації позивач повинен був поставити відповідачу 2 бочку кег із нержавіючої сталі у загальній кількості 25600 шт. за ціною 1880,00 рос. рублів за 1 шт. загальна сума Контракту є 48120000,00рублів.

Відвантаження продукції здійснювалося наступними вантажними партіями:

04.07.06 у кількості 980 шт. на суму 1 842 400,00р.; 04.07.06 у кількості 860 шт. на суму 1 616 800,00р.; 05.07.06 у кількості 760 шт. на суму 1428800,00р.; 05.07.06 у кількості 292 шт. на суму 548 960,00р.; 06.07.06 у кількості 960 шт. на суму 1 804 800,00р.; 06.07.06 у кількості 940 шт. на суму 1767 200,00р.; 10.07.06 у кількості 912 шт. на суму 1 714 560,00р.; 11.07.06 у кількості 1 052 шт. на суму 1 977 760,00р.; 11.07.06 у кількості 444 шт. на суму 834 720,00р.; 11.07.06 у кількості 444 шт. на суму 834 720,00р.; 13.07.06 у кількості 896 шт. на суму 1 684 480,00р.; 18.07.06 у кількості 936 шт. на суму 1 759 680,00р.; 18.07.06 у кількості 958 шт. на суму 1 801 040,00р.; 19.07.06 у кількості 851 шт. на суму 1 599 880,00р.; 24.07.06 у кількості 515 шт. на суму 968 200,00р.; 24.07.06 у кількості 349 шт. на суму 656 120,00р.; 28.07.06 у кількості 884 шт. на суму 1 661 920,00р.; 01.08.06 у кількості 860 шт. на суму 1 616 800,00р.; 07.08.06 у кількості 960 шт. на суму 1 804 800,00р.; 10.08.06 у кількості 840 шт. на суму 1 579 200,00р.; 14.08.06 у кількості 707 шт. на суму 1 329 160,00р.; 14.08.06 у кількості 181 шт. на суму 340 280,00р.; 18.08.06 у кількості 888 шт. на суму 1 669 440,00р.; 22.08.06 у кількості 864 шт. на суму 1 624 320,00р.; 25.08.06 у кількості 880 шт. на суму 1 654 400,00р.; 30.08.06 у кількості 912 шт. на суму 1 714 560,00р.; 01.09.06 у кількості 860 шт. на суму 1 616 800,00р.; 07.09.06 у кількості 15 шт. на суму 28 200,00р.; 07.09.06 у кількості 945 шт. на суму 1 776 600,00р.; 13.09.06 у кількості 884 шт. на суму 1 661 920,00р.; 19.09.06 у кількості 835 шт. на суму 1 569 800,00р.; 21.09.06 у кількості 900 шт. на суму 1 692 000,00р.; 29.09.06 у кількості 1 036 шт. на суму 1 947 680,00р., а усього загальною кількістю 25600 шт. та на загальну суму 48 128 000,00 руб. (відповідно до умов контракту).

Пунктом 3.5. Контракту встановлено, що оплата за поставлений товар повинна бути здійснена після спливу 60 днів з моменту відвантаження товару, та датою платежу відповідно до п. 3.6. Контракту вважається дата зарахування коштів на рахунок продавця –позивача.

Господарським судом м. Києва на підставі наявних в матеріалах справи документах було встановлено, що суму основного боргу у розмірі 48128000,00руб. відповідач 2 сплатив повністю, проте з порушенням строків оплати.

Відповідно до п.8.2 Контракту усі суперечки, що випливають із Контракту повинні бути вирішені у суді по місцезнаходженню відповідача 2 згідно до законодавства країни відповідача 2. Оскільки відповідач 2 є резидентом України та особою, що створена відповідно до законодавства України, то правовідносини між сторонами повинні регулюватися законодавством України з урахуванням умов укладеного Контракту.

Згідно із ст. 14 Цивільний кодекс України (далі – ЦК України), цивільні обов‘язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов’язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України (далі - ГК України) відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

При цьому, відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними у визначені умов договору.

Згідно пунктів 1 та 2 статті 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами або договором.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов‘язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов‘язання є його невиконання, або виконання з порушенням умов.

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов‘язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов‘язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов‘язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). В силу ч.1 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов‘язання вчиняється у письмовій формі.

Частиною 2 ст. 549 ЦК України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов‘язання.

Пунктом 7.1. Контракту сторони передбачели відповідальність відповідача 2 за прострочку сплати вартості відвантаженого товару у вигляді штрафу за кожен тиждень прострочки оплати у розмірі 0,05% відсотка від суми контракту, але не більше ніж 5% від суми контракту.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачу 2 товар відвантажувався товарними партіями кількістю відвантажень 28. По кожній товарній партії відповідачем 2 було допущено прострочення сплати платежу від 7 до 16 тижнів. Остаточний розрахунок відбувся 27.02.2007 року.

Відповідно до фактичних обставин справи сума штрафних санкцій повинна становити 16 796 672,00 рос. рублів, але враховуючи обмеження, встановлені пунктом 7.1. Контракту, відповідно до якого сума штрафу не повинна перевищувати 5% від суми контракту, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, щодо задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 суми штрафу в розмірі 2 406 400,00 російських рублів.

При цьому слід зазначити, що здійснюючи розрахунок штрафу, передбаченого п. 7.1 Контракту, позивачем було враховано умови контракту, передбачені п. 3.5, тому посилання скаржника на неправильне визначення судом строку виконання зобов’язання спростовується вищезазначеним та критично оцінено судовою колегією.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Поняття індексу інфляції є тотожним поняттю індексу споживчих цін. Наведене свідчить, що інфляція це – зростання рівня споживчих цін. Отже, внаслідок несвоєчасності розрахунку при інфляції кредитор отримає меншу суму, ніж він міг би отримати, а отже у цьому випадку має застосовуватися індекс інфляції для компенсації втрат. Рівень інфляції в Україні розраховується саме методом визначення збільшення рівня споживчих цін.

Тому суд першої інстанції керуючись приписами ст. 625 ЦК України та зважаючи на вищевикладене правомірно стягнув з відповідача 2 суми трьох відсотків річних в розмірі 357515,03 російських рублів та суму інфляційних збитків в розмірі 2133926,55 російських рублів.

При цьому слід зазначити, що як вбачається з наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань, позивачем було враховано, що рівень інфляції, за той самий період, в Росії був однаковий з Україною, що спростовує твердження скаржника щодо неврахування судом першої інстанції валюти розрахунку за контрактом, при визначенні розміру інфляційних збитків.

Між позивачем та Дочірнім підприємством “Центр правового консалтингу”, був укладений договір поруки № 04-2 від 03.01.2007 (далі – Договір поруки).

Відповідно до п.1.1 Договору поруки відповідач 1 взяв на себе зобов’язання відповідати перед позивачем за виконання всіх зобов’язань Дочірнім підприємством “Українська пивна компанія” за Контрактом, який укладений між позивачем та відповідачем 2, включаючи неустойки, збитки і тощо.

На момент подачі позовної заяви до Господарського суду м.Києва відповідач 1 не виконав свої зобов’язання за Договором поруки, не компенсував позивачу суму штрафів (неустойку), річні, інфляційні.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифікованої Україною Законом від 10 листопада 1994 р. (240/94-вр), позови до юридичних осіб подаються в суди Договірної Сторони, на території якої знаходиться орган управління юридичної особи, його представництво або філія.

Згідно з п. 5.1.1 Договору поруки обов’язок відповідача 1 при порушенні відповідачем 2 свого зобов’язання, виконати його за відповідача 2 у 5-денний термін з дня отримання вимоги від позивача.

В матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем відповідачу 1 вимоги про виконання останнім зобов’язань замість відповідача 2, як це передбачено п. 5.1.1. Договору поруки.

Оскільки позивач не надав доказів, що свідчили б про обґрунтованість позовних вимог, пред‘явлених до відповідача 1, позовні вимоги позивача до відповідача 1 як до солідарного боржника судом першої інстанції обґрунтовано не задоволені.

В процесі розгляду справи, позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача 2 витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 2500,00 євро.

Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та Адвокатським об‘єднанням “Юридична фірма Ілляшев і Партнери” укладено договір про надання послуг адвокатів №МКМ/07-182 від 01.05.2007.

Відповідно до п. 3 договору про надання послуг адвокатів №МКМ/07-182 від 01.05.2007 позивач зобов‘язувався своєчасно здійснювати розрахунки з Адвокатським об‘єднанням “Юридична фірма Ілляшев і Партнери”.

Адвокатським об‘єднанням “Юридична фірма Ілляшев і Партнери” було виставлено позивачу рахунок на здійснення передоплати по договору про надання послуг адвокатів №МКМ/07-182 від 01.05.2007 в сумі 2500,00 євро за адвокатські послуги про стягнення заборгованості з Дочірнього підприємства “Українська пивна компанія”.

18.05.2007 позивачем було перераховано Адвокатському об‘єднанню “Юридична фірма Ілляшев і Партнери” грошову суму у розмірі 2500,00 євро.

Відповідно до ч. 5 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за послуги адвоката покладаються при задоволенні позову на відповідача.

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що розмір відшкодування витрат по оплаті допомоги адвоката визначається в сумі до 5% від задоволеної частини позовних вимог.

При цьому слід зазначити, що витрати, пов’язані з наданням послуг адвокатами, є судовими витратами та не входять до суми позову, а стягуються окремо від неї. Тому при заявлені до стягнення суми судових витрат не потрібно збільшувати та сплачувати державне мито. Отже вищезазначеним спростовується посилання скаржника на порушення судом процесуальних норм щодо прийняття та задоволення вимог позивача в частині розподілу судових витрат, а саме відшкодування позивачеві витрат, пов’язаних з наданням послуг адвокатом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2007 по даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.101-106 Господарського процесуального кодексу, колегія суддів ,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства “Українська пивна компанія” залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 17.10.2007 у справі № 39/48 без змін.

2. Матеріали справи № 39/48 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя

Судді