ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2008 р.

№ 21/281

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Муравйова О.В.,

розглянула

касаційну скаргу

відкритого акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" (далі Товариство)

на постанову

Донецького апеляційного господарського суду

від

15.01.08

у справі

№ 21/281

господарського суду

Донецької області

за позовом

державного підприємства "Придніпровська залізниця" (далі Залізниця)

до

Товариства

про

стягнення 9 390,00 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Федусова Р.М. (за дов. № 32 від 01.01.08);

- відповідача:

Бугай В.М. (за дов. № 09-18/1162 від 29.12.06).

Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 24.04.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 14.11.07 господарського суду Донецької області (суддя Матюхін В.І.) позовні вимоги Залізниці задоволено.

З Товариства на користь Залізниці стягнуто 9 390,00 грн. штрафу,

102,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 15.01.08 Донецького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючий –Шевкова Т.А., судді –Діброва Г.І., Стойка О.В.) апеляційну скаргу Товариства залишено без задоволення, а рішення від 14.11.07 господарського суду Донецької області – без змін.

Вказані судові рішення мотивовані тим, що матеріалами справи підтверджено неправильне зазначення Товариством маси вантажу, у зв'язку з чим судові інстанції прийшли до висновку про стягнення штрафу згідно вимог п. 5.5 р. 5 Правил оформлення перевізних документів та п. 122 Статуту залізниць України.

Не погоджуючись з рішеннями попередніх судових інстанцій, Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 14.11.07 господарського суду Донецької області та постанову від 15.01.08 Донецького апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 528, 909 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, п. 22 Статут залізниць України, п. 11 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник зазначає, що попередніми судовими інстанціями не було враховано його посилань на те, що ДП "Придніпровська залізниця" не є правомочною особою щодо права звернення до Товариства з вимогою про стягнення штрафу за неналежне виконання договору перевезення, оскільки не є стороною за таким договором.

Крім того, Товариство вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій не було належним чином враховано правові положення щодо порядку зменшення штрафних санкцій.

На день розгляду справи у судовому засіданні 24.04.08 письмовий відзив на касаційну скаргу від Товариства не надійшов, разом з тим згідно ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на касаційну скаргу (подання) не перешкоджає перегляду судового рішення, що оскаржується.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 14.05.07 згідно залізничної накладної № 49268665 зі станції Сартана Донецької залізниці Товариство здійснило відправлення вагону

№ 66557323 з вантажем "коксовий горішок" на станцію Нікополь Придніпровської залізниці.

Також, встановлено, що згідно даних залізничної накладної навантаження вагону здійснювалось засобами відправника (Залізниці) із зазначенням у залізничній накладній № 49268665 маси вантажу.

При вирішенні спору судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що правильність внесених до накладної відомостей підтвердив своїм підписом представник вантажовідправника –Кусенко, у відповідності до п. 2.3 Правил оформлення перевізних документів (затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.00 № 644, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.00 за № 863/5084).

Матеріалами справи підтверджено, що 17.05.07 по прибуттю вантажу на станцію призначення Нікополь Придніпровської залізниці, за вимогою вантажоодержувача, було здійснено контрольне переважування вантажу на 100-тонних електронних вагах, які належать станції Нікополь, та встановлено, що маса нетто вантажу у вагоні менше даних, вказаних у накладній, на

2 450,00 кг, у зв'язку з чим фактична маса коксового горішку у вагоні

№ 66557323 виявилась менше даних, зазначених у накладній, про що був складений комерційний акт від 17.05.07 № БН 753463/85.

При цьому, попередніми судовими інстанціями встановлено, що у вказаному комерційному акті визначено, що навантаження у вагоні правильне, рівномірне, шапкою вище рівня бортів 10 см, вантаж маркірований вапняним розчином, люки та двері щільно закриті, течі вантажу та слідів втрати немає. З моменту прибуття і до перевіски вагон знаходився під охороною чергових прийомоздатчиків; переваження із зупинкою без розчеплення здійснював прийомоздатчик, представник вантажодержувача Зайцева, прийомоздатчик станції Камерда.

Разом з тим, вирішуючи спір місцевий та апеляційний суд встановили відповідність комерційного акту від 17.05.07 № БН 753463/85 вимогам, встановлених до його складання Правилами складання актів.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 12 Закону України “Про транспорт” від 10.11.94 № 232/94-ВР підприємства транспорту мають право вимагати від пасажирів, відправників і одержувачів вантажів виконання вимог цього Закону, кодексів (статутів) окремих видів транспорту та інших нормативних актів України, що регулюють діяльність транспорту.

Згідно зі п. 6 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98 № 457 (далі Статут), накладна є основним перевізним документом встановленої форми, оформленим відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів і наданим залізниці відправником разом з вантажем.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що відповідно до п. 1.2 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.00 № 644, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.00 за № 863/5084 (далі Правила), накладна є обов’язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею та користь третьої особи –одержувача.

Пунктом 1.3 Правил передбачено, що усі відомості, передбачені формою бланка перевізного документа, повинні бути внесені відправником до відповідних граф. Виправлення не допускаються; у разі зміни відомостей, унесених до перевізного документа, відправник зобов’язаний заповнити новий перевізний документ.

Пунктом 5.5 Правил перевезення вантажів встановлено, що якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній відомостей про адресу одержувача, його код, назву вантажу, його кількість, то з відправника стягується штраф згідно зі п. 122 Статуту. Факт неправильного зазначення відправником указаних відомостей засвідчується актом загальної форми, якщо за цим фактом не складався комерційний акт.

Відповідно до п. 24 Статуту вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що п. 122 Статуту визначено, що за неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача з відправника стягується штраф у розмірі згідно із п. 118 цього Статуту, якою встановлено стягнення штрафу у п'ятикратному розмірі плати за користування вагонами. При цьому відправник несе відповідальність перед залізницею за наслідки, які виникли.

З правового аналізу наведених правових норм вбачається, що відповідальність за неправильне оформлення залізничної накладної чинним законодавством покладена вантажовідправника.

Факт невірного зазначення відправником у дорожніх відомостях коду одержувача встановлено господарськими судами, підтверджується матеріалами справи і не оспорюється сторонами.

За таких обставин колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що попередні судові інстанції дійшли правомірного висновку щодо наявності правових підстав для покладення на Товариство передбаченої

п.п. 118, 122 Статуту відповідальності у вигляді сплати штрафу.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає підставним висновок суду першої та апеляційної інстанцій про те, що Товариством було до пущено порушення, передбачене п. 24 Статуту, яке полягає у неправильному зазначенні у накладній маси вантажу в розумінні

п. 122 Стату ту та п. 5.5 Правил.

Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій, при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Юридичний аналіз наведених правових норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Як вбачається зі змісту оскаржених судових рішень, відхиляючи клопотання Товариства про зменшення суми штрафу, попередні судові інстанції вказали про відсутність будь-яких доказів, підтверджуючих винятковість обставин, що склались по даній справі, у зв‘язку з чим дійшли до правового висновку про неможливість задоволення вказаної заяви.

Щодо конкретного розміру штрафу, який стягується з Товариства та зменшення штрафу, то це є переоцінкою доказів по справі, а відповідно до

ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права.

Стосовно доводів скаржника про те, що ДП "Придніпровська залізниця" не є стороною договору перевезення, а тому є неналежним позивачем у даній справі, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає наступне.

Статут залізниць України не містить чітких приписів того, якій саме залізниці (відправлення, призначення чи транзитній) належить право вимагати стягнення цього штрафу, а також не встановлює будь-яких обмежень, тому такі позови можуть заявляти як залізниці відправлення, так і призначення або транзитні.

Оскільки накладна є письмовою формою договору перевезення вантажу, укладається вантажовідправником із залізницею, у відповідності із п. 24 Статуту вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ними у накладній, - то і відповідачем за позовами про стягнення штрафу за неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача має бути відправник вантажу.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи Товариства, викладені в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судовими інстанціями не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" № 09-10/117 від 15.02.08 залишити без задоволення.

Постанову від 15.01.08 Донецького апеляційного господарського суду у справі № 21/281 господарського суду Донецької області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

О.Муравйов