ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2008 р.

№
7/192

Вищий
господарський суд України у складі колегії: головуючого, судді Кузьменка М.В.,
суддів Васищака І.М., Палій В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 на рішення
господарського суду Рівненської області від 21 вересня 2007 року та постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 8 листопада 2007 року у справі
№ 7/192 за позовом суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 до садового
товариства “Західний” про стягнення 30 575 грн. та за зустрічним позовом про
визнання недійсним пункту 6 договору,

ВСТАНОВИВ:

У
травні 2007 року суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 звернувся до
господарського суду Рівненської області з позовом до садового товариства
“Західний” про стягнення 30 575 грн. штрафу з підстав порушення умов договору.

Садове
товариство “Західний” звернулося до суду з зустрічним позовом про визнання
недійсним пункту 6 цього договору з підстав невідповідності виду забезпечення
зобов'язання вимогам закону.

Рішенням
господарського суду Рівненської області від 21 вересня 2007 року (суддя О.
Тимошенко), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 8 листопада 2007 року, зустрічний позов задоволено; в
первісному позові відмовлено.

Суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1 просить судові акти в даній справі скасувати
з підстав неправильного застосування судами приписів статей 4, 178, 179, 180
Цивільного кодексу Української РСР, статті 4 Господарського процесуального
кодексу України та прийняти нове рішення, яким первісний позов задовольнити.

Сторони
належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання, проте їхні
представники в судове засідання не з'явилися.

Колегія
суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарськими
судами встановлено, що магазин, який належить позивачеві, розміщений на
території садового товариства “Західний” на підставі укладеного між сторонами
договору від 5 вересня 2003 року про надання права користування чужою земельною
ділянкою.

Позивач
є субспоживачем електричної енергії, яка поставляється йому на умовах
укладеного між сторонами договору від 10 червня 2002 року.

На
підставі наказу садового товариства № 2 від 1 квітня 2006 року постачання
електричної енергії позивачеві було припинено.

Дії
садового товариства були оскаржені до суду і рішенням господарського суду
Рівненської області від 19 червня 2006 року у справі № 17/100, яке набрало
законної сили, позов задоволено: дії відповідача по відключенню з 1 квітня 2006
року магазину від електромережі були визнані неправомірними та зобов'язано
садове товариство “Західний” відновити становище, яке існувало до порушення.

Також
рішенням господарського суду Рівненської області від 24 квітня 2007 року у
справі № 7/130 задоволено позовні вимоги суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1 до садового товариства “Західний” про стягнення 10 150 грн. штрафу за
безпідставне відключення магазину від електропостачання за період з 1 квітня
2006 року по 10 травня 2006 року.

Позивачем
заявлена вимога про стягнення суми штрафу за період з 10 травня 2006 року по 2
серпня 2006 року в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, визначеної
законодавством на день вчинення порушення, за кожний день невиконання
відповідачем зобов'язання, що складає 30 575 грн.

Пунктом
6 договору від 10 червня 2002 року про надання послуг з підключення та
постачання електричної енергії встановлена відповідальність постачальника,
зокрема, за відключення субспоживача (приміщення магазину) від електромережі у
вигляді штрафу в розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожний день, в
якому мало місце відключення субспоживача (приміщення магазину) від
електромережі.

Відмовляючи
в позові, господарські суди дійшли висновків, що умова договору про стягнення
штрафу за кожний день невиконання відповідачем зобов'язання (пункт 6 договору)
не відповідає визначенню неустойки, яке встановлене статтею 179 Цивільного
кодексу Української РСР, а отже статтям 48 і 60 цього Кодексу.

Проте
з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно
до статті 4 цього Кодексу цивільні права виникають, зокрема, з угод. За змістом
статті 178 Цивільного кодексу Української РСР виконання зобов'язань може
забезпечуватися договором.

Неустойкою
(штрафом, пенею) визнається визначена законом або договором грошова сума, яку
боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного
виконання зобов'язання (стаття 179 Цивільного кодексу Української РСР).

Неустойка,
про стягнення якої заявлена вимога, встановлена договором і, оскільки статті
178 і 179 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час укладання
договору, не встановлювали правила обчислення пені чи штрафу, висновки
господарських судів про неможливість встановлення угодою сторін такого виду
забезпечення зобов'язання, а отже про недійсність угоди в цій частині, є
помилковими.

За
таких обставин у господарських судів були відсутні підстави для задоволення
зустрічного позову та відмови в первісному позові.

Неправильне
застосування господарськими судами до спірних правовідносин статей 48, 60, 178,
179 Цивільного кодексу України зумовлює скасування рішень в даній справі та
задоволення позову.

Керуючись
статтями 1115, 1117, 1119-11111
Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
господарського суду Рівненської області від 21 вересня 2007 року та постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 8 листопада 2007 року у справі
№ 7/192  скасувати.

Позов
задовольнити.

Стягнути
з садового товариства “Західний” на користь суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1 30 575 грн. штрафу.

Видати
наказ.

Доручити
видати наказ господарському суду Рівненської області.

В
задоволенні зустрічного позову відмовити.

Головуючий,
суддя

М. В.
Кузьменко

Суддя

І. М.
Васищак

Суддя

В. М.
Палій