ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД _________________________________________________________________________________________
А Н О В А ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
Справа
№ 17/139-07-5291
суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:
судді:   Мирошниченко М. А.,
Суддів:    Бєляновського В. В. та Шевченко В. В.,
позивача -Бонадарчук Ж.В.
та  Кузнецової  Т.В.,
„Центральний парк культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка” -не з'явився,
фізичної особи -ОСОБА_1 - не з'явився,
відповідача -Одеської
міськради -Сімон А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Одеса апеляційну скаргу МПП „Діва”, м. Одеса,
на  рішення господарського суду Одеської області від 10.12.2007
справі
№17/139-07-5291
позовом  МПП „Діва”, м. Одеса,
до КП „Центральний парк культури та
відпочинку ім. Т. Г. Шевченка”, м. Одеса, СПД - фізичної особи -ОСОБА_1., м.
Одеса, та Одеської міськради, м. Одеса,
власності та виселення,
р. (вх. №6633) у господарському суді Одеської області МПП „Діва” пред'явлено
позов до КП „Центральний парк культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка” та СПД
- фізичної особи -ОСОБА_1. про визнання недійсним договору № 001/а-п-03 оренди
нежилого приміщення від 05 вересня 2005 року, укладеного між СПД -  ОСОБА_1. та КП „Центральний парк культури та
відпочинку ім. Т. Г. Шевченка”; витребування у відповідача кам'яного кафе-бару
ІНФОРМАЦІЯ_1 на пляжі „Ланжерон”, парк ім. Т. Г. Шевченка м. Одеси, загальною
площею 37,5 кв.м., в т.ч. приміщення загальною площею 15 кв.м.; визнання за
позивачем права власності на кам'яний кафе-бар ІНФОРМАЦІЯ_1 на пляжі „Ланжерон”
(а.с. 2-5, т.1). Свої  вимоги він
червня 1992 року між дирекцією об'єднання №4 Тресту громадського харчування
Жовтневого району м. Одеси та громадянкою ОСОБА_2. був укладений договір
купівлі-продажу трьох приміщень під торгівлю загальною площею 45,5 кв.м.,
розташованих за адресою: м. Одеса, парк ім. Т. Г. Шевченка, пляж „Ланжерон”. На
підставі цього, був підписаний сторонами акт прийому-передачі вказаного майна.
Договір купівлі-продажу є дійсним, сторонами не оскаржувався, ніким в
установленому порядку не скасований і є чинним. 18 грудня 1998 року громадянка
ОСОБА_3. отримала свідоцтво про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької
діяльності - юридичної особи - малого приватного підприємства „Діва”, виданого
Жовтневою райадміністрацією м. Одеси, директором якого вона є, а спірні будівлі
використовувалися МПП „Діва” як магазини для роздрібної торгівлі. З часу
придбання торгових об'єктів, з 1992 року по 1998 рік, позивач працювала в них,
підтримувала їх в належному стані, сплачувала податок на землю, ніяких
зауважень з боку органів місцевого самоврядування чи контролюючих органів не
було. 29 січня 1998 року на адресу підприємства із Одеської міської інспекції
державного архітектурно-будівельного контролю був отриманий припис про
незадовільний стан павільйону „Мальборо”, розташованого на пляжі „Ланжерон”,
який потребує реконструкції, і тому підприємству в терміновому порядку
необхідно надати в інспекцію ДАБК проект реконструкції павільйону. У разі невиконання
цих вимог, павільйон буде знесений силами інспекції ДАБК. На виконання даних
вимог при погодженні дозволів контролюючих органів, 18.05.1998 р.  були виготовлені проекти реконструкції трьох
об'єктів, а 18.06.1998 р. - отримані технічні паспорта, видані БТІ на
користувача -МПП „Діва”. Рішенням міжвідомчої комісії виконкому Жовтневої
районної ради народних депутатів №35 від 16 січня 1999 року дозволено МПП
„Діва” установку павільйону на території парка ім. Т. Г. Шевченка.
Розпорядженням Жовтневої районної адміністрації Одеської міської ради від
04.03.1999 р. затверджено дане рішення міжвідомчої комісії про дозвіл МПП
„Діва” реконструкції двох павільйонів на території парка ім. Шевченка (пляж
„Ланжерон”) та установку нового („Мальборо - морозиво”). Після закінчення
будівельно-ремонтних робіт, 14 червня 1999 року державною технічною комісією на
три торгові об'єкти видано акти про готовність закінчених будівництвом об'єктів
до експлуатації. Впродовж 1999-2002 років КП „Ланжерон” укладало сезонні
договори на розміщення та експлуатацію торгових об'єктів з МПП „Діва”. На
виконання рішення виконкому Одеської міської ради №149 від 31.03.2000 р. „Про
реалізацію програми розвитку Одеського узбережжя”, комунальним підприємствам
узбережжя, в т.ч. і „Ланжерон”, в термін до 01.05.2000 р. необхідно було
підготувати перелік основних засобів, що розташовані у прибережній зоні, які
необхідно передати на баланс. Об'єкт торгівлі кафе-бар ІНФОРМАЦІЯ_1,
розташований на пляжі „Ланжерон”, знаходиться по договору оренди №001/а-п-03 від
05 вересня 2003 року, укладеному між КП „Центральний парк культури та
відпочинку ім. Т. Г. Шевченка” та СПД - ОСОБА_1., в останнього на строк у 49
років. З приводу повернення даного об'єкту позивачка також неодноразово
зверталася як до другого відповідача, безпосередньо до орендаря, так і до
виконкому міської ради, на що отримувала негативні відповіді. Таким чином,
ставши власником об'єкта нерухомості в 1992 році, позивач добросовісно
виконував всі умови по його обслуговуванню, права інших осіб не порушував. На
чергове звернення до Одеського БТІ щодо виготовлення нових технічних паспортів,
що було оплачено, позивачу було відмовлено. Позивача необґрунтовано позбавлено
можливості користуватися своєю власністю, що є порушенням його прав як власника
та протирічить вимогам Конституції України, ст. 4 Закону України „Про
власність”. Відповідач не мав права розпоряджатися чужою власністю без згоди
власника, і тим більш укладати угоди оренди на такий тривалий час - 49 років. В
даному випадку власник не відмовлявся від права власності на майно і в
установленому законом порядку його не позбавлений. Укладаючи угоди оренди з
СПД, КП „Центральний парк культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка” не
являється власником майна і його на укладення угоди оренди власник майна відповідача
не уповноважував. Знаходження на його балансі вказаних об'єктів, не є доказом
власності і тому відповідач не мав права без узгодження з власником передавати
його майно в оренду. Оскільки угодами оренди та суборенди порушені права
позивача, як власника, то дані угоди, на підставі ст. 215 ЦК України, повинні
бути визнані недійсними. В обґрунтування позову позивач також послався на
ст.ст. 283,284 ГК України, ст.ст. 316,319,320,321,387,759,760,761,774 ЦК
господарського суду Одеської області від 20.08.2007 р. (а.с. 77, т.1) залучено
до участі у справі в якості іншого відповідача - Одеську міськраду.
Надалі позивач уточнив (змінив)
позовні вимоги (а.с. 88-90, т.1)  і
остаточно просив суд визнати за МПП „Діва” право власності на кам'яний кафе-бар
ІНФОРМАЦІЯ_1 на пляжі „Ланжерон”, парк ім. Т. Г. Шевченка м. Одеси, загальною
площею 37,5 кв.м., в т.ч. приміщення загальною площею 15 кв.м.; виселити
відповідача -СПД - ОСОБА_1. з кам'яного кафе-бару ІНФОРМАЦІЯ_1, при цьому
відповідачами в наданому уточненні позивач зазначив Одеську міськраду та СПД -
вимоги він обґрунтовував тими ж підставами що й у позові, а також, враховуючи
те, що, згідно договору оренди №001/а-п-03 від 05 вересня 2003 року, укладеного
між КП „Центральний парк культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка” та СПД
-  ОСОБА_1., останньому на строк у 49
років передане тверде покриття (площа) 33,6 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 у м.
Одесі. Поряд з даним об'єктом оренди знаходиться кафе-бар ІНФОРМАЦІЯ_1, розташований
на пляжі „Ланжерон” - парк ім. Т. Г. Шевченка, який належить позивачу і який
самовільно без будь-яких правових підстав захопив ОСОБА_1. і безпідставно
користується чужим майном. З приводу повернення даного об'єкту позивач
неодноразово звертався безпосередньо до другого відповідача, до виконкому
міської ради, на що отримував негативні відповіді. Власником земельної ділянки,
на території якої розташовані спірні об'єкти, є територіальна громада, інтереси
якої представляє міська рада. В обґрунтування свого уточнення позивач додатково
послався на ст. 317 ЦК України.
КП „Центральний парк культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка” надало суду
заперечення на позов (а.с. 91-92, т.1), в якому воно просило застосувати строк
позовної давності та в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі,
оскільки з позову та документів, що додані до позову, не зрозуміло, на який
саме об'єкт нерухомості МПП „Діва” вимагає визнати право власності. Так, в
позовній заяві цей об'єкт називається павільйон „Мальборо”, в прохальній
частині позову - кам'яний кафе-бар ІНФОРМАЦІЯ_1, в документах, що додані до
позову, зустрічається назва павільйон „Морозиво” та „Мальборо -Морозиво”, в
проекті реконструкції фасадів павільйону в парку ім. Шевченка взагалі відсутня
будь-яка назва об'єкту, також відсутня назва об'єкта в акті державної технічної
комісії про готовність завершеного будівництвом об'єкта до експлуатації. Така
неоднозначність в назвах павільйонах є підтвердженням необґрунтованості
позовних вимог МПП „Діва”. Позивач вимагає визнання недійсним договору оренди
твердого покриття, укладеного між КП „Парк Шевченка” та СПД - ОСОБА_1.. Однак,
позивач не надає жодного доказу, який би підтверджував, що цей договір
укладений з порушенням повноважень комунального підприємства, з порушенням
вимог чинного законодавства. Отже, необов'язково мала архітектурна форма, яка
розташована на твердому покритті, що орендується СПД -  ОСОБА_1., може бути спірним об'єктом. До того
ж, договір оренди № 002/а-п-03 був укладений 07 листопада 2003 року, тобто
нібито після будівництва спірного об'єкта. На момент укладання договору оренди
площадка твердого покриття площею 98 кв.м., яка була передана в оренду, була
вільна, мало того знаходилась у незадовільному технічному стані, про це
свідчить акт прийому-передачі до договору оренди. Позивач не надав доказів
наявності права власності на спірне майно. Документи, які додані до матеріалів
справи, неоднозначні, в деяких випадках суперечать один одному. Так, позивач
посилається на договір купівлі-продажу від 10.06.1992 р., відповідно до якого у
позивача нібито виникло право власності на три павільйони. По-перше, як
зазначалось раніше, в цьому договорі не зрозуміло, на які павільйони виникло
право власності. По-друге, власником якихось павільйонів за цим договором є
ОСОБА_2., а не МПП „Діва”. В матеріалах судової справи є докази того, що
ОСОБА_2. є засновником МПП „Діва”. Однак, відповідно до цивільного
законодавства України, засновники не відповідають за обов'язками підприємства і
навпаки. Також, в матеріалах справи є акт державної технічної комісії про
готовність завершеного будівництвом об'єкта до експлуатації, який не містить
відомості, на який об'єкт він був виданий. І також, він був виданий ОСОБА_2., а
не на позивача. При цьому, в матеріалах судової справи є документи, які
підтверджують, що торгові павільйони були передані Представництвом по
управлінню комунальною власністю в управління Жовтневій райадміністрації у 1997
році, тобто нібито після купівлі цих об'єктів позивачем. Також, в матеріалах
справи є копія договору на розміщення та експлуатацію тимчасового об'єкта
торгівлі від 01.06.1997 р., укладеного між Жовтневою райадміністрацією та МПП
„Діва”, відповідно до якого МПП „Діва” дозволено розміщення тимчасового кіоску
„Мальборо -Морозиво”. Із цього договору випливає, що цей кіоск є тимчасовим і
на нього не може бути визнано право власності як на нерухоме майно. Таким
чином, позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими. Крім того,
задоволення позовних вимог позивача не можливо в будь-якому випадку, з тих
підстав, що сплинула позовна давність пред'явлення таких позовних вимог. Зі
змісту позовної заяви та доданих документів випливає, що право порушено з 2002
року, отже, враховуючи ст.ст. 261,257 ЦК України, строк позовної давності
сплинув у 2005 році.
Рішенням
господарського суду Одеської області від 10.12.2007 р. (підписаним  17.12.2007 р. суддею Зуєвою Л. Є.)  у задоволенні позову відмовлено (а.с.
126-127, т.2). Таке рішення суд мотивував тим, що, оскільки договір
купівлі-продажу трьох приміщень під торгівлю загальною площею 45,5 кв.м.,
розташованих за адресою: м. Одеса, парк ім. Т. Г.  Шевченка, пляж „Ланжерон”, укладений між
дирекцією об'єднання №4 Тресту громадського харчування Жовтневого району м.
Одеси та громадянкою ОСОБА_2. 10 червня 1992 року, та на підставі цього, був
підписаний сторонами акт прийому-передачі вказаного майна і здійснена повна
оплата вартості предмету купівлі-продажу, суд вбачив, що до спірних
правовідносин, в частині визнання права власності, слід застосовувати правила
ЦК України 1963 року, а до інших правовідносин правила ЦК України №435-IV від
16.01.2003 р., оскільки спірні правовідносини
продовжують існувати і до часу розгляду цієї справи. Виходячи з вимог
норм ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), суд дійшов до висновку, що
договір від 10.06.1992 р., як договір купівлі-продажу не житлового приміщення
повинен був бути нотаріально посвідченим та зареєстрованим у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних депутатів, при цьому, законодавством не
допускалося вчинення таких угод без додержання вимог стосовно нотаріального
посвідчення договору. За таких обставин, суд
дійшов висновку, що позивач на час розгляду справи у суді не набув у
встановленому законом порядку права власності на майно, яке є предметом спору
по справі, тому позовні вимоги щодо визнання за ним права власності не
задоволені. Виходячи з вимог ст. 387 ЦК України, суд дійшов до висновку, що
позовні вимоги щодо визнання недійсним договору оренди №001/а-п-03 нежилого
приміщення від 05.09.2005 р. та виселення СПД -фізичної особи - ОСОБА_1. з
кам'яного кафе-бару ІНФОРМАЦІЯ_1 також є безпідставними та такими, що
задоволенню не підлягають. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не
обґрунтовані та не підтверджені відповідними засобами доказування. В
обґрунтування свого рішення суд також послався на ст.ст. 47,63 ЦК України (в
редакції 1963 р).

Не погоджуючись зі вказаним рішенням,
позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій, керуючись ст.ст. 224-225,227 ЦК України (в редакції 1963 р.),
ст.ст. 283,284 ГК України, просить його скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позов, з тих же підстав, що були ним викладені у позові, уточненні
до нього, а також, враховуючи те, що, як вбачається з вимог ст. 227 ЦК України
(в редакції 1963 р.), обов'язкове нотаріальне посвідчення угод, якщо однією із
сторін виступає громадянин, стосується тільки купівлі-продажу житлових будинків
або їх частин. Пленумом Верховного Суду України № 3 від 28.04.78р. „Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними” із змінами, внесеними, згідно
з постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.92р., № 15 від
25.05.98р., передбачено, що з підстав недодержання нотаріальної форми
визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного
утримання, застави, купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку
(квартири) чи його (її) чистини, дарування іншого майна на суму 500 крб. і
валютних цінностей на суму понад 50 крб. Таким чином, вимоги ст. 227 ЦК України
(в редакції 1963 р.) не розповсюджуються на правовідносини, що виникли під час
укладання договору купівлі-продажу від 10.06.92р. Крім того, суд послався на
те, що недодержання нотаріальної форми, на підставі ст. 47 ЦК України (в
редакції 1963 р.), тягне за собою недійсність договору купівлі-продажу. Між
тим, сторони договору до суду з даними вимогами не зверталися, строки позовної
давності визнання цього договору сторонами вже давно минули. Рішенням
господарського суду Одеської області також не визнано цей договір недійсним.
Судом не досліджено обставини, за якими комунальне підприємство уклало договір
оренди за № 001/а-п-03 від 05.09.03р.. Предметом вказаного договору є тверде
покриття загальною площею 33,6 кв.м., однак, фактично комунальне підприємство
надало в оренду не тільки тверде покриття, але і спірний торговельний об'єкт,
який було розташовано на ньому. Більш того, об'єкт оренди, переданий за
договором оренди, розташовано за адресою: м. Одеса,АДРЕСА_1, що ніякого
відношення не має до спірного об'єкту. Даним обставинам судом не дана належна
правова оцінка. Крім того, під час розгляду справи судом встановлено, що
спірний торговельний об'єкт взагалі не належить комунальному підприємству
(навіть не взято на баланс). Таким чином, КП „Центральний парк культури та
відпочинку ім. Т. Г.  Шевченка” під час
розгляду справи не надано жодного доказу в підтвердження права власності на
вказані об'єкти. Лише власник або з його погодження інша особа можуть передати
майно в оренду.

Ухвалою Одеського апеляційного
господарського суду від 24.01.2008 р. прийнято апеляційну скаргу до провадження
та призначено до розгляду на 26.02.2008 р., про що сторони, згідно приписів ст.
98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Фіксування
судового засідання здійснювалось технічними засобами, а саме програмно -
апаратним комплексом „Діловодство суду” на диск CD-R № 7194109RA5472.

Представники
відповідачів - КП „Центральний парк культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка”
та СПД - фізичної особи -ОСОБА_1., які були належним чином повідомлені про час
та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явились, про причини неявки
суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили і
судова колегія прийняла рішення про розгляд справи за їх відсутністю.

Представники скаржника (позивача) в
усних поясненнях, наданих апеляційному суду, підтримали скаргу і просили її
задовольнити на викладених у ній підставах.

Представник Одеської міськради просив
суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без змін.

За згодою представників сторін,
згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та
резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення представників
сторін, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши обставини і
матеріали  справи,  в тому числі наявні у ній докази,
відповідність викладеним в рішенні висновкам цим обставинам і доказам, а також
перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, 10 червня 1992
року між дирекцією об'єднання №4 Тресту громадського харчування Жовтневого
району м. Одеси (продавець) та громадянкою ОСОБА_2. (покупець) був укладений
договір купівлі-продажу трьох приміщень під торгівлю загальною площею 45,5
кв.м. (далі - Договір), в тому числі одного павільйону з терасою загальною
площею 37,5 кв.м.,  розташованого біля
сходів, що йдуть на пляж „Ланжерон”, у парку ім. Т. Г. Шевченко у м. Одеса. На
виконання цього Договору  покупець
оплатив продажну ціну цих об'єктів і вони (об'єкти) були передані покупцю, що
підтверджується наявним у матеріалах справи актом прийому-передачі  майна.

Зазначений Договір купівлі-продажу не
розірвано та не визнано недійсним у встановленому законом судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову,
місцевий суд послався на те, що Договір, у порушення приписів ст. 227 ЦК
України (в редакції1963 р.), не був нотаріально посвідчений  та не зареєстрований у виконавчому комітеті
ради народних депутатів, а тому, відповідно до ст. 47 ЦК України (в редакції
1963 р.), цей Договір є недійсним, а тому громадянка ОСОБА_2. не набула права
власності на ці об'єкти і, відповідно, засноване нею МПП „Діва” не має права
вимагати визнання за ним права власності на цей об'єкт.

З огляду на це, місцевий суд також
визнав необґрунтованими вимоги позивача, викладені у первинній редакції позову
про визнання недійсним договору № 001/а-п-03 оренди нежилого приміщення від 05
вересня 2005 року, укладеного між СПД -
ОСОБА_1. та КП „Центральний парк культури та відпочинку ім. Т. Г.
Шевченка”.

Проте, з такими висновками погодитись не
можна, з огляду на таке.

Так, місцевий суд, дійшовши правильного
висновку, що до Договору необхідно застосовувати норми ЦК України в редакції
1963 року, зробив висновок, який не відповідає змісту зазначених ним правових
норм.

Дійсно, ст. 227 ЦК України в редакції
1963 року передбачала необхідність нотаріального посвідчення договорів купівлі
- продажу, а ст. 47 цього кодексу встановлювала, що недодержання нотаріальної
форми тягне за собою недійсність угоди.

Однак, правила вищезазначеної статті
227 передбачали необхідність нотаріального посвідчення договорів купівлі -
продажу тільки житлових будинків, а не будь-яких інших будівель та
споруд (рухомих або нерухомих).

Зазначені у Договорі об'єкти, в тому
числі павільйон з терасою загальною площею 37,5 кв.м.,  розташований біля сходів, що йдуть на пляж
„Ланжерон”, у парку ім. Т. Г. Шевченко у м. Одеса, не є житловими будинками і,
відповідно, на цей Договір не можуть розповсюджуватись приписи вищезазначеної
статті.

З огляду на викладене, застосування
щодо цього Договору приписів ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року також не
можливо.

Будь-які інші норми цивільного
законодавства, які діяли на час укладання цього Договору, також не передбачали
обов'язковість нотаріального посвідчення цього договору та необхідність
реєстрації у виконавчому комітеті місцевої
ради народних депутатів.

Застосування до цього Договору
приписів ст.ст. 227 та 47 ЦК України в редакції 1963 року за аналогією також є
неприпустимим, оскільки таке тлумачення не витікає зі змісту та суті зазначених
статей і є помилковим.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що висновок місцевого суду про те, що зазначений Договір є недійсним і
не породжував уОСОБА_2 права власності на зазначені в ньому об'єкти, в т.ч. на
павільйон з терасою загальною площею 37,5 кв.м., розташований  біля сходів, що йдуть на пляж „Ланжерон”,
у  парку ім. Т. Г. Шевченко у м. Одеса,
суперечить фактичним обставинам, а застосовані судом норми права не можна
застосовувати до цього Договору, тобто висновок місцевого суду щодо відсутності
уОСОБА_2 права власності на придбані нею за Договором об'єкти є помилковим.

З огляду на викладене, рішення
місцевого суду,  відповідно до
приписів  п.п.3,4 ч.1 ст. 104 ГПК
України, підлягає скасуванню.

З
матеріалів справи, в т.ч. з установчих документів МПП „Діва”, вбачається, що
фізична особаОСОБА_2 є єдиним засновником та керівником МПП „Діва”.

Матеріали
справи також свідчать, що саме МПП „Діва” в особі її засновника та
керівника,  а неОСОБА_2 як фізична особа,
зверталось до відповідних державних органів з заявами для вирішення питання
щодо реконструкції об'єктів, придбаних за Договором, в тому числі павільйону з
терасою загальною площею 37,5 кв.м., розташованого біля сходів,  що йдуть на пляж „Ланжерон”, у  парку ім. Т. Г. Шевченко у м. Одеса, і саме
МПП „Діва” надавались  дозволи на  їх реконструкцію, а також дозволи на
розміщення, експлуатацію цих  об'єктів та
виписувались приписи.

З викладеного та пояснень представника
позивача -ОСОБА_2 вбачається, що придбані фізичною особоюОСОБА_2 за Договором
об'єкти були передані нею у фонд створеного нею МПП „Діва” і саме за рахунок
цього майна зазначене підприємство здійснювало свою виробничу діяльність.

Слід зазначити, що в останній
редакції статуту МПП „Діва” також визначено, що ці об'єкти передані засновником
у статутний фонд цього підприємства.

З матеріалів справи вбачається, що МПП
„Діва” було здійснено реконструкцію об'єктів, придбаних за Договором та
переданих йомуОСОБА_2. При цьому, матеріали справи свідчать, що реконструкція
павільйону з терасою загальною площею 37,5 кв.м.,  розташованого біля сходів, що йдуть на пляж
„Ланжерон”, у  парку ім. Т. Г. Шевченко,
у м. Одеса, була здійснена у відповідності до вимог чинного на час її вчинення
законодавства, а саме були прийняті відповідні рішення про дозвіл на
реконструкцію, отримані всі необхідні дозволи та висновки від уповноважених на
це організацій, був розроблений та узгоджений проект реконструкції та отримані
дозволи на виконання будівельних робіт. При цьому, зазначений об'єкт  є капітальною будівлею.

Більш того, відповідно до вимог
чинного на той час законодавства, реконструйований об'єкт, розташований  біля сходів,
що йдуть на пляж „Ланжерон”, у
парку ім. Т. Г. Шевченко у м. Одеса, було прийнято в експлуатацію як
кам'яний кафе-бар „Олександрівський” загальною площею 37,5 кв.м., в т.ч.
приміщення загальною площею 15 кв.м., що підтверджується наявним у матеріалах
справи актом державної технічної комісії про готовність закінченого
будівництвом об'єкту до експлуатації.

Слід зазначити, що цей акт,  згідно чинного на той час законодавства
та  змісту самого акту, був підставою для
реєстрації цього об'єкту як  приватної
власності юридичних осіб, тобто МПП „Діва”.

З огляду на викладене, судова колегія
дійшла висновку, що МПП „Діва” фактично є власником кам'яного кафе-бару
„Олександрівський”, розташованого  біля
сходів,  що йдуть на пляж „Ланжерон”,
у  парку ім. Т. Г. Шевченко у м. Одеса, і,
оскільки це право оспорюється і не визнається відповідачами, мало право, згідно
ст. 16 та ст. 392 ЦК України в редакції 2003 р., на звернення до суду з позовом
про визнання за ним права власності і ці позовні вимоги обґрунтовані та
підлягають задоволенню.

Оцінюючи
висновок місцевого суду щодо відмови в задоволенні позову в частині  визнання недійсним  договору № 001/а-п-03 оренди нежилого
приміщення від 05 вересня 2005 року, укладеного між СПД - ОСОБА_1. та КП
„Центральний парк культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка”, судова колегія
встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 05 вересня
2005 року  між КП „Центральний парк
культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка” та СПД - ОСОБА_1. було укладено
договір № 001/а-п-03 оренди споруди та іншого об'єкту нерухомості, згідно якого
СПД було надано в оренду тверде покриття (площа) площею 33,6 кв.м..

З матеріалів справи вбачається, що у
притик до цього покриття розташоване належне МПП „Діва” на праві власності
вищезазначене кам'яне кафе-бар „Олександрівський”.

З викладеного вбачається, що КП
„Центральний парк культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка” не передавав
вищезазначене кам'яне кафе-бар „Олександрівський”  в оренду СПД -ОСОБА_1..

Враховуючи зазначені обставини,
позивач в процесі розгляду справи уточнював та змінював свої позовні вимоги. В
остаточній редакції його позов не містив вимог про визнання   недійсним
договору № 001/а-п-03 оренди нежилого приміщення від 05 вересня 2003
року. Місцевий суд, ухвалюючи рішення, не звернув уваги на зміну позовних вимог
і дав оцінку вимогам, які вже не були предметом спору.

В той же час, матеріали справи свідчать, що
СПД - ОСОБА_1., отримавши за договором № 001/а-п-03  від 05.09.2003 р. в оренду тверде покриття
(площа) площею 33,6 кв.м., яке примикає до кам'яного кафе-бару
„Олександрівський”, без будь-яких правових підстав зайняв це кафе-бар та
використовує для підприємницької діяльності.

Будь -яких доказів (правовстановлюючих
документів) того, що він має право
власності або користування цією будівлею, СПД - ОСОБА_1. суду не надав,
в судові засідання, як суду першої, так і апеляційної інстанції, не з'являвся,
а в матеріалах справи такі докази відсутні.

Згідно діючого на час зайняття СПД -
ОСОБА_1. цього об'єкту законодавства, в тому числі Закону України „Про
власність” та норм ЦК України,
розпоряджуватись майном мав право лише власник майна або уповноважені
ним на це особи.

Згідно ст. 41 Конституції України,
право власності є непорушним і позбавлення права власності (розпорядження,
володіння та користування) не допускається, крім випадків, передбачених
законодавством. Такі ж положення закріплені в ст. 319 та ст. 321 ЦК України в
редакції 2003 р..

З викладеного вбачається, що СПД -
ОСОБА_1., який не був і не є  власником
або законним користувачем цього майна, не має правових підстав користуватись
цим майном та позбавляти МПП „Діва” права володіти та користуватись ним.

З огляду на викладене, судова
колегія дійшла висновку, що позовні вимоги позивача про зобов'язання СПД -
ОСОБА_1 звільнити цей об'єкт та виселити його обґрунтовані, а тому, враховуючи
вищезазначені правові норми, а також ст. 387 ЦК України в редакції 2003 р.,
підлягають задоволенню.

Доводи відповідача - КП „Центральний парк
культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка”, що позивач пропустив строк позовної
давності по заявленим вимогам, на думку судової колегії, не заслуговують на
увагу, оскільки позивач в остаточній редакції позову не  ставив питання про визнання  недійсним договору № 001/а-п-03  від 05.09.2003 р., строк позовної давності за
яким дійсно сплинув, а просить суд визнати за ним право власності на майно та
зобов'язати відповідача звільнити належний йому на праві власності об'єкт, а
строк позовної давності за цими вимогами не закінчився.

Доводи відповідача - КП „Центральний парк
культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка” щодо розбіжності назв спірного
об'єкту також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, з
огляду на таке.

Дійсно, в різних документах, наявних
у матеріалах справи, цей об'єкт називається по різному. Проте, судова колегія
враховує, що за час придбанняОСОБА_2 за Договором цього об'єкту сплинуло багато
часу і, відповідно, цей об'єкт перейменовувався та реконструювався.

Однак, ретельний аналіз всіх
наявних у матеріалах справи документів, в тому числі встановлення
місцезнаходження об'єкту (біля сходів, що йдуть на пляж „Ланжерон”, у  парку ім. Т. Г. Шевченко у м. Одеса) та
відсутність на цьому місці інших об'єктів, які б по параметрам відповідали
реконструйованому придбаному за Договором об'єкту, дозволяє зробити висновок,
що МПП „Діва” на праві власності належить саме кам'яний кафе-бар ІНФОРМАЦІЯ_1,
розташований біля сходів на пляж „Ланжерон” у парку ім. Т. Г. Шевченка м.
Одеси, загальною площею 37,5 кв.м., в т.ч. приміщення загальною площею 15
кв.м.,  і наявність зазначених
відповідачем розбіжностей не спростовує цих обставин.

За таких обставин, відповідно до
приписів ст.ст. 103 та 104 ГПК України, судова колегія дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення місцевого суду - скасуванню з
ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.
99,101-105  ГПК  України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

1.
Апеляційну скаргу  МПП „Діва” (м. Одеса) - задовольнити.

2.
Рішення
господарського суду Одеської області від 10.12.2007 р. у справі №17/139-07-5291
- скасувати.

3.
Позов  МПП „Діва” (з урахуванням уточнень/змін до
нього) - задовольнити.

Визнати за МПП „Діва” (м. Одеса) право власності на кам'яний
кафе-бар ІНФОРМАЦІЯ_1, розташований біля сходів на пляж „Ланжерон” у парку ім.
Т. Г.  Шевченка м. Одеси, загальною
площею 37,5 кв.м., в т.ч. приміщення загальною площею 15 кв.м..

Виселити СПД - ОСОБА_1. з кам'яного кафе-бару ІНФОРМАЦІЯ_1,
розташованого біля сходів на пляж „Ланжерон” у парку ім. Т. Г.  Шевченка м. Одеси, загальною площею 37,5
кв.м., в т.ч. приміщення загальною площею 15 кв.м..

4.
Доручити
господарському суду Одеської області видати накази відповідно до цієї
постанови.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України,
набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:
Мирошниченко М. А.

Судді:
Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний
текст постанови підписано 28.02.2008 р.