ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2008 р.

№ 24/699

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Губенко Н.М.,

суддів

Барицької Т.Л.,

Шевчук С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державного підприємства „Національна атомна енергогенеруюча компанія „Енергоатом”

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2008 року

у справі

№ 24/699

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю

„Енергія МК”

до

Державного підприємства „Національна атомна енергогенеруюча компанія „Енергоатом”

про

стягнення 38 876 395,48 грн.,

за участю представників сторін від:

позивача:

Хрустенко Р.Ю. (дов. № 21-2008 від 07.02.2008 року);

відповідача

Чорногорець Є.А. (дов. №Ю-17/1002 від 26.07.2007 року);

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2003 року Товариство з обмеженою відповідальністю „Енергія МК” (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва про стягнення з Державного підприємства „Національна атомна енергогенеруюча компанія „Енергоатом” (далі - відповідач) заборгованості у розмірі 38 876 395,48 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.10.2003 року (далі - рішення) у справі №24/669 позовні вимоги позивача було задоволено частково. За рішенням суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 30 557 508,75 грн. основного боргу, 1700 грн. витрат по сплаті державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову було відмовлено.

На виконання зазначеного судового рішення господарським судом міста Києва 11.11.2003 року позивачу був виданий наказ №24/699 про примусове виконання рішення суду.

31.03.2005 року позивач звернувся до суду з заявою про видачу дублікату наказу господарського суду міста Києва № 24/699 від 11.11.2003 року, у в зв’язку із втратою оригіналу вказаного наказу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.07.2005 року заяву позивача задоволено. Ухвалено видати дублікат наказу від 11.11.2003 року у справі № 24/699.

29.01.2008 року позивачем до канцелярії суду було подано заяву про поновлення пропущеного строку для пред’явлення наказу до виконання у відповідності до вимог ст.119 ГПК України. Заява обґрунтовано тим, що протягом часу дії наказу відповідач в добровільному порядку здійснював погашення боргу. Станом на 01.02.2007 року відповідачем борг було частково погашено і залишився несплаченим борг у сумі 26 519 326,75 грн., що підтверджується актом взаєморозрахунків. Після 01.02.2007 погашення боргу відповідачем не здійснювалось.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.02.2008 року (суддя –Ващенко Т.М.) вказану заяву позивача було задоволено. Ухвалено поновити пропущений строк для пред’явлення наказу господарського суду міста Києва № 24/699 від 11.11.2003 року до виконання, на підставі ч. 1 ст. 119 ГПК України .

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2008 року (далі - постанова) (колегія суддів у складі: Отрюх Б.В. головуючий, Тищенко А.І., Верховець А.А.) апеляційну скаргу відповідача було залишено без задоволення. Ухвалу місцевого господарського суду від 12.02.2008 року було змінено, а саме пункт 2 резолютивної частини оскаржуваної ухвали було викладено у наступній редакції: „Наказ господарського суду міста Києва від 11.11.2003 року у справі 24/699 вважати дійсним для пред’явлення до виконання до 01.02.2010 року”. Постанову обґрунтовано посиланням на ст. 22 Закону України „Про виконавче провадження”.

Не погоджуючись з постановою господарського суду апеляційної інстанції відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та просить оскаржувану постанову скасувати, оскільки вона була прийнята з порушенням норм процесуального права та не відповідає дійсним обставинам справи, заяву позивача про поновлення пропущеного строку для пред’явлення наказу місцевого господарського суду у даній справі до виконання направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваного судового акту, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з ч. ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За вимогами ст.ст. 115, 116 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов’язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України “Про виконавче провадження”.

Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Як вбачається з матеріалів справи, господарським судом міста Києва на виконання рішення від 28.10.2003 року у справі №24/669 було видано 11.11.2003 року наказ про стягнення з відповідача на користь позивача 30 557 508,75 грн. основного боргу, 1700 грн. витрат по сплаті державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

12.07.2005 року господарським судом міста Києва позивачу було видано дублікат наказу від 11.11.2003 року у даній справі.

В силу ст. 118 ГПК України виданий стягувачеві наказ може бути пред'явлено до виконання не пізніше трьох років з дня прийняття рішення, ухвали, постанови або закінчення строку, встановленого у разі відстрочки виконання судового рішення або після винесення ухвали про поновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання. У цей строк не зараховується час, на який виконання судового рішення було зупинено.

Згідно з ст. 21 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом трьох років.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України у разі пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання з причин, визнаних господарським судом поважними, пропущений строк може бути відновлено. За результатами розгляду заяви виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві і боржнику. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку.

Подаючи заяву про відновлення пропущеного строку, встановленого для пред’явлення наказу, виданого на виконання рішення від 28.10.2003 року місцевого господарського суду, яке було прийняте у даній справі, позивач вважав, що ним такий строк пропущено і причиною пропуску строку є те, що протягом часу дії наказу відповідач в добровільному порядку здійснював погашення боргу. Станом на 01.02.2007 року борг відповідача зменшився і становив 26 519 326,75 грн., що підтверджується актом взаєморозрахунків, але після 01.02.2007 погашення боргу припинилось.

Задовольняючи заяву позивача про відновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу від 11.11.2003 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в порушення ст. 118 ГПК України пропущено встановлений строк для пред'явлення наказу до виконання. Проте, судом першої інстанції не було враховано обставин, пов'язаних з перериванням строку пред'явлення наказу від 11.11.2003 року №24/699 до виконання за судовим рішенням у даній справі, з урахуванням ст.22 Закону України "Про виконавче провадження".

Статтею 22 Закону України “Про виконавче провадження” передбачені підстави переривання строку давності пред'явлення виконавчого документу до виконання. Однією з таких підстав є часткове виконання рішення боржником.

Даною нормою також встановлено, що після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи ухвалу місцевого господарського суду та викладаючи її у новій редакції, прийшов до висновку про те, що відповідач протягом дії наказу від 11.11.2003 року №24/699 здійснював часткове виконання рішення, станом на 01.02.2007 року борг відповідача зменшився, що підтверджується актом взаєморозрахунків від 01.02.2007 року і вказані дії відповідача, згідно зі ст. 22 Закону України “Про виконавче провадження” зумовили переривання строку давності пред'явлення наказу до виконання, а тому перебіг строку давності пред'явлення до виконання наказу від 11.11.2003 року № 24/699 слід вважати поновленим з 01.02.2007 року, а наказ вважати дійсним для пред'явлення до виконання до 01.02.2010 року.

При цьому суд апеляційної інстанції в резолютивній частині постанови від 20.03.2008 року залишив без змін пункт 1 резолютивної частини ухвали господарського суду міста Києва від 12.02.2008 року у справі № 24/699 щодо задоволення заяви позивача про поновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу від 11.11.2003 року №24/699 до виконання. А пункт 2 вказаної ухвали постановою суду апеляційної інстанції було змінено та викладено у наступній редакції: "Наказ господарського суду міста Києва від 11.11.2003 року у справі № 24/699 вважати дійсним для пред'явлення до виконання до 01.02.2010 року".

Проте, судом апеляційної інстанції не було враховано, що позивач звернувся до місцевого господарського суду із заявою про відновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання на підставі ст. 119 ГПК України.

Згідно з приписами ст. 119 ГПК України господарський суд може відновити строк для предявлення наказу до виконання у разі пропуску такого строку.

Як правильно встановлено судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 22 Закону України “Про виконавче провадження” строк предявлення наказу від 11.11.2003 року №24/699 до виконання переривався, а після переривання строку перебіг 3-річного строку пред'явлення наказу від 11.11.2003 року №24/699 поновився з 01.02.2007 і наказ є дійсним до пред’явлення до виконання до 01.02.2010 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, зробивши висновок, що наказ від 11.11.2003 року №24/699 є дійсним до пред’явлення до виконання до 01.02.2010 року, виходячи з вимог ст. 119 ГПК України повинен був відмовити позивачу у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред’явлення наказу від 11.11.2003 року № 24/699 до виконання.

Крім того, суд апеляційної інстанції, постановивши в резулятивній частині постанови: "Наказ господарського суду міста Києва від 11.11.2003 року у справі № 24/699 вважати дійсним для пред'явлення до виконання до 01.02.2010 року” в порушення норм процесуального права вийшов за межі розгляду заяви позивача про поновлення пропущеного строку для пред’явлення наказу від 11.11.2003 року № 24/699 до виконання.

Отже, судом касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги встановлено, що судом апеляційної інстанції повно з’ясовано фактичні обставини у даній справі і суд дійшов обгрунтованого висновку, що перебіг строку пред'явлення до виконання наказу від 11.11.2003 року № 24/699 є поновленим з 01.02.2007 року, а наказ є дійсним для пред'явлення до виконання до 01.02.2010 року, разом з тим, судове рішення не відповідає чинному законодавству України, оскільки судом неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до прийняття помилкового рішення у справі.

Неправильне застосування місцевим господарським судом положень ст. 22 Закону України „Про виконавче провадження" і апеляційним господарськими судом приписів ст. 119 Гоподарського процесуального кодексу України, в силу вимог статті 11110 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування судових рішень і ухвалення нового рішення.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судом не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Вищого господарського суду України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства „Національна атомна енергогенеруюча компанія „Енергоатом” задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2008 року та ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.02.2008 року у справі № 24/699 скасувати.

3. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю „Енергія МК” про поновлення пропущеного строку для пред’явлення наказу від 11.11.2003 року № 24/699 до виконання відмовити.

Головуючий                                                                        Н.М. Губенко

Судді:                                                                                 Т.Л. Барицька

С.Р. Шевчук