Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2008 р. Справа № 21/531-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., судді Пушай В.І. , Плужник О.В.

при секретарі Гудковій І.В.

за участю представників сторін:

позивача за первісним позовом - Сухоруков Є.В.

відповідача за первісним позовом - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом вх. № 389Х/3-7 на рішення господарського суду Харківської області від 04.02.08 по справі № 21/531-07

за позовом Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Агросвіт", с. Катеринівка

до Науково-виробничої фірми "Сінтал'Д" - ТОВ, м. Харків

про стягнення 57074,78 грн.

та за зустрічним позовом - Науково-виробничої фірми "Сінтал'Д" - ТОВ, м. Харків

до - Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Агросвіт", с. Катеринівка

про стягнення 140 010,43 грн. -

встановила:

В листопаді 2007 р. позивач за первісним позовом –ПОСП „Агросвіт”, с. Катеринівка, Харківської області (далі за текстом позивач) звернувся до господарського суду з позовною заявою в якій просив суд стягнути з відповідача - ТОВ НВФ „Сінтал’Д”, м. Харків (далі за текстом відповідач) 54989,58 грн. основного боргу, 1853,07 грн. річних, 232,30 грн. інфляційних та судові витрати, посилаючись при цьому на те, що на підставі укладеного між сторонами договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № 71/2006-КЗС від 21.09.2006 р. він передав відповідачу продукцію, проте останній свої зобов’язання щодо її оплати здійснив лише частково.

В грудні 2007 р. відповідач звернувся до господарського суду з зустрічною позовною заявою в якій просив суд стягнути з позивача 140010,43 грн. штрафу та судових витрат з посиланням на те, що позивач порушив умови вищезгаданого договору купівлі-продажу та ін.

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.02.08 р. (суддя Пелипенко Н.М.) первісний позов задоволено частково; в задоволенні зустрічного позову відмовлено. З відповідача на користь позивача стягнуто 54989,58 грн. основного боргу, 786,42 грн. річних, 173,81 грн. інфляційних, 559,49 грн. держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення мотивоване з тих підстав, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов’язання щодо оплати за одержану від позивача продукцію в рамках укладеного між сторонами договору № 71/2006-КЗС від 21.09.2006 р.; що інфляційні та річні підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі норм чинного законодавства України та з урахуванням того, що вимогу про сплату заборгованості № 90 позивач на адресу відповідача надіслав 25.05.07 р.; що зустрічні позовні вимоги щодо стягнення штрафу задоволенню не підлягають, оскільки згідно з вимогами ст. 15 спірного договору, сторони передбачили самовивіз продукції відповідачем і останній при цьому не надав суду товарно-транспортних накладних на підтвердження здійснення вивезення товару та доказів відмови позивача від передачі товару для перевезення; що відповідач при зверненні до суду з вимогою про стягнення штрафу пропустив встановлений законом строк позовної давності в межах якого мав право на звернення до суду з відповідною вимогою та ін.

Відповідач з рішенням господарського суду не погоджується, вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу в якій просить рішення частково скасувати та прийняти нове, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на те, що господарський суд при винесенні оскаржуваного рішення не взяв до уваги той факт, що позивач передав відповідачу продукцію в меншій кількості, ніж сторони обумовили в спірному договорі, в зв’язку з чим, на підставі ст. 36 цього договору, зобов’язаний сплатити на користь позивача штраф. При цьому суд, на думку відповідача, безпідставно застосував до спірних правовідносин положення ч. 6 ст. 232 ГК України та ін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на правомірність застосування господарським судом до заявлених відповідачем позовних вимог строку позовної давності. При цьому, на думку позивача подана відповідачем апеляційна скарга не підписана уповноваженою особою та ін.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, про причини неприбуття представника не повідомив.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, судова колегія встановила наступне:

21.09.2006 р. між сторонами укладено договір купівлі-продажу № 71/2006-КС3, відповідно до умов якого позивач (продавець) зобов’язався передати відповідачу (покупцеві) товар –цукровий буряк врожаю 2006 р. в кількості 1000 т. (одна тисяча) в термін до 20.11.2006р.

В ст. 4.1 договору сторони визначили, що продавець зобов’язаний в строк до 20.11.2006р. в заліковій вазі передати товар покупцеві на суму 230000 грн. з урахуванням ПДВ.

За ст. 7 договору покупець зобов’язався забезпечити своєчасне приймання товару на бурякоприймальному пункті, який розташований за адресою: Харківська обл., Первомайський р-н, с. Ліхачево, Ліхачівський бурякоприймальний пункт.

Відповідно до ст. ст. 9, 14 договору, загальна його ціна становить 230000 грн., виплата якої здійснюється покупцем продавцю шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця (попередня оплата).

Згідно зі ст. 15 договору доставка товару до місцезнаходження бурякоприймального пункту покупця здійснюється покупцем власним вантажним транспортом або найнятим вантажним транспортом.

В ст. 38 договору сторони встановили, якщо покупець прийняв більшу кількість товару ніж це встановлено ст. 3 цього договору, він зобов’язаний оплатити продавцю додатково прийнятий товар за ціною, встановленою цим договором та у строк до 20.11.2006 р.

Ст. 36 договору обумовлено, що якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено ст. 3 цього договору, продавець зобов’язаний сплатити покупцю штраф, розмір якого складає 100 % від суми невиконаного зобов’язання.

Як свідчать матеріали справи, позивач передав покупцеві (відповідачу) цукровий буряк по накладній № 415 від 30.09.2006р. 255,649 т. на суму 58799,27 грн. та по накладній № 437 від 06.10.2006р. в кількості 135,610 т. на суму 31190,30 грн., відповідач товар прийняв через свого представника, що діяв по довіреності серії ЯМЦ № 47077 від 20.09.2006р. та оплатив по платіжному дорученню № 1733 від 08.11.2006р. на суму 20000 грн. та № 1870 від 16.11.2006 р. на суму 15000 грн. а загалом - суму 35000 грн.

З урахуванням часткової сплати, сума заборгованості відповідача перед позивачем за отриманий цукровий буряк в рамках договору на момент звернення позивача до суду склала 54989,58 грн.

Разом з тим, позивач листом № 111 від 05.03.2007 р. визнав заборгованість в сумі 54989,58 грн. та запропонував здійснити розрахунки цукром та засобами захисту рослин.

В зв’язку з несплатою заборгованості позивачем 25.05.2007 р. пред’явлено відповідачу претензію № 90 щодо сплати ним основного боргу та витрат по перевезенню в загальній сумі 68437,33 грн., яка була залишена відповідачем без відповіді.

При цьому відповідач в поданій до господарського суду заяві вх. № 26415 від 10.12.2007 р. визнав заявлені позивачем позовні вимоги, та в поданій зустрічній позовній заяві посилався на неналежне виконання позивачем умов договору щодо об’ємів поставки (ст. 3), а саме на те, що позивач недопоставив йому 608,741 т. цукрового буряка, в зв’язку з чим просив суд на підставі ст. 36 договору, ст. 611 ЦК України стягнути з позивача штраф у розмірі 100% від суми невиконаного ним зобов’язання, а саме 140010,43 грн. Разом з тим, в заяві вх. № 25719 від 24.12.2007 р. відповідач просив не враховувати вимог заяви про визнання позову, посилаючись при цьому на те, що позивач не пред’являв відповідачеві вимоги про оплату заборгованості в порядку, передбаченому ст. 530 ЦК України.

З матеріалів справи також вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов’язання щодо оплати за одержану від позивача продукцію в рамках укладеного між сторонами договору № 71/2006-КЗС від 21.09.2006 р.; що інфляційні та річні підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі норм чинного законодавства України та з урахуванням того, що вимогу про сплату заборгованості № 90 позивач на адресу відповідача надіслав 25.05.07 р.; що зустрічні позовні вимоги про стягнення штрафу задоволенню не підлягають, оскільки згідно з вимогами ст. 15 спірного договору, сторони передбачили самовивіз продукції відповідачем і останній при цьому не надав суду товарно-транспортних накладних на підтвердження здійснення вивезення товару та доказів відмови позивача від передачі товару для перевезення; що відповідач при зверненні до суду з вимогою про стягнення штрафу пропустив встановлений законом строк позовної давності в межах якого мав право на звернення до суду з відповідною вимогою.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого по справі рішення.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог —відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк виконання зобов'язання не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач в обґрунтування своїх вимог не надав суду доказів погашення заборгованості та фактично визнає наявність заборгованості, що позивач в порядку ст. 530 ЦК України надсилав на адресу відповідача вимогу про сплату заборгованості, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно задоволення первісного позову та стягнення з відповідача на користь позивача 57074,78 грн. заборгованості.

Відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов’язання з 03.06.07 р. (тобто з дня невиконання вимог надісланої позивачем претензії № 90), також законними та обґрунтованими є висновки господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 786,42 грн. річних, та 173,81 грн. інфляційних.

Разом з тим, також законними та обґрунтованими є висновки господарського суду про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст. 230 ГК України, Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

При цьому ст. 549 ЦК України, встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, за своєю правовою природою видом забезпечення виконання зобов’язання обумовленим сторонами в ст. 36 спірного договору є саме штраф.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність —це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Ст. 258 встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 3-4 ст. 267 ЦК України, Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, а також те, що право вимоги сплати штрафу виникло у відповідача з 20.11.06 р. (ст. 4 спірного договору), а позивач звернувся до суду з відповідною вимогою лише 19.12.2007 р. (вх. № 27298), тобто після спливу встановленого законом строку позовної давності, що позивач, зокрема у відзиві від 02.10.08 р. просив застосувати до правовідносин щодо стягнення штрафу позовну давність, судова колегія також погоджується з висновками господарського суду про застосування позовної давності та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.

При цьому не можуть прийматися судом до уваги доводи відповідача про те, господарський суд при винесенні рішення зокрема порушив вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України, з урахуванням якої, як зазначає відповідач, застосування позовної давності нібито можливе виключно до вимог щодо стягнення пені, оскільки в даній статті йдеться виключно про строк, за який може нараховуватися пеня, та не йдеться про умови та порядок застосування позовної давності.

Разом з тим, покупець не надав суду товарно-транспортних накладних в підтвердження здійснення самовивозу товару та доказів відмови продавця від передачі товару для перевезення (тобто виконання ним вимог ст. 15 спірного договору), і вказані обставини в свою чергу також є підставами для відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення" від 29 грудня 1976 року за № 11 обґрунтованим визнається рішення суду, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Прийняте по справі рішення господарського суду вказаним вимогам відповідають.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, судова колегія –

постановила:

Рішення господарського суду Харківської області від 04.02.08 р. по справі № 21/531-07 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Повний текст постанови підписано 07.04.08 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Судді Пушай В.І.

Плужник О.В.