ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2008 р. Справа № 15/217-08

вх. № 3564/3-15

Суддя господарського суду Лаврова Л.С.

при секретарі судового засідання Шаршакова Н.А.

за участю представників сторін:

позивача - Новаков А.І. відповідача - Мирошникова О.Ш.

розглянувши справу за позовом Військовий Радгосп "Благодатний" МО України, с. Благодатне

до ТОВ "ВС Благодатний", с. Благодатне

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою, в якій просить визнати договір на використання земель № 8 від 25.04.2007 року недійсним, а також просить покласти на відповідача понесені судові витрати у вигляді держмита та витрат по забезпеченню судового процесу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що договір на використання земель суперечить вимогам Цивільного кодексу України, зокрема вчинений без додержання вимог ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки суперечить вимогам ст.ст. 627, 792 ЦК України.

Відповідач проти позову заперечує з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема, з тих мотивів, що відсутні будь-які законні підстави для визнання договору № 8 від 23.04.2007р. недійсним та вважає безпідставним твердження позивача, щодо протиріччя умов договору діючому законодавству.

Представники сторін звернулися до суду з клопотанням про нездійснення технічної фіксації судового процесу, яке судом було задоволено, а отже фіксування судового процесу відбувалося за допомогою складання протоколу у паперовій формі.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши надані документи і докази в їх сукупності та вислухавши пояснення представників сторін господарський суд вважає, що позовні вимоги є необґрутнованими і не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 25 квітня 2007 року між Військовим радгоспом „Благодатний” (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю „ВС Благодатний” (виконавець) був укладений договір № 8 на використання земель (далі – договір). Відповідно до п.п. 1.1 та 1.2 договору виконавець (відповідач по справі) зобов’язався провести самостійно обробку земель, посів і збирання зернових, олійних і кормових культур на виділених замовником (позивач по справі) земельних ділянках площею 4261 га, а також провадити самостійно заготівлю сіна природних трав на площі 410 га.

Відповідно до п.п.п. 2.1.1. п.п. 2.1. п. 2 договору позивач зобов’язується надати відповідачу доступ до своїх ділянок землі для проведення сільськогосподарських робіт.

Згідно із п.п.п. 2.2.1. п.п. 2.2. п. 2 договору відповідач зобов’язується проводити своїми силами обробку земель, посів та збирання зернових, олійних і кормових культур на виділених позивачем ділянках.

Підпунктом 3.4. пункту 3 цього договору передбачено, що відповідач зобов’язується за надані послуги погасити кредиторську заборгованість позивача, відповідно до графіку погашення заборгованості (додаток № 1 до договору) на протязі 2008-2010 років у загальному розмірі 1350000,00 гривень. Таким чином, ця умова договору визначає розмір, форму та порядок оплати за користування земельними ділянками.

У підпункті 7.2. пункту 7 договору сторони погодили строк дії договору - з 01.09.2007р. по 01.09.2027р.

Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі, відповідно до ст. 15 Закону є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених статтею 15 цього Закону є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до ст. 21 Закону «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Форми орендної плати зазначені у ст. 22 Закону й є грошовими, натуральними та відробітковими (надання послуг орендодавцю).

Відповідно до п.п. 3.4. п. 3 договору відповідач зобов’язаний за надані послуги погасити кредиторську заборгованість позивача перед бюджетом та соціальними фондами відповідно до графіку погашення, який наведений у додатку 1 до договору. Отже, формою оплати є погашення відповідачем заборгованості позивача перед третіми особами.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір № 8 від 25.04.2007р. містить умови про предмет договору, строк дії договору, ціну договору, порядок й форму оплати. Сторони також узгодили інші умови, зокрема, умови використання та цільове призначення земельних ділянок, відповідальність сторін.

Виходячи з системного аналізу норм ЦК України та Закону України «Про оренду землі», а також положень спірного договору, суд приходить до висновку, що договір № 8 на використання земель від 25.04.2007р. за своїм змістом є договором оренди землі.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, під час укладення спірного договору № 8 від 25.04.2007р., сторони були вільні у визначенні його умов.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Отже, недійсним може бути визнаний лише той правочин, недійсному в якому є його істотні умови.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Інших підстав для визнання правочину недійсним чинним законодавством не передбачено.

Враховуючи, що під час укладання спірного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, відсутні передбачені ст. 203 ЦК України підстави для визнання договору № 8 від 25.04.2007р. недійсним.

Таким чином господарський суд приходить до висновку, що договір № 8 від 25.04.2007р. між позивачем та відповідачем відповідає вимогам закону, а отже є дійсним, а позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки заявлені безпідставно.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України державне мито у розмірі, передбаченому статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, що становить 85 грн., та згідно зі статтею 44 Господарського процесуального кодексу України, Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2002р. № 411 судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 гривень сплачені позивачем при подачі позову не підлягають покладенню на відповідача, оскільки в позові відмовлено повністю.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 6, 203, 215, 626, 627, 792 Цивільного кодексу України, ст.ст. 179, 180 Господарського кодексу України, статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2002р. № 411, статтями 1, 12, 33, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Суддя Лаврова Л.С.