ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

08.05.08                                                                                           Справа № 9/205-4620

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді

Кравчук Н.М.

суддів

Гнатюк Г.М.

Мирутенко О.Л.

розглянувши          апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кінопалац-Тернопіль»(надалі ТзОВ «Кінопалац-Тернопіль») б/н від 21.02.2008р.

на рішення                     Господарського суду Тернопільської області від 01.02.2008р.

у справі                     № 9/205-4620

за позовом:                    Закритого акціонерного товариства «Бі енд Ейч»(надалі ЗАТ «Бі енд Ейч»), м. Київ

до відповідача:          ТзОВ «Кінопалац-Тернопіль», м. Тернопіль

про                               стягнення 101 286,46 грн. заборгованості,

з участю представників сторін:

від позивача: Гурин В.А. –представник (довіреність № 470/1 від 15.10.2007р.)

від відповідача: не зґявився

Права та обов’язки, передбачені статтями 20, 22 ГПК України представнику позивача роз’яснено. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу від представника не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 01.02.2008р. у справі № 9/205-4620 позовні вимоги про стягнення 101 286,46 грн. задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ «Кінопалац-Тернопіль»на користь ЗАТ «Бі енд Ейч»56 666,35 грн. основного боргу, 7 065,36 грн. інфляційних збитків, 1 057,4 грн. 3% річних від простроченої суми та 4 327,15 грн. судових витрат. В задоволенні решти астини позову –відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що сума боргу підтверджується матеріалами справи, а доказів оплати заборгованості відповідачем не представлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій скаржник рішення суду першої інстанції вважає незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. Зокрема, свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що передача знаку для товарів і послуг «КІНОПАЛАЦ»від ЗАТ «Бі енд Еч»до ТзОВ «Кінопалац-Тернопіль»на підставі ліцензійного договору № 1/25 була безпідставною та незаконною.

Позивач в судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів скаржника заперечує, рішення господарського суду вважає законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши подану апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу та матеріали справи, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Між ЗАТ «Бі енд Ейч»(ліцензіар) та ТзОВ «Кінопалац-Тернопіль»(ліцензіат) 01.12.2005р. був укладений Ліцензійний договір №1/25 на знак для товарів та послуг «Кінопалац», відповідно до умов якого ліцензіар надає ліцензіату на строк дії договору за винагороду субліцензію на використання знака на території України (а.с. 13-15).

Відповідно до п.4.2. договору за надання ліцензіату права використання знака, ліцензіат щомісячно сплачує на користь ліцензіара винагороду в розмірі 5% від валового збору кінотеатру за звітний період, яким вважається період тривалістю 1 (один) місяць. Згідно з п.4.3. договору вищезазначена винагорода сплачується ліцензіатом протягом 10 днів після закінчення звітного періоду. Проте, відповідач в порушення умов вказаного договору не сплатив винагороду за використання „знаку” за період з 30.11.2006 р. 30.11.2007 р. (а.с. 73-75).

Як свідчать матеріали справи, між ЗАТ «Бі енд Ейч»та ТзОВ «Кінопалац-Тернопіль»були підписані акти про надання субліцензій на використання знаку для товарів та послуг «Кінопалац»та визначення ними розміру винагороди (роялті), що підлягає сплаті ліцензіатом, у період з 30.11.2006р. по 30.09.2007р.:

Акт № 11-1/25 від 30.11.2006р. на суму винагороди в розмірі 4 537,95 грн.;

Акт № 12-1/25 від 31.12.2006р. на суму винагороди в розмірі 2 130,85 грн.;

Акт № 01-1/25 від 31.01.2007р. на суму винагороди в розмірі 7 133,35 грн.;

Акт № 02-1/25 від 28.02.2007р. на суму винагороди в розмірі 3 652,50 грн.;

Акт № 03-1/25 від 31.03.2007р. на суму винагороди в розмірі 4 843,75 грн.;

Акт № 04-1/25 від 30.04.2007р. на суму винагороди в розмірі 2 931,40 грн.;

Акт № 05-1/25 від 31.05.2007р. на суму винагороди в розмірі 7 990,35 грн.;

Акт № 06-1/25 від 30.06.2007р. на суму винагороди в розмірі 3 883,55 грн.;

Акт № 07-1/25 від 31.07.2007р. на суму винагороди в розмірі 5 250,85 грн.;

Акт № 08-1/25 від 31.08.2007р. на суму винагороди в розмірі 4 498,15 грн.;

Акт № 09-1/25 від 30.09.2007р. на суму винагороди в розмірі 3 076,80 грн.;

Дані акти підписані та скріплені печатками сторін без взаємних претензій, на загальну суму 49 929,50 грн. (а.с. 16-25, 122).

За жовтень 2007 року розмір винагороди (роялті) становить 3 573,95 грн. та за листопад 2007 року 3 162,90 грн., підтвердженням чого є отримана від відповідача інформація про валовий збір (а.с. 78-105).

Захист прав інтелектуальної власності здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

Відповідно до ч.3 ст. 1108 ЦК України Ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності може бути виключною, одиничною, невиключною, а також іншого виду, що не суперечить закону. Виключна ліцензія видається лише одному ліцензіату і виключає можливість використання ліцензіаром об'єкта права інтелектуальної власності у сфері, що обмежена цією ліцензією, та видачі ним іншим особам ліцензій на використання цього об'єкта у зазначеній сфері.

Використання об’єкта права інтелектуальної власності іншою особою (субліцензія) може здійснюватися на підставі письмового повноваження, виданого ліцензіаром ліцензіату. Цивільний кодекс України не пов’язує повноваження на використання об’єкта права інтелектуальної власності іншою особою з посадовою інструкцією органу управління підприємством (виконавчого директора), а тому доводи відповідача з приводу відсутності у нього достовірних відомостей про підстави використання ЗАТ «Бі енд Ейч»знака для товарів і послуг «КІНОПАЛАЦ»не заслуговують на увагу, адже про те, що ЗАТ «Бі енд Ейч» є володільцем виключної ліцензії було відомо відповідачу у момент укладення ліцензійного договору № 1/25.

Частиною 1 ст. 1109 ЦК України передбачено, що за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Згідно ч. 1 ст. 1110 ЦК України ліцензійний договір укладається на строк, встановлений договором, який повинен спливати не пізніше спливу строку чинності виключного майнового права на визначений у договорі об'єкт права інтелектуальної власності.

Таким чином, твердження відповідача про неправомірність укладення ліцензійного договору на строк 5 років, у той час, як свідоцтво на знак для товарів та послуг дійсне лише до 05.04.2009р., суд вважає необґрунтованим оскільки, враховуючи ст. 1110 ЦК України, строк, на який укладений ліцензійний договір, не є істотною умовою даного виду договору, договір вважається укладеним на строк, що залишився до спливу строку чинності виключного майнового права, але не більше ніж на п’ять років.

Договір №1/25 не передбачає додаткового укладення між сторонами актів надання субліцензій та спільного визначення ними розміру винагороди (роялті), що підлягає сплаті ліцензіатом ліцензіару, оскільки дозвіл на використання об’єкта права інтелектуальної власності і є ліцензією, а остання, в силу ч. 2 ст. 1108 та ч. 1 ст. 1109 ЦК України, може бути оформлена як окремим документом, так і шляхом укладення сторонами ліцензійного договору. У даному випадку дозвіл на використання об’єкта права інтелектуальної власності оформлений договором.

Доводи відповідача з приводу того, що йому не відомий зміст поняття «валовий збір», від розміру якого залежить розмір винагороди ліцензіара, спростовуються його ж діями по підписанню розрахункових бланків до генерального договору №481/05 від 01.12.2005р., згідно із якими відповідач самостійно визначав розмір валового збору у розрізі кінофільмів, терміну демонстрування та частки кінотеатру та дистриб’ютора (а.с. 132).

Статями 526 ЦК України та 193 ГК України встановлено обов’язок учасників господарських відносин належним чином виконувати свої зобов’язання відповідно до вказівок закону, інших правових актів, договору, а при відсутності таких вказівок – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 56 666,35 грн. боргу, оскільки дана вимога позивачем документально обґрунтована, в свою чергу відповідач належними та допустимими доказами її не спростував.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ч. 4 ст. 232 ГК України відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

На підставі наведеного, суд першої інстанції правомірно задоволив позовні вимоги про стягнення з відповідача 7065,36 грн. інфляційних збитків, нарахованих за період з грудня 2006р. по грудень 2007р. та 1 057,4 грн. 3% річних від простроченої суми за період з грудня 2006 р. по 07.01.2008р.

Щодо вимоги позивача про стягнення штрафу у розмірі неотриманих доходів, які ототожнюються позивачем із невчиненням боржником дій і які складають предмет договору, у розмірі 56 666,35 грн., місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив, з чим погоджується суд апеляційної інстанції

Враховуючи відсутність у ліцензійному договорі умови щодо забезпечення виконання боржником грошового зобов’язання встановленням неустойки у вигляді пені, суд вважає, що вимога про стягнення з ТзОВ «Кінопалац-Тернопіль»3 879,93 грн. пені не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.41 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, всупереч вимогам ст.33 ГПК України відповідачем не було надано суду доказів, які б спростовували факти, викладені в позовній заяві.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому це рішення належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1.          Рішення господарського суду Тернопільської області від 01.02.2008р. у справі № 9/205-4620 залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

2.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 ГПК України.

3.          Справу передати в місцевий господарський суд Тернопільської області.

Головуючий суддя                                                  Н.М. Кравчук

судді                                                                       Г.М. Гнатюк

О.Л. Мирутенко