ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

№ 17/490

11.02.08

За позовом Приватного підприємства «МІС»

До Дочірньої компанії «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України»

Про стягнення 100000,00 грн.

Суддя Кролевець О.А.

Представники :

Від позивача: Менюк С.А. (довіреність №23-Н/07 від 22.11.2007)

Від відповідача: Зубар О.В. (довіреність №2-12д від 24.12.2007)

Бойко Р.І. (довіреність №2-11д від 24.12.2007)

Відповідно до ст.77 ГПК України в судових засіданнях оголошувались перерви: 12.12.2007 до 25.12.2007, до 16.01.2008, до 30.01.2008.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором №121 від 23.08.2001, укладеного між сторонами по справі, у розмірі 100000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані наступним. На підставі договору уступки права вимоги №121 від 23.08.2001, укладеного між позивачем та ДП «Харківський електромеханічний завод», позивач набув право вимоги до відповідача щодо оплати винагороди в розмірі 5% від суми, отриманої в результаті виконання договору доручення №9066, укладеного між відповідачем та ДП «Харківський електромеханічний завод», що складає 100000,00 грн. Оскільки відповідач своїх зобов’язань за договором не виконав, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Відповідач проти позовних вимог заперечує повністю з тих підстав, що викладені в позові обставини не підтверджуються належними доказами. Зокрема, за твердженням відповідача, позивачем на надано доказів виконання договору доручення №9066 від 30.12.1999, а саме: актів виконаних робіт, не надано доказів виконання ДП «Харківський електромеханічний завод»у 2006 році рішення арбітражного суду Дніпропетровської області від 5-9.08.1999 у справі №1/63. Крім того, відповідач звертає увагу суду на пропущення позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з договором доручення № 9066 від 30.12.1999 (далі по тексту –договір), укладеним між Дочірньої компанії «Укргазвидобування»НАК «Нафтогаз України»(відповідач) та Державним підприємством «Харківський електромеханічний завод», останнє зобов’язалося вчинити дії, направлені на виконання рішення арбітражного суду Дніпропетровської області від 05-09.08.1999 у справі № 1/63.

У відповідності до п. 1.3 договору вартість виконаних робіт складає 5% від суми отриманої в результаті виконання вказаного рішення суду.

Порядок розрахунків за договором передбачений п. 4.1, згідно з яким оплата за договором може здійснюватися частинами, пропорційними отриманому відповідачем виконанню судового рішення, протягом п’яти днів після підписання акта виконаних робіт.

23.08.2001 між Державним підприємством «Харківський електромеханічний завод»та Приватним підприємством «МІС»(позивач) укладено договір уступки права вимоги № 121, згідно якого ДП «Харківський електромеханічний завод»уступило позивачеві право вимоги від відповідача оплати винагороди в розмірі 5% від суми, отриманої в результаті виконання умов договору доручення №9066 від 30.12.1999.

За твердженням позивача, укладення договору доручення та погашення на його основі боргу перед відповідачем сталося внаслідок дій, проведених на виконання договору №9066 від 30.12.1999, внаслідок виконання доручення відповідачем отримано 65 129 995, 31 грн. Однак, внаслідок невиконання обов’язку по своєчасній оплаті винагороди за договором доручення № 9066 утворився борг відповідача перед позивачем у розмірі 100 000, 00 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В обґрунтування позовних вимог, позивач не надав суду доказів підтвердження належного виконання умов договору доручення № 9066 від 30.12.1999 з боку ДП «Харківський електромеханічний завод».

У відповідності до п. 4.1 договору доручення № 9066 від 30.12.1999, оплата за договором може здійснюватися частинами, пропорційними отриманому відповідачем виконанню судового рішення, протягом п’яти днів після підписання акта виконаних робіт.

Виходячи з того, що акт виконаних робіт між сторонами не складався, то зобов’язання з виплати винагороди у довірителя не виникало, а у повіреного не виникало право вимоги винагороди.

Зобов»язання за договором доручення залишилось невиконаним, однак, 23.08.2001 повірений уступив право вимоги винагороди за договором доручення № 9066 від 30.12.1999 позивачу, яке у самого повіреного не виникло.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість за рішенням арбітражного суду Дніпропетровської області від 5-9.08.1999 у справі №1/63 у сумі 65 129 995, 31 грн. була погашена 22.06.2004 на підставі договору поруки № УГВ 2482/32П-04 від 09.06.2004 іншою особою –поручителем ТОВ «Українська гірничо –металургійна компанія»за боржника ВАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Є. Дзержинського», що підтверджується випискою банку (копія договору поруки та виписка банку в матеріалах справи).

Таким чином, суду не надано доказів належного виконання умов договору доручення № 9066 від 30.12.1999 повіреним (ДП «Харківський електромеханічний завод»).

Крім того, слід зазначити наступне.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, до спірних правовідносин, слід застосувати норми Цивільного кодексу УРСР.

За договором доручення, згідно ст. 386 ЦК УРСР, одна сторона (повірений) зобов’язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Предмет договору доручення №9066 від 30.12.1999 узгоджується із даною нормою закону.

Оскільки, договір доручення передбачає виконання певних дій від імені довірителя, до відносин, що виникають з такого договору, застосовуються загальні норми про представництво та довіреність. Таким чином, повірений за договором доручення не може виконувати зобов’язання за відсутності відповідної довіреності.

Згідно ст. 389 ЦК УРСР повірений повинен виконати дане йому доручення особисто.

Виходячи з умов договору доручення № 9066 від 30.12.1999, повірений за даним договором не був уповноважений діяти на підставі безпосередньо самого договору. У відповідності до п. 3.1.1. договору № 9066 від 30.12.1999 повірений має право діяти від імені довірителя на протязі терміну, вказаного у доручені та відповідній довіреності. Згідно п. 3.3.1 обов»язок видати повіреному довіреність на здійснення юридичних дій покладався на довірителя.

Таким чином, виконувати зобов’язання за договором доручення повірений міг лише в межах довіреності, наданої довірителем (відповідачем).

Суд встановив, що остання довіреність на виконання дій за договором доручення була надана повіреному на ім»я заступника генерального директора ДНВО «Харківський електромеханічний завод»Сінчука Олега Миколайовича зі строком дії до 31.12.2001 (№2-200д від 11.04.2001).

У якості підтвердження повноважень ДНВО «Харківський електромеханічний завод», позивач посилається на довіреність № 80/юр від 04.06.2000, яка видана неуповноваженою особою Панасенком М.В., тоді, як на представництво інтересів відповідача у виконавчому провадженні по стягненню 65 129 995, 00 грн. надавались Сінчуку О.М. без права передоручення.

У відповідності до ст. 63 ЦК УРСР угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі подальшого схвалення угоди цією особою.

Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.

Інших випадків підтвердження повноважень законом не передбачено.

Таким чином, будь-які дії, вчинені іншими представниками, крім Зінчука О.М. на виконання доручення за договором № 9066 від 30.12.1999, в тому числі Протокол –угода, яка укладена між ДНВО «Харківський електромеханічний завод»та боржником, не створюють для відповідача цивільних прав та обов’язків, що є підставою для відмови в задоволені позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з твердженнями відповідача про наявність обставин, які свідчать про безпідставність позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України). Заміна сторін у зобов’язанні відповідно до ст.262 ЦК України не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Згідно з ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем у справі подано заяву про застосування строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, перебіг позовної давності розпочався 22.06.2004, позивач звернувся до суду з позовом 28.11.2007 після спливу трьох років, наданих позивачеві для захисту свого права.

Приймаючи до уваги, що позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, і таке пропущення відповідно до ст.267 ЦК України є підставою для відмови в позові, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «МІС»щодо стягнення з Дочірньої компанії «Укргазвидобування»НАК «Нафтогаз України» боргу.

Відповідно до ст.49 ГПК України в разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Суддя О.А.Кролевець