ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2008 р.

№ 17/247-04-7138

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційні скарги представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, м. Одеса (далі –Представництво)

і Одеської міської ради (далі –Міськрада)

на рішення господарського суду Одеської області від 29.08.2005

зі справи № 17/247-04-7138

за позовом релігійної громади євангельських християн баптистів “Алілуя”, м. Одеса (далі –релігійна громада)

до: товариства з обмеженою відповідальністю “Лебідь”, м. Одеса (далі –ТОВ “Лебідь”);

комунального підприємства “Парк культури і відпочинку ім. Т.Г. Шевченка”, м. Одеса (далі –КП “ПКіВ ім. Т.Г. Шевченка”)

про визнання права власності на невідокремлюване поліпшення орендованого майна.

Судове засідання проведено за участю представників:

Представництва – Собітнюк М.О.,

Міськради –не з’яв.,

релігійної громади –Джонг Хан Кю, Пака О.І.,

ТОВ “Лебідь” –не з’яв.,

КП “ПКіВ ім. Т.Г. Шевченка” –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської області від 29.08.2005 (суддя Зуєва Л.Є.) позов задоволено: за релігійним об’єднанням євангельських християн-баптистів “Алілуя” визнано право власності на: незакінчену будівництвом двоповерхову будівлю Одеського корейського культурно-оздоровчого центру (далі –Центр) загальною площею 270, 5 кв. м та спортивну заасфальтовану “площадку” площею 550 кв. м; огорожу – паркан довжиною 24, 96 м, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська, 1. У прийнятті зазначеного рішення суд з посиланням на статтю 41 Конституції України, статті 21, 49 Закону України “Про власність”, статті 11, 202, 204, 328, 778 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) виходив з обґрунтованості позовних вимог та їх відповідності законодавчим приписам.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Представництво просить оскаржуване судове рішення скасувати, а дану справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Скаргу мотивовано прийняттям цього рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права та за неповного з’ясування усіх обставин справи. Зокрема, скаржник наголошує на тому, що відповідне рішення стосується прав і обов’язків осіб, які не були залучені до участі у справі, а саме Одеської міської ради і самого Представництва.

Аналогічні за змістом прохання і доводи наведено і в касаційній скарзі Міськради.

У відзиві на касаційну скаргу та в доповненні до нього релігійна громада заперечує проти доводів скаржників, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просить оскаржуване рішення залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Від інших учасників судового процесу відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) України належним чином повідомлено про час та місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність задоволення касаційних скарг з огляду на таке.

Судом першої інстанції у справі встановлено, що:

- 25.06.1997 КП “ПКіВ ім. Т.Г. Шевченка” і ТОВ “Лебідь” уклали договір оренди території колишнього кінотеатру в парку ім. Т.Г. Шевченка, за умовами якого перше здало, а друге прийняло в оренду територію 1 550 кв. м колишнього літнього кінотеатру з прибудованим приміщенням під кафе (тільки стіни одноповерхової будівлі без даху) з метою збудувати двоповерхову будівлю 14 х 20 м під Центр;

- 02.07.2007 релігійною громадою і ТОВ “Лебідь” укладено договір про співробітництво та спільну діяльність з будівництва Центру (далі –Договір від 02.07.1997); за умовами цього договору сторони останнього зобов’язалися спільно збудувати на території літнього кінотеатру в парку ім. Т.Г. Шевченка Центр, до складу якого входять: кафе з корейськими та східними блюдами і Дім молитви для проведення культурних і релігійних заходів;

- 01.08.1997 релігійна громада і ТОВ “Лебідь” уклали договір на будівництво Дому молитви на території колишнього літнього кінотеатру в парку ім. Т.Г. Шевченка, за умовами якого ТОВ “Лебідь” зобов’язалося виконати будівельні роботи за завданням релігійної громади з використанням своїх матеріалів, а релігійна громада зобов’язалася прийняти і оплатити виконані роботи відповідно до умов цього договору;

- будівельні роботи здійснювалися за рахунок релігійної громади на підставі договору підряду з 01.08.1997 по 2002 рік;

- згідно з Договором від 02.07.1997 після закінчення будівництва Центру власністю релігійної громади стає двоповерхове приміщення Дому молитви для проведення культурних і релігійних заходів;

- на підставі статті 392 ЦК України релігійна громада звернулася до господарського суду з позовом про визнання права власності “на невідокремлене поліпшення будівель у вигляді двоповерхової будівлі Одеського Корейського культурно-оздоровчого центру, розташованого на земельній ділянці площею 850 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська, 1”;

- згідно з умовами Договору від 02.07.1997 (пункт 4) сторони цього договору домовилися про подальший порядок використання території колишнього літнього кінотеатру в парку ім. Т.Г. Шевченка і будівництва Центру: на місці приміщення колишнього літнього кінотеатру збудувати двоповерхове приміщення кафе, а на протилежному боці, на місці колишньої сцени кінотеатру, збудувати двоповерхове приміщення Дому молитв. Крім того, пунктом 5 цього договору передбачалося, що будівництво приміщення кафе здійснюється ТОВ “Лебідь” своїми силами та коштами за свій рахунок, а будівництво Дому молитв здійснює ТОВ “Лебідь” своїми силами та засобами за рахунок релігійної громади;

- на виконання пункту 8 Договору від 02.07.1997 ТОВ “Лебідь” і релігійна громада уклали договір підряду, відповідно до якого назване товариство зобов’язалося виконати будівельні роботи за завданням релігійної громади “з виконанням своїх матеріалів”, а релігійна громада прийняти і оплатити ці роботи;

- у розгляді справи релігійна громада неодноразово уточнювала позовні вимоги і в остаточній їх редакції просила суд визнати за нею (релігійною громадою) право власності на незакінчену будівництвом двоповерхову будівлю Центру загальною площею 270, 5 кв. м, а також спортивну заасфальтовану “площадку” площею 550 кв. м і огородження –паркан довжиною 24, 96 кв. м, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська, 1;

- відповідно до пунктів 9, 10 Договору від 02.07.1997 після закінчення будівництва Центру двоповерхове приміщення Дому молитв для проведення культурних і релігійних заходів є власністю релігійної громади і після закінчення цього будівництва ТОВ “Лебідь” зобов’язане передати його релігійній громаді;

- з поданих релігійною громадою документів та направлених “із МБТІ” відповідей на запити господарського суду вбачається, що “у матеріалах архівної справи по свідомостям МБТІ за адресою м. Одеса, вул. Маразліївська, 1 свідомості щодо реєстрації права власності на приміщення літнього кінотеатру “Генуя” відсутні”, а збудовані релігійною громадою приміщення загальною площею 270 кв. м та спортивна заасфальтована “площадка” площею 550 кв. м не прийняті в експлуатацію.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання права власності релігійної громади на майно, зазначене в її позовній заяві.

Відтак господарський суд першої інстанції у розгляді даної справи повинен був вичерпно з’ясувати обставини, пов’язані з таким правом, та дати цим обставинам належну правову оцінку, чого названим судом здійснено не було.

Так, із змісту оскаржуваного рішення, в тому числі з його резолютивної частини, вбачається, що спірна будівля Центру площею 270, 5 кв. м на час вирішення даного спору була не закінчена будівництвом і що ця будівля, а також заасфальтований майданчик площею 550 кв. м не були прийняті в експлуатацію.

Відповідно до статті 331 ЦК України (в редакції, що була чинна на час розгляду даної справи місцевим господарським судом та прийняття ним оскаржуваного рішення):

- право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом; особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі;

- право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації;

- до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна);

- за заявою заінтересованої особи суд може визнати її власником недобудованого нерухомого майна, якщо буде встановлено, що частка робіт, яка не виконана відповідно до проекту, є незначною.

Місцевим господарським судом у розгляді справи не було застосовано до спірних правовідносин наведені законодавчі приписи, які підлягали застосуванню, а в зв’язку з цим не з’ясовано, чи могло взагалі виникнути право власності на спірне майно (будівлю та ін.) або ж у даному разі могло йтися лише про право власності на матеріали, обладнання тощо, які було використано в процесі будівництва (створення майна).

Крім того, згідно з частиною п’ятою статті 16 Закону України “Про місцеве самоврядування” від імені та в інтересах територіальних громад права суб’єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин належить до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад (пункт 34 частини першої статті 26 названого Закону).

За приписами частини першої статті 60 цього ж Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на, зокрема, рухоме і нерухоме майно, землі, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об’єкти, визначені відповідно до закону як об’єкти права комунальної власності.

Отже, з урахуванням обставин даної справи, відображених в оскаржуваному рішенні, місцевий господарський суд повинен був у її розгляді:

- встановити належними засобами доказування:

·          чи належало спірне майно (і територія, на якій воно знаходилося) на час укладення КП “ПКіВ ім. Т.Г. Шевченка” і ТОВ “Лебідь” договору оренди території колишнього кінотеатру в парку ім. Т.Г. Шевченка від 25.06.1997 до комунального майна територіальної громади м. Одеси, і якщо належало, то

·          чи мало КП “ПКіВ ім. Т.Г. Шевченка” відповідні повноваження (надані власником комунального майна) щодо укладення такого договору оренди, в тому числі з метою подальшої добудови будівлі;

- з урахуванням встановленого вирішити питання про наявність або відсутність підстав для залучення до участі у цій справі (як відповідачів або третіх осіб) Одеської міської ради та Представництва.

Не встановивши відповідних обставин, що входять до предмету доказування в даній справі, місцевий господарський суд припустився неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Неправильне застосування наведених норм процесуального права, а також незастосування до спірних відносин згаданих норм матеріального права, вміщених у статті 331 ЦК України, є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення згідно зі статтею 11110 ГПК України.

Водночас за приписом частини другої статті 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Тому дана справа підлягає передачі до суду першої інстанції на новий розгляд, під час якого необхідно врахувати викладене, встановити обставини та за необхідності вчинити процесуальні дії, зазначені в цій постанові, дати таким обставинам та доводам учасників судового процесу належну правову оцінку, правильно застосувати норми матеріального і процесуального права та вирішити спір відповідно до закону.

Крім того, підлягають перевірці належними засобами доказування доводи скаржників про те, що КП “ПКіВ ім. Т.Г. Шевченка” створено й зареєстроване як юридична особа у 1999 році (тобто після укладення згаданого договору оренди від 25.06.1997) і, таким чином, залишилося нез’ясованим, якою особою (як орендодавцем) укладався відповідний договір.

Керуючись статтями 1117 –11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради і Одеської міської ради задовольнити.

2. Рішення господарського суду Одеської області від 29.08.2005 зі справи № 17/247-04-7138 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов