КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2008                                                                                           № 18/82

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Андрієнка В.В.

суддів:

За участю представників:

від позивача - Саратов О.Ю.

від відповідача - Кучма О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ВАТ Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

на рішення Господарського суду м.Києва від 20.03.2008

у справі № 18/82

за позовом                               ВАТ "Страхова компанія "Астарта"

до                                                   ВАТ Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

про                                                  стягнення 406836,03 грн.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство «Страхова компанія «Астарта» звернулось до Господарського суд м. Києва із позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення 406 836,03 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.03.2008 року у справі № 18/82 позов задоволено частково, стягнуто з Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь Відкритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Астарта» 254 016 грн. страхового відшкодування, 40 642 грн. 56 коп. пені, 2 946 грн. 72 коп. витрат по сплаті державного мита та 84 грн. 84 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у повному обсязі відмовити в задоволенні позовних вимог Відкритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Астарта».

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд неправильно застосував та порушив норми процесуального та матеріального права.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що для того, щоб подія (угон автомобіля) була визнана страховим випадком і у страховика виник обов’язок здійснити страхове відшкодування, необхідно щоб така подія відповідала умовам, передбаченим договором страхування, чого в даному випадку не сталося.

Позивач просив суд рішення залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів відзначає наступне.

Між Відкритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Укрсоцстрах», правонаступником якого є Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» та Республіканською страховою компанією «Крим-Оранта», правонаступником якої є Відкрите акціонерне товариство «Страхова компанія «Астарта» та Акціонерним комерційним банком «Укрсоцбанк» 15.11.2002 року за № В440-017/02/СТ укладено договір страхування заставлених засобів наземного транспорту.

Відповідно до договору страхування засобів наземного транспортного засобу об’єктом страхування є транспортний засіб марки «Тойота Ленд Крузер», 2002 року виготовлення (державний номерний знак 01167 КО).

Згідно з довідкою ВКР ТУМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві 06.12.2002 року громадянка Левченко Тетяна Геннадіївна звернулася з заявою до ТУМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві прол незаконне заволодіння по вул. М. Раскової,1 у м. Києві автомобілем марки «Тойота Ленд Крузер» 2002 року виготовлення (державний номерний знак 01167 КО).

06.12.2002 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування за договором страхування засобів наземних транспортних засобів № В440-017/02/СТ від 15.11.2002 року, у зв’язку з крадіжкою застрахованого автомобіля марки «Тойота Ленд Крузер» (державний номерний знак 01167 КО), яка сталась 06.12.2002 року у м. Києві.

Відповідач листом від 28.04.2004 року вих. № 41.3-07/2804/13 відмовив у виплаті страхового відшкодування, у зв’язку з тим, що страхувальником станом на 26.04.2004 року не надана копія сертифікату відповідності на протиугінний пристрій, встановлений на момент угону на автомобілі.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 1, 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 Цивільного кодексу України).

Страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»).

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування – це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про страхування» передбачено, що підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є:

1) навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на дії, пов'язані з виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, в стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або захисту майна, життя, здоров'я, честі, гідності та ділової репутації. Кваліфікація дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, встановлюється відповідно до чинного законодавства України;

2) вчинення страхувальником – фізичною особою або іншою особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку;

3) подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку;

4) отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні;

5) несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків;

6) інші випадки, передбачені законом.

Умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до п.2.1 договору страхування заставлених засобів наземного транспорту страховими випадками є:

- пошкодження або знищення транспортного засобу внаслідок: пожежі, влучення блискавки; стихійних явищ (смерч, ураган, буря, тайфун, схід лавини, обвал, зсув, сель, повінь, паводок, злива, градобій, землетрус, осідання грунту); дорожньо-транспортної пригоди; несподіваної дії не передбачуваних фізичних сил; угон транспортного засобу.

Згідно п. 2.4 договору страхування передбачено, що угон застрахованого транспортного засобу визнається страховим випадком, якщо угон застрахованого транспортного засобу стався під час знаходження такого застрахованого транспортного засобу на стоянці, яка зареєстрована у встановленому чинним законодавством України порядку (за умови отримання всіх дозволів і ліцензій, якщо це вимагається законом) та обладнана засобами цілодобової охорони; для легкових автомобілів угон застрахованого транспортного засобу стався, коли легковий автомобіль під час угону не знаходився на стоянці, але був обладнаний електронним та механічним протиугінними пристроями (іммобілайзер, пристрій для блокування коробки передач системи, педального блоку тощо), які повинні бути належним чином сертифіковані, знаходиться в справному стані і під час настання страхового випадку були ввімкнені.

Згідно з сертифікатом № 1 до договору страхування заставлених засобів наземного транспорту № В440-017/02/СТ від 15.11.2002 року застрахований автомобіль марки «Тойота Ленд Крузер» обладнаний протиугінними системами: іммобілайзером двигуна, базовою сигналізацією «Тойота».

Відповідача укладаючи договір страхування заставлених засобів наземного транспорту та сертифікат № 1 до нього був повідомлений про обладнання автомобіля марки «Тойота Ленд Крузер» (державний номерний знак 01167 КО) саме протиугінними системами: іммобілайзером двигуна, базовою сигналізацією «Тойота».

У листі Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в АРК від 25.03.2003 року зазначено, що в результаті проведеного дослідження встановлено, що в транспортному засобі марки «Тойота Ленд Крузер» (державний номерний знак 01167 КО) використовуються наступні види протиугінних систем:

- стандартний протиугінний пристрій, передбачений підприємством виробником – електронний;

- центральний замок з дистанційним радіо керуванням, інтегрованим ключем, з оптичним підтвердженням – електронно-механічний;

-          замок запалення з механічним блокуванням кермової колонки – механічний.

Судом береться до уваги те, що оскільки на застрахований автомобіль при ввезенні на митну територію України були отримані сертифікати відповідності, передбачені чинним законодавством України, їх дія розповсюджується на весь автомобіль у зборі, в т.ч. і на те обладнання, що було встановлено на цьому автомобілі заводом-виробником.

Відповідно до листа АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» від 17.12.2007 року № 50-02/67-6375 позивачем сплачена основна сума кредиту у розмірі 220 760, 00 грн. та сума відсотків у розмірі 63 917,05 грн.

Згідно з сертифікатом № 1 до договору страхування заставлених засобів наземного транспорту страхова сума за договором складає 282 240,00 грн.; безумовна франшиза за страховим ризиком «угон транспортного засобу» становить 10 %.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи, що п. 2.4.2 договору страхування заставлених засобів наземного транспорту передбачено, що угон заставленого транспортного засобу визнається страховим випадком, якщо угон заставленого транспортного засобу стався, коли легковий автомобіль під час угону не знаходився на стоянці, але був обладнаний електронним та механічним протиугінними пристроями, а згідно з сертифікатом № 1 до договору страхування заставлених засобів наземного транспортного засобу сторони погодились про те, застрахований автомобіль марки «Тойота Ленд Крузер» (державний номер 01167 КО) обладнаний протиугінною системою: іммобілайзер двигуна та сигналізацією базовою «Тойота», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що угон зазначеного автомобіля є страховим випадком.

Так як, умовами сертифікату № 1 до договору страхова сума визначена у розмірі 282 240,00 грн. страхове відшкодування підлягає сплаті у розмірі страхової суми за винятком безумовної франшизи (10% від страхової суми), що складає 254016,00 грн. (282 240,00-10 %).

Відповідно до п.6.13 договору страхування виплата страхового відшкодування при настанні страхового випадку за ризиком «угон» проводиться страховиком поетапно:

-          30% суми страхового відшкодування після порушення кримінальної справи;

-          70% страхової суми після закінчення або зупинення досудового слідства за умови

відсутності вини страхувальника, його робітників або осіб, допущених страхувальником до експлуатації заставленого транспортного засобу.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.12.2002 року ТУМ Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві порушена кримінальна справа № 04-2126 за статтею 289 ч.2 Кримінального кодексу України по факту незаконного заволодіння транспортним засобом. Згідно з листом ТУМ Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 24.11.2006 року № 48/3602 кримінальна справа № 04-2126 зупинена на підставі ч. 3 ст. 206 Кримінального процесуального кодексу України.

За несвоєчасне проведення розрахунків винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на день виникнення заборгованості від суми, що підлягає сплаті, за кожний день затримки (п. 9.2 договору страхування заставлених засобів наземного транспорту).

Позивачем здійснено розрахунок, відповідно до якого він просить стягнути з відповідача пеню за прострочення платежу на суму 40 642, 56 грн.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов’язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов’язань.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом законодавства.

За таких обставин стягненню з відповідача підлягає пеня у розмірі 40 642 грн. 56 коп.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Проте, в даному випадку, апелянтом всупереч вимог вказаної норми закону, не було надано суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог, заявлених в апеляційній скарзі.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 20.03.2008 року у справі № 18/82 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору.

У зв`язку з цим підстав для скасування прийнятого рішення Київський апеляційний господарський суд не вбачає, а отже апеляційна скарга Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 20.03.2008 року у справі № 18/82 залишити без змін, а апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» - без задоволення.

Головуючий суддя

Судді

08.05.08 (відправлено)