ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.08                                                                                           Справа№ 25/4 А

12 год. 30 хв.

79014, м.Львів вул.Личаківська,128.

Зал судових засідань № 310

Господарський суд Львівської області розглянувши в судовому засіданні справу:

за позовом :

Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова

до відповідача 1:

Приватного підприємства “Ламарк”

до відповідача 2:

Товариства з обмеженою відповідальністю “СЕБ “Фінансові послуги” (м. Київ)

про :

визнання недійсним господарського зобов’язання на суму 51 282 (п’ятдесят одну тисячу двісті вісімдесят дві) грн. 65 коп.

Головуючий суддя : Пазичев В.М.

Пазичев В.М.

Секретар :Люта Я.Я.

Люта Я.Я.

Представники сторін:

від позивача:

Чабан О.О. –представник ( довіреність від 18.05.2007 р. №5/10)

від відповідача 1:

Асташкін А.В. –представник (довіреність від 21.01.2008 р.)

від відповідача 2:

не з’явився

Присутнім в судовому засіданні, згідно ст. 130 КАС України, роз’яснено їхні процесуальні права та обов’язки, а також видано пам’ятки про їхні права та обов’язки.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позовДержавної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова до Приватного підприємства “Ламарк”, Товариства з обмеженою відповідальністю “СЕБ “Фінансові послуги” про визнання недійсним господарського зобов’язання.

Ухвалою суду від 28.12.2007 р. відкрито провадження у справі та призначено попереднє засідання суду на 17.01.2008 р. В судовому засіданні 17.01.2008 р., за клопотанням представника відповідача 1 , розгляд справи відкладено до 24.01.2008 р. В судовому засіданні 24.01.2008 р., у зв”язку з неявкою представника відповідача 2, розгляд справи відкладено до 30.01.2008 р. В судовому засіданні 30.01.2008 р., за клопотанням представника позивача, оголошено перерву до 15.02.2008 р. Ухвалою суду від 15.02.2008 р. закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду на 27.02.2008 р. В судовому засіданні 27.02.2008 р. оголошено перерву до 07.03.2008 р.

Позивач вимоги ухвал суду про відкриття провадження у справі від 28.12.2007 р., про відкладення розгляду справи від 17.01.2008 р., від 24.01.2008 р., про оголошення перерви від 30.01.2008 р., про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду від 15.02.2008 р. виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

Представник позивача позов підтримав, просив задоволити позовні вимоги з підстав, наведених у заяві та поясненнях.

Відповідач1 вимоги ухвал суду про відкриття провадження у справі від 28.12.2007 р., про відкладення розгляду справи від 17.01.2008 р., від 24.01.2008 р., про оголошення перерви від 30.01.2008 р., про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду від 15.02.2008 р. виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

24.01.2008 р. до суду за вх. № 1507 відповідач 1 подав відзив на позов.

30.01.2008 р. до суду за вх. № 2194 відповідач 1 подав додаткові пояснення по суті позовних вимог.

Представник відповідача 1 позов заперечив повністю, просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві та поясненнях.

Відповідач 2 вимог ухвал суду про відкриття провадження у справі від 28.12.2007 р., про відкладення розгляду справи від 17.01.2008 р., від 24.01.2008 р., про оголошення перерви від 30.01.2008 р., про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду від 15.02.2008 р. не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, відзив на позов не подав.

Враховуючи те, що суду представлено достатньо доказів для вирішення справи по суті, відповідно до ст. 128 КАС України, справу розглянуто у відсутності представника відповідача 2.

Відповідно до ч.3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 07.03.2008 р., за клопотанням представників сторін, оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 07.03.2008 р.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV, справу розглянуто в порядку, встановленому цим Кодексом.

Розглянувши документи і матеріали, подані сторонами, заслухавши пояснення осіб, присутніх в судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Між ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" та ПП "Ламарк" проведено ряд господарських операцій на загальну суму 51 282,65грн., в тому числі ПДВ в розмірі 8 547,11 грн., що підтверджується податковими накладними від 21.08.2006 р. № 11/2108, від 26.12.2006 р. № 02590, від 28.11.2006 р. № 07/2811, від 23.10.2006 р. № 03/2310. ПП "Ламарк" суми ПДВ віднесено до податкового кредиту на підставі зазначених податкових накладних, отриманих від ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги".

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.07.2007 року визнано недійсним статут та свідоцтво про державну реєстрацію ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" з моменту реєстрації. Зокрема, в рішенні суду вказано, що громадянка Плачендовська Оксана Едуардівна, яка зазначена як засновник підприємства, в червні 2006 року познайомилась з чоловіком на ім'я Валерій, який у свою чергу запропонував їй зареєструвати за грошову допомогу, без мети ведення підприємницької діяльності, товариство з обмеженою відповідальністю. За вказівками Валерія, не усвідомлюючи своїх дій, Плачендовська О.Е., підписала у нотаріуса документи щодо реєстрації підприємства, не маючи на меті здійснювати підприємницьку діяльність. Статутний фонд ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" не формувала. За юридичною адресою, зазначеною в реєстраційних документах, підприємство не знаходиться, інші документи, які б вказували на фактичне місцезнаходження підприємства, відсутні, що підтверджується актом про відсутність підприємства за юридичною адресою від 21.06.2007 р., складеним оперуповноваженим ГВПМ ДПІ у Оболонському районі м. Києва та за участі генерального директора ВАТ „ВБК Кібер", на балансі якого знаходиться будинок по вулиці Новоконстянтинівська, 4а в м. Києві.

Зазначені факти, на думку позивача, вказують на те, що податкові накладні, видані ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги", підписані особами, які не належать до кола осіб, наділених таким правом у визначеному законом порядку, відповідно не можуть підтверджувати факт проведення господарських операцій між належними суб'єктами та їх взаємне виконання. Таким чином, податкові накладні, видані від імені ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги", підписані не уповноваженою особою, що порушує вимоги п. 18 Наказу ДПА України від 30.05.1997 р. № 165 "Про затвердження форми податкової накладної та порядку її заповнення", відповідно до якого усі складені примірники податкової накладної підписуються особою, уповноваженою платником податку здійснювати продаж товарів та скріплюються печаткою такого платника податку –продавця, що позбавляє ПП "Ламарк" права використовувати їх у податковому обліку, а саме при формуванні податкового кредиту, оскільки згідно п. 7.4.5 п. 7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними.

Крім цього, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.07.2007 року зазначено, що свідоцтво платника податку на додану вартість ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" підлягає анульованню з моменту внесення його в реєстр платників податку.

За твердженням позивача, обставини, які встановлені рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.07.2007 року підтверджують, що господарське зобов'язання між відповідачами вчинено з метою приховання ухилення від сплати податків, отже є таким, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та одночасно є таким, що суперечить моральним засадам суспільства, тобто є недійсним у зв'язку із його нікчемністю у відповідності до ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що господарське зобов'язання між ПП "Ламарк" та ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" є таким, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки по його наслідках у ПП "Ламарк" виникає право на податковий кредит, яке, із врахуванням викладених обставин, а саме, у зв'язку із відсутністю права у його постачальника (ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги") на виписування податкових накладних та нікчемністю правочину, укладеного між вказаними суб'єктами господарювання, є таким, що задекларовано неправомірно.

Крім того, за твердженням позивача, вчинення нікчемного правочину ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" заподіює збитки ПП "Ламарк" у зв'язку з тим, що останній втрачає право на податковий кредит з податку на додану вартість в розмірі 8 547,11 грн.

При цьому, на думку позивача, відповідно до ст. 250 Господарського кодексу України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків передбачених законом. Проте, зазначені штрафні санкції стосуються випадків, коли їх застосування здійснюється органами державної влади або місцевого самоврядування, а не за рішенням суду. При цьому, відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України, до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину застосовується позовна давність у десять років.

Враховуючи викладене, Державна податкова інспекція у Франківському районі м. Львова, просить визнати недійсним господарське зобов'язання між ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" та ПП "Ламарк" на загальну суму 51 282,65 грн., застосувати наслідки, які передбачені ст. 208 Господарського кодексу України як при наявності протиправного наміру (умислу) в однієї сторони (ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги") на вчинення господарських зобов'язань, які виникли між ПП "Ламарк" та ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги", а саме зобов'язати: ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" повернути ПП "Ламарк" грошову суму в розмірі 51 282,65 грн., стягнути з ПП "Ламарк" в дохід держави 51 282,65 грн. (сума еквівалентна вартості придбаних у ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" товарів (послуг). З метою забезпечення позову на підставі ч. 4 ст. 117 Кодексу адміністративного судочинства України, заборонити ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" та ПП "Ламарк" вчиняти будь-які дії щодо відчуження активів. Вирішити в порядку ст. 216 Цивільного кодексу України питання відшкодування ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" збитків ПП "Ламарк", у зв'язку із вчиненням недійсного правочину. Судові витрати покласти на відповідачів.

Відповідач 1 позовні вимоги заперечив в повному обсязі, вважає їх незаконними та необгрунтованими, а також такими, що не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Протягом 21.08.2006 р. - 26.12.2006 р. між відповідачем 1 та відповідачем 2 відбулося ряд господарських угод на загальну суму 51 282,65 грн. Дані угоди мали реальний характер, спрямовані на реальне настання юридичних наслідків та виконанні обома контрагентами. Факт руху товарно-матеріальних цінностей (надалі - ТМЦ) та грошових коштів між відповідачем 1 та відповідачем 2 підтверджується доданими до справи документами. Зокрема, ТМЦ, отримані відповідачем 1 згідно накладної № 07/2811 від 28.11.2006 р. та накладної № 03/2310 від 23.10.2006 р.: введені відповідачем 1 в експлуатацію та фактично ним використовуються, дана обставина підтверджується актами введення в експлуатацію основних засобів № 9 від 24.10.2006 р. та № 9 від 3011.2006 р., а також відомостями про нарахування амортизації. ТМЦ, що отримані відповідачем 1 від відповідача 2 згідно накладної № 11/2108 від 21.08.2006 р., були в подальшому реалізовані третім особам, що підтверджується копіями відповідних накладних та копіями довіреностей на отримання ТМЦ. Щодо грошових розрахунків між відповідачем 1 та відповідачем 2, станом на 29.12.2006 р., у відповідача 1 рахувалася заборгованість перед відповідачем 2 за отримані ТМЦ згідно зазначених вище накладних в сумі 17249,62 грн. Дана заборгованість була ліквідована шляхом проведення взаємозаліку заборгованості між відповідачем 1 та відповідачем 2, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача 1, листом відповідача 1 від 29.12.2006 р. вих. № 9 та актом звірки розрахунків між відповідачем 1 та відповідачем 2.

Отримання ТМЦ відповідачем 2 згідно накладної № 02590 від 26.12.2006 р. підтверджується довіреністю на отримання ТМЦ (копію додано до справи).

Результати проведення зазначених вище господарських операцій між відповідачем 1 та відповідачем 2 були належним чином відображенні відповідачем 1 у його бухгалтерському та податковому обліку (копії податкових декларацій додаються).

Документами, які підтверджують виникнення господарських зобов'язань між відповідачем 1 та відповідачем 2 є накладні та податкові накладні. Це, зокрема, накладна № 02590 від 26.12.2006 р., податкова накладна № 02590 від 26.12.2006 р., згідно якої відповідач 1 продав, а відповідач 2 придбав ТМЦ на загальну суму - 17249,62 грн. в тому числі ПДВ - 2874,94 грн., накладна № 07/2811 від 28.11.2006 р., податкова накладна № 07/2811 від 28.11.2006 р., згідно якої відповідач 1 придбав, а відповідач 2 продав ТМЦ на загальну суму 6600,00 грн., в тому числі ПДВ 1100,00 грн., накладна № 03/2310 від 23.10.2006 р., податкова накладна № 03/2310 від 23.10.2006 р., згідно якої відповідач 1 придбав, а відповідач 2 продав ТМЦ на загальну суму 1800,00 грн., в тому числі ПДВ 300,00 грн., накладна № 11/2108 від 21.08.2006 р., податкова накладна № 11/2108 від 21.08.2006 р., згідно якої відповідач 1 придбав, а відповідач 2 продав ТМЦ на загальну суму 25633,03 грн., в тому числі ПДВ 4272,172 грн., всього на 51 282,65 грн. в тому числі ПДВ - 8 547,11 грн.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Суд не може залишити поза увагою обставини наявності повноважень позивача щодо звернення до суду із згаданим позовом.

У відповідності до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено п. 8 ст. 3 КАС України, позивач це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно п. 11 ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу”, державні податкові інспекції виконують такі функції, зокрема, подають до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна.

Отже, податкова інспекція зазначеним законом наділена повноваженнями звертатись до суду з позовами про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов‘язаний сплачувати податки і збори в порядку і в розмірах, встановлених законом.

Ст. 173 ГК України визначає поняття “господарського зобов‘язання”: господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Однією з підстав виникнення господарського зобов'язання, передбачених ст. 174 ГК України є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно п.1ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно п.7ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Цивільний кодекс України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути, на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади, визнано судом недійсним.

Згідно ч.2 ст.9 ЦК України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є те, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Державна податкова інспекція у Франківському районі м. Львова заявлено вимогу про визнання недійсним господарського зобов'язання між ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" та ПП "Ламарк" на загальну суму 51 282,65 грн., що підтверджується податковими накладними від 21.08.2006 р. № 11/2108, від 26.12.2006 р. № 02590, від 28.11.2006 р. № 07/2811, від 23.10.2006 р. № 03/2310, застосувати наслідки, які передбачені ст. 208 Господарського кодексу України, як при наявності протиправного наміру (умислу) в однієї сторони (ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги") на вчинення господарських зобов'язань, які виникли між ПП "Ламарк" та ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги", а саме зобов'язати: ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" повернути ПП "Ламарк" грошову суму в розмірі 51 282,65 грн., стягнути з ПП "Ламарк" в дохід держави 51 282,65 грн. (сума еквівалентна вартості придбаних у ТзОВ "СЕБ Фінансові послуги" товарів (послуг).

Податкова накладна, відповідно до п.7.2. ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість" є звітним і водночас розрахунковим документом. Тому, представлені позивачем накладні не можуть слугувати підставою для підтвердження наявності чи відсутності укладення договору, мету договору та хід його виконання.

Крім того, наведені позивачем обставини не можуть свідчити про те, що, укладаючи оспорювані угоди, відповідач 1 та /або відповідач 2 діяли з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства.

Встановлення Постановою Оболонського районного суду м. Києва під час розгляду справи адміністративної юрисдикції факту відсутності у засновника відповідача 2 наміру займатися підприємницькою діяльністю та прийняття рішення щодо визнання недійсними з моменту реєстрації Статуту відповідача 2 та свідоцтва про реєстрацію цього підприємства як платника податку на додану вартість не може бути безумовною підставою для визнання недійсним господарського зобов'язання між відповідачем 1 та відповідачем 2, у зв'язку із його нікчемністю.

Як вбачається із судової практики, що склалася (Постанова колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 14.02. 06 № 21-321во05) наявність умислу не може бути підтверджене лише рішенням районного суду про визнання установчих документів цієї сторони договору недійсними та скасування державної реєстрації, оскільки предметом дослідження у такій справі є відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладанні угоди, що мала місце під час здійснення підприємницької діяльності суб'єкта.

Статтею 18 Закону України від 15.05.03 № 755-ІУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»визначено:

1.          Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою доки до них не внесено відповідних змін.

2.          Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те що такі відомості є недостовірними.

Позивачем не надані докази, що відповідач 1 при проведенні господарських операцій з відповідачем 2 знав про недостовірні відомості відповідача 2, які були внесенні до Єдиного державного реєстру і, що дане підприємство займалося незаконною фінансово-господарською діяльністю.

На дату укладання угоди відомості відповідача 2 були внесені до Єдиного державного реєстру і йому було видане свідоцтво платника ПДВ. Тому відповідач-2 мав право укладати відповідні угоди.

За таких обставин відповідач 1 не може нести відповідальність як за незаконне здійснення фінансово-господарської діяльності, так і за недостовірність відомостей відповідача 2, включених до Єдиного державного реєстру, за умови необізнаності щодо недостовірності таких відомостей.

Оболонський районний суду м. Києва визнав недійсними з моменту реєстрації Статут відповідача 2, оскільки була встановлена невідповідність установчих документів вимогам чинного законодавства. Однак суд не прийняв рішення щодо припинення юридичної особи.

Відповідно до ч.2 ст.38 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців”, підставами для постановлення судового рішення щодо припинення юридичної особи, що не пов'язано з банкрутством юридичної особи, є:

визнання недійсним запису про проведення державної реєстрації через порушення Закону, допущені при створені юридичної особи, які не можна усунути;

-          провадження нею діяльності, що суперечить установчим документам, або такої, що заборонена законом;

-          невідповідність мінімального розміру статутного фонду юридичної особи вимогам закону;

-          наявність в Єдиному державному реєстрі запису про відсутність юридичної особи за вказаним її місцезнаходженням.

Отже, виходячи із наведеного позивач не надав суду судового рішення щодо припинення юридичної особи. Крім того, в Єдиному державному реєстрі відсутній також запис про судове рішення, щодо припинення юридичної особи, який вноситься відповідно до вимог ч.3 ст.38 цього Закону.

Звідси сам факт визнання недійсними з моменту реєстрації Статуту відповідача 2 не спричиняє припинення юридичної особи і визнання недійсності всіх угод, укладених з моменту його державної реєстрації і до моменту виключення з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. На момент видачі визначених позивачем податкових накладних Товариство з обмеженою відповідальністю “СЕБ “Фінансові послуги” (м. Київ) перебувало в Єдиному державному реєстрі, мало свідоцтво платника податку на додану вартість та було наділене всіма правоздатними ознаками такого платника податку.

Згідно п.9.8 ст.9 Закону України від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР„Про податок на додану вартість" та п.25 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 01.03.2000 р. №79, реєстрація діє до дати анулювання, яке відбувається у випадках якщо;

а)          платник податку, який до місяця, в якому подається заява про анулювання реєстрації, зареєстрованим більше 24 календарних місяців, включаючи місяць реєстрації, та має за останні дванадцять поточних календарних місяців обсяги оподаткованих операцій, менші за визначені зазначеним підпунктом;

б)          ліквідаційна комісія платника податку, оголошеного банкрутом, припиняє роботу або платник податку ліквідується за власним бажанням чи за рішенням суду;

в)          особа, зареєстрована як платник податку, реєструється як платник єдиного податку або стає суб'єктом інших спрощених систем оподаткування, які визначають особливий порядок нарахування чи сплати податку на додану вартість, відмінних від тих, що встановлені цим Законом, чи звільняють таку особу від сплати цього податку за рішенням суду або з будь-яких інших причин;

г)          зареєстрована як платник податку особа обирає, відповідно до цього Закону, спеціальний режим оподаткування за ставками, іншими, ніж зазначені у ст.6 та ст.81 цього Закону;

г) особа, зареєстрована як платник податку, не надає податковому органу декларацій з цього податку протягом дванадцяти послідовних податкових місяців або подає таку декларацію (податковий розрахунок), яка (який) свідчить про відсутність оподаткованих поставок протягом такого періоду, а також у випадках, визначених законодавством стосовно порядку реєстрації суб'єктів господарювання.

Анулювання реєстрації на підставах, визначених у підпунктах „б"-„ґ" цього пункту здійснюється за ініціативою податкового органу або такої особи.

Згідно п.п.25.2..2 вказаного вище Положення, рішення про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість за ініціативою податкового органу оформляється актом про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість, а згідно п.25.3 Положення, орган державної податкової служби здійснює таке анулювання на дату затвердження акта про анулювання реєстрації, якщо не визначений граничний термін дії Свідоцтва.

Таким чином, податковим законодавством не передбачено анулювання реєстрації підприємства платником податку на додану вартість з дати його реєстрації.

Поряд з цим також не можуть вважатися недійсними податкові накладні, які були видані відповідачем 2 з моменту реєстрації платника податку на додану вартість, оскільки нормами податкового законодавства не передбачено визнання недійсними податкових накладних з дати реєстрації підприємства, як платника податку на додану вартість.

Нормами податкового законодавства передбачено визнання податкових накладних недійсними (п.2, п.5 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації від 30.05.97р. № 165) у разі заповнення її особою, яка не зареєстрована платником податку на додану вартість і якій не присвоєно індивідуальний податковий номер. Із матеріалів вбачається, що підпис особи на податкових накладних посвідчено круглою печаткою відповідача 2, а тому є всі підстави вважати, що її підписала уповноважена особа такого продавця.

На момент виконання оспорюваних зобов'язань відповідач 2 був зареєстроване в органах Державної податкової служби платником податку на додану вартість і йому було присвоєно індивідуальний податковий номер платника ПДВ.

Згідно з п. 35 Положення, про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом ДПА України від 01.03.2000 р. №79, ДПА України щомісяця оприлюднює на web - сайті ДПА України дані з реєстру платників ПДВ і для перевірки статусу платника податків рекомендує звертатись саме на цей сайт. В період виникнення та існування оспорюваних позивачем господарських зобов'язань на офіційному сайті ДПАУ інформації про відповідача 2, як особи позбавленої реєстрації платника ПДВ, не було. Таким чином, відповідачем 1 було перевірено відповідність дійсності статусу відповідача 2 як юридичної особи та платника ПДВ.

Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Самі по собі угоди про продаж товару, вказаного в накладних та податкових накладних, не є такими що суперечать інтересам держави та суспільства. Такий товар не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалася ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі - продажу.

Якщо контрагент за договором не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету чи подачі звітності до податкових органів, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, але не є підставою для визнання недійсними угод, які він укладав під час своєї підприємницької діяльності і не звітувався перед податковим органом.

Пунктом 11 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" № 02-5/111 від 12.03.1999 р. визначається, що для прийняття рішення зі спору про визнання недійсною угоди, укладеної з метою, завідомо суперечною інтересам держави, необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику про визнання угод недійсними»№3 від 28.04.1978р., угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 6 Постанови № 3 від 28 квітня 1978 року “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” роз‘яснив, що до таких угод належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою тощо.

Наявність умислу у сторін (сторони) договору означає, що сторони (сторона) такого контракту усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи - сторони у договорі визначається умислом посадової особи, яка підписала (уклала) угоду від імені такої юридичної особи і яка мала такі повноваження на момент її підписання. (Роз'яснення ВАС України № 02-5/111 від 12.03.1999р. „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними"). Таким чином, наявність прямого умислу та мети на ухилення від сплати податків може бути встановлена виключно у фізичних осіб. Фізична особа визнається винною виключно судом.

Таким чином, розглядаючи такий спір, суд зобов'язаний встановити наявність наступних ознак:

-          чи вчинення дій кожної окремої сторони об'єктивно призводить до порушення інтересів держави і суспільства, а отже, в кожном конкретному випадку повинно бути встановлено порушення норм законів та нормативних актів;

-          кожна угода, яка суперечить інтересам держави і суспільства, характеризується cуб'єктивним наміром (умислом) сторін (чи однієї сторони) порушити вимоги закону, оскільки укладаються з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому для визнання недійсними цих угод необхідно встановити вину сторін (або однієї з них) у формі умислу при укладенні угоди;

-          наявність умислу може мати місце з боку посадових осіб підприємства, а не з боку самої юридичної особи, а тому умисел (суб'єктивний склад правопорушення) повинен бути встановлений відповідним компетентним державним органом і підтверджений законодавче визначеними засобами доказування.

Орган державної податкової служби вважає, що сторони даного спору, укладаючи спірний договір діяли з умислом на приховування від оподаткування прибутків та доходів.

Мета є суб'єктивною ознакою, притаманною фізичним особам. Юридичні особи діють через органи управління, і, як наслідок, через фізичних осіб, що входять до складу таких органів управління.

Отже, для встановлення умислу та мети в діях юридичної особи, необхідно довести наявність умислу та мети в діях фізичних осіб, що діяли від імені відповідної юридичної особи.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Оскільки суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним державним органом і підтверджений законодавче визначеними засобами доказування, судом визнається, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення кримінальної справи проти посадових осіб відповідачів та доведення їх вини за фактом ухилення від сплати податків стосовно обставин, викладених у позовній заяві.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що факт ухилення від сплати податків конкретними посадовими особами відповідачів встановлений обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що в позовній заяві відсутні достатні докази, що підтверджують або спростовують наявність як об'єктивного так і суб'єктивного складу протиправної дії. Докази, подані позивачем, не підтверджують обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, у т.ч. факту навмисного ухилення від сплати податків у відповідачів.

Із наданих суду доказів вбачається, що позивачем не доведено належним чином, в чому саме полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладання господарського зобов’язання і чи було воно спрямоване на приховування від оподаткування доходів, а також наявність в діях відповідачів, чи хоча б одного з них, умислу.

Оскільки ДПІ Франківському районі у м.Львова не представило необхідних доказів, які підтверджували б вину посадових осіб Приватного підприємства “Ламарк” та Товариства з обмеженою відповідальністю “СЕБ “Фінансові послуги”, а тому відсутні підстави стверджувати про наявність в діях Приватного підприємства “Ламарк” та Товариства з обмеженою відповідальністю “СЕБ “Фінансові послуги” наміру на укладення усної угоди з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Судом враховується і те, що, у відповідності до довідки Головного міжрегіонального Управління статистики у м.Києві від 01.02.2008 р. за № 12/1-7/200, Товариство з обмеженою відповідальністю “СЕБ “Фінансові послуги”не виключено з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Крім того, ДПІ у Франківському районі м.Львова, відповідно до вимог ст. 207 ГК України, повинна довести мету в діях відповідачів, яка б при вчиненні господарського зобов’язання суперечила інтересам держави і суспільства, при чому обов'язковою ознакою такої мети є завідомість.

Отже, при прийнятті рішення по кожному спору необхідно встановити в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладання угоди, якою із сторін і якою мірою виконано господарське зобов'язання, а також вину сторін у формі умислу (наміру). При цьому умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це відповідні повноваження. Така ознака, як завідомість, свідчить, що сторони виходячи з обставин справи усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди (господарського зобов'язання), суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Позивачем не доведено факту наявності суб'єктивного чинника правопорушення, а відповідно і умислу у відповідачів, чи одного з них, при вчиненні спірних правочинів з метою приховування від оподаткування доходів.

Зокрема, позивачем не надано і доказів притягнення до кримінальної відповідальності (за ухилення від оподаткування, фіктивне підприємництво, підроблення документів тощо) осіб, які діяли від імені відповідача 2.

Не надано належні докази на підтвердження того, що виконуючи зобов'язання, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства.

Позивачем не доведено, що спірне господарське зобов'язання вчинене Відповідачами саме з метою заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою. Матеріали справи не вказують на те, що спірне господарське зобов'язання містить зобов'язання сторін щодо сплати податків, а тому несплата податків відповідачем 2 у даному випадку не може тягнути за собою недійсності такого господарського зобов'язання.

Чинним законодавством України не передбачено обов'язку покупця, а також не надано йому право перевіряти достовірність даних, які вказуються продавцем в його первинних документах, а також контролювати показники податкової звітності по податках та обов'язкових платежах. Це ж стосується і перевірки покупцем намірів продавця щодо сплати ним державі податків. Згідно з Конституцією України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (стаття 19 Конституції України).

Стосовно посилання податкової служби на наявність умислу з боку відповідача 2 щодо укладання договору з метою суперечною інтересам держави та суспільства, яка полягала, у тому, що останній займався підприємницькою діяльністю з порушенням чинного законодавства слід зауважити наступне:

В матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача 2 чи відповідача 1 податкового зобов'язання або податкового боргу, що виникли внаслідок вчинення спірних правочинів. До справи не надано рішень ДПС про донарахування податкових зобов'язань, податкових повідомлень, які б підтверджували наявність податкового боргу у відповідача-2, про умисел якого стверджує позивач, в. т.ч. внаслідок укладання спірного договору.

Порушення будь-якою юридичною особою податкового законодавства встановлюється посадовими особами контролюючого органу у результаті перевірки фінансово-господарської діяльності і фіксується у акті, складеному по результатах вказаної перевірки, а також зазначається у відповідному рішення податкової служби, яке повинно бути виконано упродовж встановленого податковим законодавством строку. Податковим законодавством не передбачені інші документи, які можуть підтверджувати наявність виявлених порушень податкового або валютного законодавства.

Ухилення однієї з сторін від сплати податків, після здійснення угоди відповідно до діючого законодавства України, не може бути підставою для визнання угоди недійсною, а тягне за собою адміністративну та кримінальну відповідальність посадових осіб суб'єкта підприємницької діяльності. При цьому слід зазначити, що за умови встановлення під час перевірки посадовими особами ДПС порушень податкового законодавства, неправомірне віднесення до складу валових непідтверджених витрат чи завищення податкового кредиту, позивач має повноваження щодо застосування фінансової відповідальності до такого суб'єкта.

При цьому судом враховуються приписи ч. 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до якої, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Окрім того, пунктом 1.3 Оглядового листа Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів про визнання угод недійсними" № 01-8/481 від 20.04.2001 року передбачено, що порушення сторонами договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним.

При цьому уповноважений податковий орган (за наявності встановлених законом підстав) не позбавлений права донарахувати необхідну суму податку суб'єкту підприємницької діяльності -порушнику податкового законодавства у справі, оскільки статтею 61 Конституції України встановлено індивідуальний характер юридичної відповідальності особи.

Однак, в позовній заяві ДПІ у Франківському районі м. Львова не вказує, в чому конкретно полягає суперечність мети вчинення господарського зобов’язання інтересам держави та суспільства. Окрім цього, ДПІ у Франківському районі м.Львова не наводить жодних обставин, які б вказували на завідомість укладення такого договору з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Орган державної податкової служби на вимоги суду не представив жодного доказу в підтвердження умислу відповідачів.

В судовому засіданні позивач не довів наміру відповідачів на вчинення господарського зобов’язання з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

За таких обставин, органом державної податкової служби, не доведено мети відповідачів, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, при укладенні спірної угоди.

Отже, висновок ДПІ у Франківському районі м.Львова про наявність мети, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, не відповідає фактичним обставинам справи та не доведений належними доказами, оскільки не є обґрунтованим, та спростовується вищенаведеними доказами і обставинами.

Несплата податків дійсно є порушенням діючого податкового законодавства, однак несплата податків однією із сторін за договором, чи сплата не в повному обсязі - не є підтвердженням мети відповідачів при укладенні та виконанні спірного договору на ухилення від сплати податків.

Встановлені ч. 1 ст. 208 ГК України санкції не можуть застосовуватись за сам факт несплати податків, зборів, інших платежів сторонами договору. Правопорушенням в даному випадку є несплата податків, а не вчинення правочину. Порушення сторонами договору правил оподаткування може слугувати підставою для нарахування їм податкових зобов'язань та застосування штрафних санкцій, а не визнання такого договору недійсним.

Окрім того, суд звертає увагу і на те, що частиною 1 статті 208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом.

Це правило відповідає нормі ст. 41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими санкціями як такі, що відповідають визначенню частини першої статті 238 ГК України.

Тому, суд вважає, що такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків встановлених ст. 250 ГК України.

Згідно ст.250 ГК України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Враховуючи те, що виписування накладних та податкових накладних мало місце за період з 21.08.2006 р. - 26.12.2006 р., а позов подано позивачем до суду 27.12.2007 р., тобто більше ніж за один рік до звернення органу державної податкової служби до суду для застосування конфіскаційних наслідків, передбачених ч. 1 ст. 208 ГК України, суд вважає, що минули строки застосування, передбачені ст. 250 ГК України, таких наслідків, тому в суду немає підстав для застосування таких санкцій.

Суд ухвалив відхилити клопотання позивача про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на активи відповідачів по справі, оскільки позивач не подав обгрунтування та доказів наявності обставин, які норма ст.117 КАС України визначає в якості підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

Згідно ч. 4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 2 ст. 69 КАС України, докази суду надають особи, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Позивач, всупереч вимогам, викладеним в ухвалах суду, не подав доказів наявності обставин, які б дозволили зазначене господарське зобов’язання визнати недійсним.

Виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені сторонами докази, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, згідно роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, вказаних у пункті 1 Постанови від 29 грудня 1976 року № 11 “Про судові рішення”, суд прийшов до висновку, що позов Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова до Приватного підприємства “Ламарк” та Товариства з обмеженою відповідальністю “СЕБ “Фінансові послуги” про визнання недійсним господарського зобов’язання на суму 51 282 (п’ятдесят одну тисячу двісті вісімдесят дві) грн. 65 коп. не є обгрунтованим і не підлягає задоволенню, оскільки органом державної податкової служби не доведено обставин невідповідності оспореного зобов‘язання закону.

Згідно ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать:

1) витрати на правову допомогу;

2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;

4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Сплата витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу нормами Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено.

Згідно п.п. 1, 2 ч.3 р.VІІ Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України, до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри судового збору:

судовий збір при зверненні до адміністративного суду сплачується у порядку, встановленому законодавством для державного мита;

розмір судового збору визначається відповідно до підпункту "б" пункту 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито", та становить 0,2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян, тобто 3,4 грн.

Згідно ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 19, 41, 61 Конституції України, ст. ст. 173, 207, 208 ГК України, ст. ст. 173, 203, 207, 208, 216, 241 ЦК України, п. 11 ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу”, п.2-1, п.3, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень та ст.ст. 69-71, 86, 87, 98, 157, 158, 160, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV (із змінами та доповненнями), суд –

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                     Пазичев В.М.