СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

24 березня 2008 року

Справа № 2-15/11175-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Щепанської О.А.,

суддів                                                                      Гоголя Ю.М.,

Черткової І.В.,

за участю представників сторін:

позивача: Божнюк Світлани Юріївни, довіреність №5 від 04.02.2008, Державного підприємства "Дельта-Лоцман";

відповідача: Торової Ірини Олександрівни, довіреність №б/н від 15.04.2005, Державного підприємства "Керченський морський торговельний порт";

3-ої особи: не з'явився, Приватне підприємство "ФАМ Балкерс";

3-ої особи: не з'явився, Приватне підприємство "Морське агентство ФАМ";

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Дельта-Лоцман" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Іщенко І.А.) від 24 січня 2008 року у справі № 2-15/11175-2007,

за позовом           Державного підприємства "Дельта-Лоцман" (вул. Лягіна, 27, Миколаїв, 54017)

до           Державного підприємства "Керченський морський торговельний порт" (вул. Кірова, 28, Керч, 98312)

3-ті особи Приватне підприємство "ФАМ Балкерс" (пр. Адм. Луніна, 15-15, Маріуполь, Донецька обл., 87515)

Приватне підприємство "Морське агентство ФАМ" (пр. Адм. Луніна, 15-15, Маріуполь, Донецька обл., 87510)

про стягнення 30586,19 доларів США,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 24 січня 2008 року у справі №2-15/11175-2007 (суддя І.А. Іщенко) частково задоволено позов державного підприємства "Дельта - Лоцман" до державного підприємства "Керченський морський торговельний порт", за участю 3-тіх осіб приватного підприємства "ФАМ Балкерс", приватного підприємства "Морське агентство "ФАМ" про стягнення 30586,19 доларів США.

Суд стягнув з державного підприємства "Керченський морський торговельний порт" на користь державного підприємства "Дельта - Лоцман" заборгованість у розмірі 1900,42 доларів США, 3% річних у розмірі 64,56 доларів США.

Суд стягнув з державного підприємства "Керченський морський торговельний порт" на користь державного підприємства "Дельта - Лоцман" 19,65 доларів США державного мита та 7,58 доларів США витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В частині стягнення заборгованості у розмірі 1766,26 доларів США, суд першої інстанції позов залишив без розгляду.

У задоволенні іншої частини позову було відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням господарського суду, звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог за стягнення заборгованості у сумі 25687,81 дол. США та 3% річних у сумі 1083,15 дол. США.

Сторона посилається на те, що господарським судом при прийнятті рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 24.03.2008 року у складі судової колегії було здійснено заміну судді Голика В.С., у зв'язку з хворобою, на суддю Гоголя Ю.М.

У судове засідання призначене до розгляду на 24.03.2008 року представники 3-тіх осіб не з'явились, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, не надали суду доказів поважних підстав своєї відсутності та не скористались своїм процесуальним правом участі в судовому засіданні.

Судова колегія, порадившись на місці, ухвалила можливим розглянути справу по суті у відсутності представників третіх осіб з представлених доказів в матеріалах справи, оскільки стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи не вбачається.

На підставі статті 101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія повторно розглянувши матеріали справи, встановила наступне.

Позивач - Державне підприємство "Дельта-Лоцман" звернулося до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Державного підприємства "Керченський морський торговельний порт" про стягнення 30586,19 доларів США.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що Державним підприємством "Дельта-Лоцман" у відповідності з договором №29-05 від 01.03.005 були надані послуги з лоцманського проведення та регулювання руху суден, які знаходились під агентуванням відповідача, що підтверджується квитанціями СРРС та лоцманськими квитанціями, в яких зазначено лоцмана, що здійснював проводку судна, назву судна, порту заходу/призначення, дати та часу прибуття/вибуття. Державне підприємство "Дельта-Лоцман" зазначило, що оплату по виставленим рахункам відповідач не здійснив у повному обсязі, через що позивач просить стягнути з Державного підприємства "Керченський морський торговельний порт" заборгованість у розмірі 29354,49 доларів США в примусовому порядку. Крім того, позивач просив стягнути 3% річних у розмірі 21231,70 доларів США.

Ухвалою господарського суду Автономної Республіки Крим від 06.11.2007 за клопотанням відповідача до участі у справі у якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, були залучені Приватне підприємство "ФАМ Балкерс" та Приватне підприємство "Морське агентство ФАМ".

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково.

Судова колегія розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 31.12.2004 між Державним підприємством "Дельта-лоцман" (Підприємство) та Керченським морським торговельним портом (Агент) було укладено договір №29-05 з протоколом розбіжностей, (а. с. 12-18 Т. 1).

Відповідно до пункту 1.1 Договору, Підприємство зобов'язується за заявками Агента надавати послуги з лоцманського проведення суден та регулювання руху суден, а Агент зобов'язується прийняти і оплатити надані послуги. При цьому споживачем послуг Підприємства є Судновласник (судновласник, оператор, фрахтувальник, вантажовідправник, вантажоодержувач або інший платник зборів, за дорученням якого діє Агент). Агент діє від імені та за Судновласника.

Згідно з підрозділом 2.1 розділу 2 Договору, Підприємство зобов'язується, у тому числі:

- за заявками агента у встановленому порядку, відповідно до вимог діючого законодавства України, в тому числі Правил плавання суден Керч-Єнікальським каналом і підхідними каналами до нього, затверджених наказом Мінтрансу від 09.10.2002 №721, Обов'язкових постанов (далі - Правила) своєчасно і якісно виконувати лінійні і портові лоцманські проведення суден, надавати послуги служби регулювання рухом суден (долі -СРРС), забезпечувати безаварійний прохід суден в Керч-Єнікальському каналі, на підхідних каналах до портів міста Керч, швартування, від швартування і перешвартування суден, поставлення суден на якір або бочку і знімання з них;

-          надавати Агенту рахунки для сплати зборів і платежів за користування зазначеними послугами, оформлені на підставі встановлених цін, відповідно до нормативно-правових актів, якими затверджені ці збори, або місцевих тарифів та вимог цього договору (Додаток №1 до цього Договору), які надаються суднам каботажного плавання.

Згідно з підрозділом 2.2 розділу 2 Договору Агент зобов'язується, зокрема:

-          розрахунки за Договором здійснювати в валюті виставлених рахунків: по суднах, що плавають під прапором України - в національній валюті України, під іноземним прапором - в доларах США або в євро, по суднам, що плавають під російським прапором можлива оплата в російських рублях. При цьому, при розрахунках, валюта ціни (долари США) перераховується у валюту платежу із застосуванням крос-курсу, визначеного через курси Національного банку України на дату надання послуги. Оплата здійснюється у порядку, визначеному діючим законодавством України в сфері ЗЕД, валютного регулювання та валютного контролю;

-          сплачувати рахунки, виставлені Підприємством у терміни, визначені цим Договором.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що порядок стягнення і розмір зборів визначаються відповідно до нормативно-правових актів, якими затверджені відповідні збори, а по зборам, що не підлягають державному регулюванню, - згідно розцінок Підприємства.

Оплата проводиться Агентом відповідно до рахунків, що виставляються Підприємством і які підтверджені лоцманськими квитанціями та квитанціями СРРС та в межах перерахованих судновласником коштів, (пункт 4.2 Договору).

Передоплата здійснюється Агентом до виходу судна з порту за реквізитами, зазначеними у рахунках-проформах та в межах перерахованих судновласником коштів. По виставленню остаточного рахунку Агент зобов'язаний перерахувати різницю між раніше перерахованою сумою та даним рахунком не пізніше 7-ми банківських днів з дня отримання рахунку, щодо суден, які проходять канал транзитом, та не пізніше 5-ти банківських днів з дня отримання рахунку щодо суден, які заходять у порти (пункт 4.3 Договору).

Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України №945 від 18.09.2006 "Щодо удосконалення функціонування державної системи забезпечення безпеки судноплавства" Державне підприємство "Дельта-лоцман" визначено головним підприємством в системі забезпечення безпеки судноплавства України. На Державне підприємство "Дельта-лоцман" покладено виконання функцій з лоцманського проведення, регулювання руху суден, утримання судноплавних шляхів, пошуку та рятування на морі, підготовки відповідних кадрів для забезпечення безпеки судноплавства, а також створення єдиної системи моніторингу за рахунок технічного переоснащення й вдосконалення роботи берегових та супутникових інформаційно-навігаційних інфраструктур, що забезпечують належну організацію безпеки судноплавства та спасіння у морській зоні відповідальності України, а також інформаційне забезпечення підприємств морської галузі щодо руху суден та вантажів, інших видів діяльності у сфері забезпечення безпеки судноплавства.

Як вбачається з матеріалів справи, договір №29-05 від 31.12.2004 був укладений відповідачем з метою належного виконання своїх обов'язків за укладеними субагентськими угодами. Так, відповідачем були укладені наступні угоди:

- 20.05.2002 між Приватним підприємством "ФАМ Балкерс" (Агент) та Державним підприємством "Керченський морський торговельний порт" (Субагент) була укладена субагентська угода №194/пф/02, згідно умов якої Порт виступає субагентом, на якого покладено, зокрема, виконання представницьких послуг від імені Агента, Судновласника перед офіційною портовою і іншою адміністрацією, установами і комерційними підприємствами та підтримка необхідних контактів з ними. (а. с. 98-99 Т.2).

Аналогічна субагентська угода №205/пф/03 була укладена 10.07.2003 між Портом та Приватним підприємством "Морське агентство ФАМ". (а. с. 102-103 Т.2).

Згідно з статтею 116 Кодексу торговельного мореплавства України у морському порту або поза його територією як постійні представники судновласника діють агентські організації (морський агент), які за договором морського агентування за винагороду зобов'язуються надавати послуги в галузі торговельного мореплавства. Плата за послуги агентських організацій всіх форм власності встановлюється Міністерством транспорту України за погодженням з Міністерством економіки України.

Морський агент виконує формальності та дії, пов'язані з прибуттям, перебуванням і відходом судна, допомагає капітану судна у налагодженні контактів з службами порту, місцевими органами державної виконавчої влади, в організації постачання і обслуговування судна в порту, оформляє митні документи та документи на вантаж, інкасує суми фрахту та інші суми для оплати вимог судновласника, що виникають з договору перевезення, сплачує за розпорядженням судновласника і капітана судна суми, пов'язані з перебуванням у порту, залучає вантажі для морських ліній, здійснює збір фрахту, експедирування вантажу, наймання екіпажів для роботи на суднах, виступає від імені вантажовласника, а також договірною стороною учасників перевезення вантажів у прямому змішаному сполученні (стаття 117 Кодексу торговельного мореплавства України).

Статтею 295 Господарського кодексу України передбачено, що комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб'єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб'єкта, якого він представляє. Комерційним агентом може бути суб'єкт господарювання (громадянин або юридична особа), який за повноваженням, основаним на агентському договорі, здійснює комерційне посередництво. Не є комерційними агентами підприємці, що діють хоча і в чужих інтересах, але від власного імені. Комерційний агент не може укладати угоди від імені того, кого він представляє, стосовно себе особисто. Законом можуть бути встановлені обмеження або заборона здійснення комерційного посередництва в окремих галузях господарювання.

Виходячи із змісту статті 295 Господарського кодексу України, сутність агентської діяльності полягає у наданні агентом послуг суб'єктам господарювання шляхом здійснення посередництва. Звідси, за своєю сутністю агентська діяльність, як вид посередницької діяльності, є допоміжною діяльністю по відношенню до будь-яких інших видів господарської діяльності. Оскільки Господарським кодексом України не встановлено будь-яких обмежень щодо сфери застосування зазначеного визначення поняття агентської діяльності, то зазначене стосується надання агентських послуг у будь-якій сфері господарювання (включаючи транспортну сферу).

В свою чергу, відповідно до статті 116 Кодексу торговельного мореплавства України морські агенти діють як постійні представники судновласника та від його імені і на підставі договору морського агентування зобов'язуються надавати за винагороду послуги в галузі торговельного мореплавства.

Обсяг прав морського агента безпосередньо встановлено статтею 117 Кодексу торговельного мореплавства України. Зокрема, морський агент має право:

- виконувати формальності та дії, пов'язані з прибуттям, перебуванням і відходом судна із порту: допомагати капітану судна:

1)          у налагодженні контактів з службами порту, місцевими органами державної виконавчої влади;

2)          в організації постачання і обслуговування судна в порту оформляти митні документи та документи на вантаж; інкасувати суми фрахту та інші суми для оплати вимог судновласника, що виникають з договору перевезення; сплачувати за розпорядженням судновласника і капітана судна суми, пов'язані з перебуванням у порту; залучати вантажі для морських ліній; здійснювати збір фрахту, експедирування вантажу, наймання екіпажів для роботи на суднах; виступати від імені вантажовласника; виступати договірною стороною учасників перевезення вантажів у прямому змішаному сполученні.

Суд першої інстанції зазначив, що здійснення посередництва поширюється на будь яких агентів (включаючи морських) у будь-якій сфері господарської діяльності (включаючи транспортну). Це випливає з того, що жодних обмежень відносно посередницького характеру агентської діяльності чинним законодавством України не встановлено.

Посередницький характер діяльності морських агентів підтверджується і обсягом прав та обов'язків, який встановлено для таких агентів статтею 117 Кодексу торговельного мореплавства України. Зокрема, морський агент має право виконувати формальності у сфері морського транспорту та дії, які мають всі ознаки посередницьких дій. При цьому, такі посередницькі дії морського агента можуть бути пов'язані:

1)          із прибуттям, перебуванням і відходом судна;

2)          із допомогою капітану судна у налагодженні контактів;

3)          із допомогою в організації постачання і обслуговування судна в порту;

4)          із сплатою за розпорядженням судновласника і капітана судна певних сум коштів;

5)          із здійсненням залучення вантажів для морських ліній;

6)          із здійсненням найму екіпажів для роботи на суднах;

7)          із здійсненням збирання та інкасації сум фрахту;

8)          із виконанням інших формальностей та дій, які носять посередницькій (допоміжний) характер у сфері морського транспорту.

Крім цього, статтею 117 Кодексу торговельного мореплавства України морському агенту надано право здійснювати експедирування вантажу. Експедиція вантажів, відповідно до частини четвертої статті 306 Господарського кодексу України, є допоміжною діяльністю у сфері перевезення вантажів. Звідси, морський агент, як посередник, знову ж таки має право виконувати дії, які у сфері перевезення вантажів (транспортній сфері) вважаються допоміжними. Таким чином, наведене також свідчить на користь того, що діяльність морського агента (як і вся агентська діяльність в цілому) є допоміжним видом господарської діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заявок відповідача в період з 27.10.2005 по 21.12.2005 позивачем були надані послуги з лоцманського проведення та регулювання суден, що підтверджується квитанціями СРРС та лоцманськими квитанціями, (а. с. 23-151 Т. 1, а. с. 1-50 Т.2) Оскільки відповідачем вартість наданих послуг була сплачена частково, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 29354,49 доларів США в примусовому порядку.

Під час судового провадження було встановлено, що Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 26.11.2007 у справі №2-24/4138-2006 було відмовлено в позові Державному підприємству "Дельта-Лоцман" до Державного підприємства "Керченський морський торговельний порт" про стягнення заборгованості у розмірі 4553,74 доларів США, в тому числі і по рахункам КФ-0013204 від 02.09.2005 у сумі 473,35 дол. США, КФ-0013651 від 06.09.2005 у сумі 473,35 дол. США, КФ-0014047 від 13.09.2005 у сумі 409,78 дол. США, КФ-0014941 від 27.09.2005 у сумі 409,78 дол. США, що разом становить 1766,26 дол. США, що підтверджується доданими до матеріалів справи процесуальними документами господарського суду Автономної Республіки Крим та відповідною позовною заявою.

Проте, вказане рішення на сьогоднішній день не набрало законної сили, оскільки оскаржене в апеляційному порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду у даній справі є також рахунки КФ-0013204 від 02.09.2005 у сумі 473,35 дол. США, КФ-0013651 від 06.09.2005 у сумі 473,35 дол. США, КФ-0014047 від 13.09.2005 у сумі 409,78 дол. США, КФ-0014941 від 27.09.2005 у сумі 409,78 дол. США, що разом становить 1766,26 дол. США.

Представником відповідача заявлено клопотання про залишення позову Державного підприємства "Дельта-Лоцман" в частині стягнення 1766,26 дол. США. без розгляду, оскільки вказана сума заборгованості є предметом розгляду в іншій судовій справі № 2-24/4138-2006.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України господарський суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Так, тотожна справа має бути у провадженні суду.

Таким чином, судом встановлено, що справа 2-24/4138-2006, яка знаходиться в процесі апеляційного оскарження в Севастопольському апеляційному господарському суді, розглядається між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, що і дійсна справа.

Таким чином, суд вважає за необхідне в частині стягнення 1766,26 дол. США залишити позов Державного підприємства "Дельта-Лоцман" до Державного підприємства "Керченський морський торговельний порт" у справі 2-15/11175-2007 без розгляду.

Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 27588,23грн. суд першої інстанції повідомив наступне.

Укладаючи з агентом договір на обслуговування суден нерезидентів Державне підприємство "Дельта-Лоцман" прийняло на себе зобов'язання діяти, у тому числі, в рамках Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю". Тому виставлення рахунків здійснено в іноземній валюті. При цьому рахунки виставлялися фактично не Державному підприємству "Керченський морський торговельний порт", а Державному підприємству "Керченський морський торговельний порт", як агенту, тобто представнику нерезидента.

Оскільки частиною 1 статті 7 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" передбачено, що у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовується як засіб платежу іноземна валюта, виставлення позивачем рахунків в іноземній валюті та, відповідно, їх оплата в іноземній валюті, є легітимним.

Суд першої інстанції зазначив, що морські агенти, субагенти є посередниками, які за дорученням і за рахунок судновласника-нерезидента на підставі зовнішньоекономічного договору з останнім вчиняють певні дії в його інтересах.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" дії, які здійснюються від імені іноземного суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності України, уповноваженим на це належним чином, вважаються діями цього іноземного суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності. Таким чином, дії морського агента на виконання зовнішньоекономічного договору з судновласником-нерезидентом або субагента, якому морський агент делегував свої повноваження щодо вчинення певних дій від імені та за рахунок судновласника-нерезидента, є діями цього нерезидента.

Оплата судновласником-нерезидентом посередницьких послуг, які йому надав морський агент, субагент, або продукції (робіт, послуг), придбаних у інших резидентів за посередництвом агента, субагента, проводиться в іноземній валюті, оскільки здійснюється нерезидентом - стороною зовнішньоекономічного договору за послуги, отримані в України згідно з цим договором, і є формою розрахунків в межах торговельного обороту між нерезидентом і резидентами, які регулюються статтею 7 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Здійснення розрахунків у валюті України допускається за умови отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Порядок здійснення таких розрахунків врегульований нормами Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 N 492 (пункт 5.6 глави 5).

Кошти в іноземній валюті надходять від судновласника-нерезидента на рахунок морського агента, який утримує з них суму своєї винагороди, а решту перераховує субагенту, який після утримання належної йому суми винагороди здійснює розподіл коштів між іншими резидентами - безпосередніми продавцями продукції (робіт, послуг) судновласнику-нерезиденту.

З приводу твердження позивача про те, що договір № 29-05 від 31.12.2004 був укладений відповідачем від власного імені, а не від імені судновласників, суд звертає увагу на те, що, пунктом 1.1 Договору встановлено, що споживачем послуг Підприємства є Судновласник (судновласник, оператор, фрахтувальник, вантажовідправник, вантажоодержувач або інший платник зборів, за дорученням якого діє Агент). Агент діє від імені та за дорученням Судновласника.

Отже, відповідач у справі є морським агентом, який діяв від імені та за дорученням іноземних судновласників, споживачем послуг є нерезидент, в свою чергу, агент, за виконану ним роботу з організації обслуговування судна, отримує агентську винагороду. Дії морського агента стосовно виконання зовнішньоекономічного договору з судновласником-нерезидентом є діями нерезидента.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач прийняв послуги по рахунках КФ-0015197 від 06.10.2005 у розмірі 82,48 дол. США, КФ-0015701 від 06.10.2005 у розмірі 385,53 дол. США, КФ-0019718 від 15.12.2005 у розмірі 1432,41 дол. США. Судновласниками відповідно були перераховані вартість спожитих послуг по вказаних рахунках. Отже, у відповідача виникло зобов'язання, як вже було зазначено судом раніше, після утримання належної йому суми винагороди здійснити перерахування безпосередньому продавцю продукції (робіт, послуг).

Таким чином, відповідач в порушення норм чинного законодавства, не представив суду доказів виконання свого зобов'язання перерахування позивачу як безпосередньому продавцю продукції (робіт, послуг) вартості отриманих послуг по рахунках КФ-0015197 від 06.10.2005 у розмірі 82,48 дол. США, КФ-0015701 від 06.10.2005 у розмірі 385,53 дол. США, КФ-0019718 від 15.12.2005 у розмірі 1432,41 дол. США, всього 1900,42 дол. США, в той час як відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона має довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень способом, який встановлений законом для доведення такого роду фактів.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором, через що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 1900,42 дол. США підлягають задоволенню.

Крім того, відповідачем у відзиві на позов було визнано заборгованість перед позивачем у цій частині.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Судом першої інстанції встановлено, вказані дії відповідача не суперечать законодавству та не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, через що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 1900,42 дол. підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, залишок стягуваної Державним підприємством "Дельта-Лоцман" заборгованості з Державного підприємства "Керченський морський торговельний порт" за надані позивачем послуги складає 25687,81 доларів США, що є сумою податку на додану вартість, нарахованою на вартість послуг.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд першої інстанції встановив наступне.

Перелік операцій, які є об'єктом оподаткування податку на додану вартість встановлено пунктом 3.1 статті 3 Закону України "Про податок на додану вартість". При цьому, такий перелік операцій є вичерпним.

Зокрема, відповідно до пункту 3.1 статті 3 Закону, об'єктом оподаткування податку на додану вартість є операції із:

- поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України, в тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу у користування лізингоотримувачу (орендарю) (підпункт 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону);

- ввезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорту) (підпункт 3.1.2 пункту 3.1 статті 3 Закону);

- вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорту), поставки транспортних послуг по перевезенню пасажирів, вантажобагажу (товаробагажу) та вантажу за межами державного кордону України (підпункт 3.1.3 пункту 3.1 статті 3 Закону).

Таким чином, щодо послуг, відповідно до пункту 3.1 статті 3 Закону, об'єктом оподаткування податку на додану вартість є операції із: поставки будь-яких послуг (включаючи "супутні") за умови, якщо місце надання таких послуг буде знаходитись на митній території України; ввезення лише супутніх послуг у митному режимі імпорту (вивезення лише супутніх послуг у митному режимі експорту).

Отже, визнання тієї чи іншої операції із поставки послуг об'єктом оподаткування податком на додану вартість залежить від: 1) місця поставки (надання) таких послуг та 2) визнання тих чи інших послуг супутніми при здійсненні операцій із ввезення (вивезення) на (з) митної території України товарів під різними митними режимами.

Територію України, яка є її митною територією, визначено статтею 5 Митного кодексу України. Зокрема, митною територію України є та територія, яка зайнята сушею, територіальним морем, внутрішніми водами, а також повітряний простір, штучні острови, установки і споруди, що створюються у виключній морській економічній зоні України та на які поширюється виключна юрисдикція України. Звідси, обов'язковою ознакою за якою визначається належність тієї чи іншої території (споруди) до митної території України - є знаходження такої території (споруди) під виключною юрисдикцією України. Із зазначеного випливає, що при непоширенні на певну територію (споруду) юрисдикції України, така територія (споруда) не є митною територією України та навпаки.

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до Закону України від 3 червня 1999 року №728-ХІУ, Україна приєдналася до Конвенції Організації Об'єднаних Націй з морського права від 10 грудня 1982 року (далі - Конвенція з морського права). Таким чином, зазначена Конвенція з морського права є міжнародним договором України, положення якого мають пріоритет над положеннями нормативно-правових актів, виданих українськими державними органами влади.

Частиною першою статті 92 Конвенції з морського права встановлено, що всі судна (крім військових суден та тих суден, що знаходяться на некомерційній державній службі) у відкритому, морі підпорядковуються виключній юрисдикції тієї держави, під прапором якої воно ходить, крім тих випадків, які прямо передбачені у міжнародних угодах або безпосередньо Конвенцією з морського права.

Отже, відповідно до норм Конвенції з морського права, на іноземні судна (включаючи державні судна, які використовуються із некомерційною метою (у тому числі військові), які прямують територіальним морем прибережної держави або знаходяться у відкритому морі не поширюється юрисдикція прибережної держави. Борт таких іноземних суден, проходячи територіальним морем прибережної держави або знаходячись у відкритому морі, залишається під юрисдикцією тієї держави, прапор якої він несе. Тобто, зазначені іноземні судна зберігають за собою статус території тих держав, під прапором яких вони ходять (перебувають).

Аналогічні положення містяться в статтях 19 та 20 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про територіальне море і прилеглу зону від 29 квітня 1958 року. Зазначена Конвенція про територіальне море була ратифікована Президією Верховної Ради СРСР 20 жовтня 1960 року. Відповідно до статті 7 Закону України "Про правонаступництво України" від 12 вересня 1991 року №1543-ХІІ, Україна є правонаступником прав і обов'язків за міжнародними договорами Союзу РСР. Тобто, на Україну поширюється дія положень Конвенції про територіальне море та Україна має їх виконувати.

В свою чергу, статтею 32 Кодексу торговельного мореплавства України визначено судна, на які поширюється юрисдикція України. Зокрема, юрисдикція України поширюється виключно на ті судна, місцем реєстрації яких є Україна та які отримали право плавання під Державним прапором України.

Звідси, юрисдикція України не поширюється на ті судна, що не зареєстровані в Україні та не отримали право плавання під Державним прапором України. Під час знаходження у територіальному морі України, виключній економічній зоні України або у відкритому морі, на іноземні судна не може бути поширена юрисдикція України та такі судна залишаються під юрисдикцією тієї держави, прапор якої вони несуть. Тобто, зазначені іноземні судна завжди зберігають за собою статус території тих держав, під прапором яких воші ходять (перебувають).

Також, опосередковано підтверджують зазначене твердження і положення статті 48 Кодексу торговельного мореплавства України, якою визначено правове становище екіпажу судна. Зокрема, правове становище екіпажу судна, що плаває під прапором України - визначається чинним законодавством України, а екіпажу судна, яке плаває під прапором іншої держави, визначається законодавством держави, під прапором якої плаває судно.

Крім того, Державна податкова адміністрація України у своєму листі від 9 жовтня 1998 року №11697/10/22-1217 роз'яснила, що "іноземне судно, що перетинає митний кордон України, заходячи в територіальні води України, зберігає за собою статус території держави, під прапором якої воно перебуває (поза межами митного кордону України)".

При цьому, у вище зазначеному листі додатково вказується на те, що всі попередні роз'яснення Державної податкової адміністрації України (з приводу, у тому числі, визнання судна територією тієї чи іншої держави), що суперечать вищезазначеному твердженню - не повинні застосовуватися платниками податку на додану вартість та податковими органами на місцях.

Також, Державна податкова адміністрація України у своєму листі від 20 грудня 2002 року №20054/7/15-3417 роз'яснює, що ті послуги, які виконуються (надаються, споживаються) на судні нерезидента - є послугами виконаними (наданими, спожитими) за межами митної території України. Таке твердження Державної податкової адміністрації України підкріплюється твердженням про те, що згідно з Конвенцією ООН з морського права територія іноземного судна є відповідно територією іноземної держави, під прапором якої плаває судно.

Таким чином, оскільки на іноземне судно не поширюється юрисдикція України, то, відповідно до статті 5 Митного кодексу України, таке судно не є митною територією України.

Зміст поняття "супутні послуги" встановлено пунктом 1.14 статті 1 Закону України "Про податок на додану вартість". Зокрема, супутніми послугами вважаються послуги, вартість яких включається відповідно до норм митного законодавства до митної вартості товарів, що експортуються або імпортуються.

Отже, "супутніми послугами" вважається лише та частина із усіх можливих послуг: яка безпосередньо пов'язана із товарами, що експортуються або імпортуються; вартість яких, за митним законодавством України, включається до митної вартості товарів, що експортуються або імпортуються.

Статтею 274 Митного кодексу України передбачено, що митна вартість товарів, що вивозяться (експортуються) з України на підставі договору купівлі-продажу або міни, визначається на основі ціни, яку було фактично сплачено або яка підлягає сплаті за ці товари на момент перетинання митного кордону України.

До митної вартості товарів, що вивозяться (експортуються), також включаються фактичні витрати, якщо вони не були раніше до неї включені:

а)          на навантаження, вивантаження, перевантаження, транспортування та страхування до пункту перетинання митного кордону України;

б)          комісійні та брокерські винагороди;

в)          ліцензійні та інші платежі за використання об'єктів права інтелектуальної власності, які покупець повинен прямо чи побічно здійснити як умову продажу (експорту) товарів, які оцінюються.

Митна вартість товарів, що вивозяться (експортуються) з України на підставі договору, відмінного від договорів купівлі-продажу чи міни, визначається на основі ціни, підтвердженої комерційними, транспортними, банківськими, бухгалтерськими та іншими документами, що містять відомості про вартість товарів, які оцінюються, з урахуванням витрат на транспортування та страхування товарів до пункту перетинання митного кордону України.

У разі встановлення цінових обмежень під час вивезення (експорту) окремих товарів (індикативні ціни, граничні рівні цін, ціни, встановлені в результаті антидемпінгових розслідувань тощо) митна вартість таких товарів у разі вивезення (експорту) їх з України визначається з урахуванням положень, що визначають порядок застосування зазначених обмежень.

Відповідно до статті 266 Митного кодексу України, визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, здійснюється за такими методами:

1)          за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2)          за ціною договору щодо ідентичних товарів;

3)          за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;

4)          на основі віднімання вартості;

5)          на основі додавання вартості (обчислена вартість);

6)          резервного.

При цьому, основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Згідно з статтею 267 Митного кодексу України, митною вартістю за ціною договору щодо товарів, які імпортуються, є вартість операції, тобто ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби відповідно до частини другої цієї статті. Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або які повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів на користь продавця та/або на користь продавця через третіх осіб, та/або на пов'язаних з продавцем осіб. Такі платежі можуть бути здійснені прямо або опосередковано шляхом переказу грошей, акредитиву, інкасування або за допомогою інших розрахунків (вексель, передача цінних документів тощо). Термін "ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті" стосується тільки ціни оцінюваних товарів. Дивіденди або інші платежі покупця на користь продавця, не пов'язані з оцінюваними товарами, не є частиною митної вартості. Додавання до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, згідно з цією статтею робляться лише на основі об'єктивних даних, що підтверджуються документально та піддаються обчисленню.

При визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються подальші витрати, якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, зокрема:

1)          витрати, понесені покупцем:

а)          комісійні та брокерська винагорода, за винятком комісійних за закупівлю, які є платою покупця своєму агентові за надання послуг, пов'язаних з представництвом його інтересів за кордоном для закупівлі оцінюваних товарів;

б)          вартість контейнерів, що для митних цілей вважаються єдиним цілим з відповідними товарами;

в)          вартість упаковки або вартість пакувальних матеріалів та робіт, пов'язаних з пакуванням;

2)          належним чином розподілена вартість нижченаведених товарів та послуг, якщо вони поставляються прямо чи опосередковано покупцем безоплатно або за зниженими цінами для використання у зв'язку з виробництвом та продажем на експорт в Україну оцінюваних товарів, якщо така вартість не включена до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті:

а)          сировини, матеріалів, деталей, напівфабрикатів, комплектувальних виробів тощо, які увійшли до складу оцінюваних товарів;

б)          інструментів, штампів, шаблонів та аналогічних предметів, використаних у процесі виробництва оцінюваних товарів;

в)          матеріалів, витрачених у процесі виробництва оцінюваних товарів (мастильні матеріали, паливо тощо);

г)          інженерних та дослідно-конструкторських робіт, дизайну, художнього оформлення, ескізів та креслень, виконаних за межами України і безпосередньо необхідних для виробництва оцінюваних товарів;

3)          роялті та ліцензійні платежі, які стосуються оцінюваних товарів та які покупець повинен сплачувати прямо чи опосередковано як умову продажу оцінюваних товарів, якщо такі платежі не включаються до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті. Зазначені платежі можуть включати платежі, які стосуються патентів, знаків для товарів і послуг та авторських прав. Витрати на право відтворення (тиражування) оцінюваних товарів в Україні не повинні додаватися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари;

4)          відповідна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, передачі чи використання товарів, що оцінюються, на митній території України, яка прямо чи опосередковано йде на користь продавця;

5)          витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України;

6)          витрати на завантаження, розвантаження та обробку оцінюваних товарів, пов'язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України;

7)          витрати на страхування цих товарів.

Виходячи із зазначеного вище переліку послуг, вартість яких за митним законодавством України включається до митної вартості товарів, що експортуються (імпортуються) - лише наведені послуги можна вважати супутніми. Звідси, плата за надання будь-яких агентських послуг (включаючи послуг морських агентів) не може включатися до митної вартості товарів, які експортуються (імпортуються), оскільки будь-які агентські послуги (включаючи послуги морських агентів) не входять до переліку послуг, які вважаються супутніми при здійсненні операцій з експорт) (імпорту) товарів.

Проте слід звернути увагу на обсяг прав морських агентів. Зокрема, як вже було зазначено раніше, морські агенти мають право:

- надавати послуги з організації постачання і обслуговування судна в порту;

- оформляти митні документи та документи навантаж;

- сплачувати за розпорядженням судновласника і капітана судна суми, пов'язані з перебуванням у порту;

- здійснювати експедирування вантажу;

- виконувати інші роботи та надавати інші послуги.

Безпосередньо зазначені права морського агента встановлено статтею 117 Кодексу торговельного мореплавства України. При цьому, реалізація морським агентом вищенаведених прав цілком підпадає під ознаки транспортно-експедиторської діяльності, основні засади здійснення якої регулюються Законом України "Про транспортно-експедиторську діяльність" від 1 липня 2004 року №1955-ІУ.

Зокрема, статтею 8 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" встановлено, що експедитори за дорученням клієнтів:

- забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, фрахтують судна та залучають транспортні засоби, забезпечують їх подачу в порти для своєчасного відправлення вантажів; здійснюють роботи, пов'язані з прийманням, накопиченням, подрібненням, доробкою, сортуванням, складуванням, зберіганням, перевезенням вантажів; ведуть облік надходження та відправлення вантажів з портів, організовують охорону вантажів під час їх перевезення, перевалки та зберігання; забезпечують підготовку та додаткове обладнання транспортних засобів і вантажів тощо;

- здійснюють оформлення товарно-транспортної документації та її розсилання за належністю;

- здійснюють розрахунки з портами, транспортними організаціями за перевезення, перевалку, зберігання вантажів; оформляють документи та організовують роботи відповідно до митних, карантинних та санітарних вимог;

- надають інші допоміжні та супутні перевезенням транспортно-експедиторські послуги, що передбачені договором транспортного експедирування і не суперечать законодавству.

З огляду на зазначене, морські агенти мають право надавати транспортно-експедиційні послуги.

Крім того, слід звернути увагу на пункт 14 "Порядку декларування митної вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України", який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28 серпня 2003 року №1375. Зокрема, ним встановлено, що для підтвердження заявлених відомостей про митну вартість товарів, декларант, серед іншого, подає: 1) рахунок про сплату наданих транспортно-експедиційних послуг або 2) калькуляцію транспортних витрат.

Тобто, транспортно-експедиційні послуги (у тому числі ті, що надаються морськими агентами) входять до митної вартості товарів. Виходячи із цього, транспортно-експедиційні послуги морських агентів (щодо операцій із експорту або імпорту товарів) є супутніми послугами. Останнє випливає із положень пункту 1.14 статті 1 Закону, за якими послуги, вартість яких включається відповідно до норм митного законодавства до митної вартості товарів, що експортуються або імпортуються, є супутніми.

В свою чергу, відповідно до підпунктів 3.1.2 та 3.1.3 пункту 3.1 статті 3 Закону супутні послуги є об'єктом оподаткування податком на додану вартість. Відповідно до пункту 6.2 статті 6 Закону ставка оподаткування податком на додану вартість експорту морськими агентами своїх транспортно-експедиційних послуг становить "0" відсотків до бази оподаткування.

Порядок визначення місця поставки послуг, встановлено пунктом 6.5 статті 6 Закону України "Про податок на додану вартість".

Так, у загальному випадку, місцем поставки послуг є місце, де особа, яка надає послугу, зареєстрована платником податку на додану вартість (абзац "а" пункту 6.5 статті 6 Закону). При цьому, для тих осіб, які надають послуги на митній території України та є нерезидентами, встановлено інший (відмінний від загального) порядок визначення місця надання послуг.

Проте, зазначений загальний порядок не поширюється на абзаци "в", "д" та "є" пункту 6.5 статті 6 Закону, якими, у тому числі, передбачено інший порядок визначення місця поставки (надання) послуг для: послуг, які надаються консультантами та послуг, які є аналогічними щодо послуг консультантів (абзац "д" пункту 6.5 статті 6 Закону); послуг з надання інформації (абзац "д" пункту 6.5 статті 6 Закону); послуг, які надаються персоналу з обслуговування морських об'єктів (абзац "є" пункту 6.5 статті 6 Закону).

Поряд із цим, абзацом "а" пункту 6.5 статті 6 Закону, яким передбачено загальний порядок визначення місця поставки (надання) послуг, не встановлено, що абзац "г" цього ж пункту є виключенням із нього, як із загальної норми Закону.

Так, сфера дії абзацу "а" пункту 6.5 статті 6 Закону не обмежена сферами господарської діяльності - його дія поширюється на будь-які сфери зазначеної діяльності. В свою чергу, положення абзацу "г" пункту 6.5 статті 6 Закону навпаки можуть застосовуватися лише по відношенню до певних сфер господарської діяльності. Звідси, положення абзацу "а" пункту 6.5 статті 6 Закону, по відношенню до абзацу "г" цього ж пункту Закону, носять загальний характер.

Отже, абзац "г" пункту 6.5 статті 6 Закону, як норма яка встановлює спеціальний порядок визначення в конкретних сферах господарської діяльності місця поставки послуг, є спеціальною нормою по відношенню до абзацу "а" пункту 6.5 статті 6 Закону. На підставі зазначеного, положення абзацу "г" пункту 6.5 статті 6 Закону мають пріоритет перед нормами абзацу "а" цього ж підпункту Закону. Фактично це означає, що абзац "г" пункту 6.5 статті 6 Закону є таким же виключенням із абзацу "а" цього ж пункту Закону, як і вище згадувані абзаци "в", "д" та "є" пункту 6.5 статті 6 Закону.

Звідси, з урахуванням вищевикладеного, Законом передбачено спеціальний порядок визначення місця поставки послуг, у тому числі, для:

1)          послуг у сфері допоміжної транспортної діяльності (навантаження, розвантаження, перевантаження, складська обробка товарів, інших аналогічних видів робіт, включаючи страхування) (абзац "г" пункту 6.5 статті 6 Закону);

2)          послуг, які надаються консультантами та послуг, які є аналогічними щодо послуг консультантів (абзац "д" пункту 6.5 статті 6 Закону);

3)          послуг з надання інформації (абзац "д" пункту 6.5 статті 6 Закону);

4)          послуг, які надаються персоналу з обслуговування морських об'єктів (абзац "є" пункту 6.5 статті 6 Закону).

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виходячи із наведеного змісту статті 901 Цивільного кодексу України, сторонами договору про надання послуг є виконавець та замовник послуг. Зрозуміло, що такими виконавцем та замовником послуг (тобто особами, які надають та особами, які споживають послуги) не можуть бути річ або майно (чи то конкретне судно, як вид майна), оскільки: річ або майно не можуть виступати стороною по договору про надання послуг. Зазначене випливає з того, що річ або майно не здатні мати та набувати цивільні права та обов'язки (річ або майно не мають цивільної правоздатності та дієздатності). Цивільну правоздатність та дієздатність мають лише юридичні або фізичні особи (статті 25, 30 та 80 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають виключно із дій тих чи інших осіб (але ніяк не із дій певної речі або певного майна). Не наділені річ або майно і господарською компетенцією - сукупністю господарських прав та обов'язків (стаття 55 Господарського кодексу України). При цьому, реалізувати господарську компетенцію можуть виключно учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність. Але ані будь-яка річ, ані будь-яке майно не є безпосереднім учасником господарських відносин. Не можуть річ або майно здійснювати будь-яку господарську діяльність. Таким чином, наслідком того, що річ або майно не здатні мати та набувати цивільні права та обов'язки, не наділені та не можуть реалізовувати господарську компетенцію є те, що - річ або майно не можуть оплачувати договір про надання послуг, не можуть його розірвати, порушити його умови або ініціювати внесення до нього змін, не можуть вони бути позивачем та/або відповідачем у суді та взагалі виступати у якості суб'єкту правовідносин. Таким чином, будь яка річ або будь-яке майно - не можуть бути стороною по договору про надання послуг та бути виконавцем або замовником послуг;

2)          послуга не може бумі надана самій речі або самому майну та послуга не може бути замовлена та спожита самою річчю або самим майном. Послуга може бути замовлена, надана та спожита лише фізичною та/або юридичною особою - тобто особами, які здатні мати та набувати цивільні права та обов'язки;

3)          за договором про надання послуги у обох його сторін виникають певні зобов'язання. Відповідно до статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є виключно особи (боржник і кредитор). Отже, не може бути боржником або кредитором (стороною у зобов'язанні) будь-яка річ або майно. В свою чергу, відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським зобов'язанням визнається зобов'язання, що виникає між 1) суб'єктом господарювання та 2) іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання. При цьому, перелік суб'єктів господарювання встановлено статтею 55 Господарського кодексу України та до них належать виключно: 1) господарські організації - юридичні особи та 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Таким чином, можна однозначно стверджувати, що виконавець за договором про надання послуг за будь-яких умов може надати послугу лише фізичній або юридичні особі. Послуга не може бути надана будь-якій речі або будь-якому майну чи то конкретному судну, як виду майна.

Порядок визначення місця виконання господарського зобов'язання встановлено статтею 197 Господарського кодексу України. Зокрема, господарське зобов'язання підлягає виконанню за місцем, визначеним: 1) законом; 2) господарським договором або 3) місцем, яке визначено змістом зобов'язання.

Згідно з пунктом 4.10 "Положення про державну морську лоцманську службу", лоцманські послуги надаються на підставі двостороннього договору між капітаном судна або морським агентом, що виступають від імені судновласника, з однієї сторони, і лоцманською організацією, що надає ці послуги.

При цьому, за таким договором місцем надання лоцманом своїх послуг буде не акваторія по якій проходитиме судно (та на якому такий лоцман буде присутній), а безпосередньо сам борт судна. Це випливає з того, що послуги лоцмана, за своїм змістом, не є діями, які безпосередньо спричиняють переміщення судна по тій чи іншій акваторії. Судно завжди керується капітаном судна та завдяки саме його наказам і розпорядженням судно переміщується в обраному ним напрямку.

Зокрема, за пунктом 5.5 Положення виключно капітан (навіть за присутності лоцмана на борту) несе відповідальність за управління судном. При цьому, капітан судна, для здійснення переміщення свого судна у тій чи іншій акваторії, лише використовує практичні знання лоцмана і його досвід плавання в даному районі. Звідси, лоцман не здійснює управління та переміщення судна по тій чи іншій акваторії. Він лише надає інформацію та консультації капітану судна, який, в свою чергу, і здійснює переміщення та управляння судном.

Також, на користь того, що місцем надання лоцманом своїх послуг є саме борт судна свідчить те, що під час надання капітану судна відповідної інформації та консультацій, лоцман знаходиться безпосередньо на борту судна.

Зокрема, для надання своїх послуг лоцман прибуває на борт судна (пункт 5.1 та пункт 5.2 Положення). Після цього капітан судна повідомляє лоцмана про особливості в управлінні свого судна (про будь-які відомі капітану обмеження та/або несправності навігаційного устаткування, двигунів, суднових пристроїв, обмеження суднового персоналу, що можуть впливати на безпеку плавання, маневрування, швартовних операцій), а лоцман інформує капітана судна про маршрут переходу, особливі умови плавання, такі як: стан погоди; глибини; наявність течій; очікуваний рух інших суден; порядок взаємодії з постами регулювання руху суден і з адміністрацією порту; місця, де можливо безпечно стати на якір; відомості про причал, до якого прямує судно; схему швартування; характеристику, число й порядок використання буксирів, що залучені для забезпечення переходу і/або швартування тощо (пункт 5.2 Положення). У процесі лоцманського проведення капітан і лоцман повинні постійно обмінюватися інформацією про умови плавання, місцеві умови, особливості судна, будь-які інші умови, що можуть вплинути на виконання лоцманського проведення судна (пункт 5.4 Положення). Лоцман не має права без згоди капітана залишити судно раніше ніж поставить його на якір у безпечному місці, пришвартує, виведе в море або буде змінений іншим лоцманом (пункт 5.7 Положення).

Отже, наведені вище норми Положення свідчать про те, що лоцман надає лоцманські послуги, які полягають в наданні відповідної інформації та консультацій капітану судна, перебуваючи безпосередньо на борту судна (поруч із капітаном такого судна).

Зміст зобов'язання за договором про надання лоцманських послуг полягає у наданні лоцманом послуг інформаційного та консультаційного характеру капітану судна з метою забезпечення саме капітаном безпеки мореплавства та інших вимог.

Виходячи з викладеного, за змістом зобов'язання, за договором про надання лоцманських послуг, а також за вимогами Положення - місцем надання послуг державним морським лоцманом є безпосередньо борт судна.

Як вже було зазначено раніше, судно, яке ходить під іноземним прапором, не знаходиться під юрисдикцією України. Отже, таке судно не є митною територією України. Виходячи з цього місце поставки (надання) всіх послуг екіпажу (персоналу), який присутній на борту іноземного судна - знаходитиметься поза митною територією України. При цьому, положеннями Закону України "Про податок на додану вартість" встановлено, що коли місце поставки (надання) послуг знаходиться поза митною територією України, то такі послуги: не є об'єктом оподаткування податку на додану вартість, оскільки вони не входять до виключного переліку операцій, які є об'єктом оподаткування податку на додану вартість та які встановлено пунктом 3.1 статті 3 Закону; не можуть бути базою оподаткування податку на додану вартість, оскільки вони не входять до переліку об'єктів оподаткування податку на додану вартість, який встановлено статтею 4 Закону, не може оподатковуватися за будь-якою ставкою податку на додану вартість, оскільки для них статтею 6 Закону не встановлено будь-якої ставки податку на додану вартість (позаяк такі послуги не зазначенні в статті 3 Закону, як об'єкт оподаткування).

Як вже було вказано раніше, відповідно до підпункту "є" пункту 6.5 статті 6 Закону України "Про податок на додану вартість", при наданні персоналу морських об'єктів послуг з обслуговування таких морських об'єктів, місцем поставки послуг є місце надання таких послуг.

При цьому, із наведених положень Закону випливає, що місцем поставки послуг буде місце їхнього надання лише при дотриманні таких вимог:

1)          послуги повинні надаватися безпосередньо персоналу морського об'єкту (у даному випадку морським об'єктом вважатимемо морське судно);

2)          послуги повинні бути безпосередньо пов'язані з обслуговуванням судна;

При цьому, "персоналом судна" є будь-які особи, які забезпечують щодо судна: - керування; - рух; - живучість та експлуатацію.

Також, до таких осіб відносяться особи, що обслуговують технологічне, промислове обладнання та особовий склад судна.

Саме таке визначення поняття "персонал судна" встановлено у другому розділі "Положення про сертифікацію персоналу суден флоту рибної промисловості", яке затверджено наказом Міністерства аграрної політики України від 12 січня 2005 року №7.

Відповідно до пункту 1.1 зазначеного Положення, воно розроблене відповідно до:

- "Міжнародної конвенції про стандарти підготовки, сертифікації персоналу риболовних суден та несення вахти 1995 року" (до якої, відповідно до Закону України від 17 січня 2002 року №2993-111, Україна приєдналася 17 січня 2002 року та яка, відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України", є частиною національного законодавства України);

- Кодексу торговельного мореплавства України;

- Інших законодавчих та підзаконних нормативно-правових актів.

Звідси, встановлене Положенням визначення поняття "персонал судна", відповідає положенням Конвенції та Кодексу торговельного мореплавства України та іншим законодавчим та підзаконним нормативно-правовим актам.

Проте, треба зауважити, що ані Конвенцією, ані Кодексом торговельного мореплавства України безпосередньо не встановлено визначення такого поняття як "персонал судна". Також, таке поняття не вживається у інших законодавчих та підзаконних нормативно-правових актах (крім зазначеного Положення).

Проте, Кодексом торговельного мореплавства України, встановлено перелік осіб, які відносяться до "екіпажу судна". Зокрема, до "екіпажу судна" відносяться: 1) особи командного складу (включаючи капітана) та 2) суднова команда.

В свою чергу, відповідно до статті 49 Кодексу торговельного мореплавства України:

- до командного складу судна, крім капітана, належать: 1) помічники капітана, 2) суднові механіки, 3) електромеханіки, 4) радіоспеціалісти, 5) судновий лікар, 6) боцман. При цьому, до командного складу судна судновласником можуть бути віднесені й інші суднові спеціалісти;

- до суднової команди відносяться особи, які виконують службові обов'язки на судні та не належать до командного складу судна.

Таким чином, виходячи із того, що зазначені особи керівного складу судна та особи з числа осіб, які за Кодексом торговельного мореплавства України входять до суднової команди забезпечують:

-          керування судном;

-          рух судна;

-          живучість та експлуатацію судна;

-          обслуговування технологічного, промислового обладнання судна;

- обслуговування особового складу судна,

То поняття "персонал судна" (визначення якому встановлено пунктом. 2 Положення) та поняття "екіпаж судна" (склад якого визначено статтею 49 Кодексу торговельного мореплавства України) - є ідентичними (рівнозначними) за своїм змістом та значенням.

На підставі вище зазначеного також можна зробити висновок про те, що у підпункті "є" пункту 6.5 статті 6 чинної редакції Закону України "Про податок на додану вартість" йдеться мова про падання послуг екіпажу (персоналу) судна до складу якого (яких) входять:

1) із числа командного складу судна: капітан та помічники капітана; суднові механіки; електромеханіки; радіоспеціалісти; судновий лікар; боцман; інші спеціалісти, визначені судновласником;

2)          із числа членів суднової команди: особи, які виконують службові обов'язки на судні та не належать до командного складу судна.

Звідси, послуги, які надаватимуться будь-якій особі із числа вище зазначених та/або їх групі та/або всім вищезазначеним особам разом узятим - вважатимуться такими, що надані персоналу (екіпажу) судна.

Стосовно необхідності дотримання другої вимоги треба зазначити - персонал (екіпаж) судна, шляхом виконання покладених на нього обов'язків, має забезпечувати:

- керування судном;

- живучість та експлуатацію судна;

- обслуговування технологічного, промислового обладнання судна;

- обслуговування особового складу судна.

Звідси, послуга, надання якої буде пов'язано чи спрямовано на забезпечення виконання персоналом (екіпажем) судна вищезазначених функцій, вважається такою, що пов'язана із обслуговуванням судна.

При цьому, чинним законодавством України не встановлено переліку послуг, які зазвичай може бути надано персоналу (екіпажу) ї метою обслуговування судна. Звідси, оскільки це не заборонено чинним законодавством України та чинне законодавство України не містить виключного переліку послуг, такими послугами можуть бути будь-які послуги надані третіми особами персоналу (екіпажу) судна, які в свою чергу, пов'язані із виконанням таким персоналом (екіпажем) звичайних функцій із обслуговування судна.

Отже, якщо виходити із змісту Кодексу торговельного мореплавства України, послугами персоналу з обслуговування морського судна можуть бути:

- лоцманські послуги;

- послуги регулювання руху суден;

- послуги радіолокаційного проведення суден;

- подання допомоги суднам під час аварійно-рятувальних операцій;

- інформаційні послуги (наприклад, стосовно руху суден, стану засобів навігаційного облаштування, гідрометеорологічних умов та інших факторів, що впливають на безпеку плавання),

- послуги пов'язані з прибуттям у певний порт (країну), перебуванням і відходом судна з них;

- послуги щодо організації постачання і обслуговування судна в порту;

- послуги щодо оформлення митних документів та документів на вантаж;

- послуги щодо інкасування сум фрахту та інших сум для оплати вимог судновласника, що виникають з договору перевезення;

- послуги щодо сплати за розпорядженням судновласника і капітана судна сум, пов'язаних з перебуванням судна у порту;

- послуги щодо збору фрахту, експедирування вантажу, наймання екіпажів для роботи на суднах;

- інші послуги.

Таким чином, місцем поставки (надання) послуг персоналу (екіпажу) судна з обслуговування такого судна, у розумінні абзацу "є" пункту 6.5 статті 6 Закону України "Про податок на додану вартість", буде безпосередньо місце надання послуги з числа вищезазначених послуг, тобто борт судна.

Послуги, за надання яких сплачуються портові збори, пов'язані та спрямовані на забезпечення виконання персоналом (екіпажем) судна своїх функцій (керування; експлуатація, обслуговування; здійснення руху судна; підтримання живучості судна та інших функцій стосовно судна, обладнання та особового складу). Тобто послуги які оплачуються портовими зборами є такими, що пов'язані із обслуговуванням судна персоналом (екіпажем) такого судна.

Виходячи із цього, порядок визначення місця поставки (надання) послуг, за які сплачуються портові збори, підпадає під порядок, який встановлено абзацом "є" пункту 6.5 статті 6 Закону України «Про податок на додану вартість». Зокрема, місцем поставки (надання) послуг, які оплачуються портовими зборами, відповідно до абзацу "є" пункту 6.5 статті 6 Закону, є місце фактичного їхнього надання - борт судна (тобто територія тієї держави, під прапором якої таке судно ходить).

Послуги, які оплачуються відповідно до наказу Міністерства транспорту України від 27 червня 1996 року №214 (у редакції наказу Міністерства транспорту України від 15 грудня 2000 року №711 та з іншими відповідними змінами та доповненнями) (лоцманський збір; збір за користування послугами служби регулювання рухом суден; швартовний збір; плата за роботу буксирів при швартовних операціях; плата за користування плавзасобами; плата за агентські послуги; супервайзерська винагорода), також пов'язані та спрямовані на забезпечення виконання персоналом (екіпажем) судна своїх функцій. Тобто - згадувані послуги є такими, що пов'язані із обслуговуванням судна персоналом (екіпажем) такого судна.

Виходячи із цього, порядок визначення місця поставки (надання) послуг, за які сплачуються вище згадувані збори та плати, підпадають під порядок, який встановлено абзацом "є" пункту 6.5 статті 6 Закону України «Про ПДВ». Зокрема, місцем поставки (надання) послуг, які оплачуються зазначеними зборами та платами, відповідно до абзацу "є" пункту 6.5 статті 6 Закону, є місце фактичного їхнього надання - борт судна (тобто територія тієї держави, під прапором якої таке судно ходить).

З матеріалів справи вбачається, що частина судів, щодо яких позивачем надавалися послуги проходили не порожніми (по баласту), а здійснювали перевезення транзитного вантажу, а агентами цих судів виступали Приватне підприємство "ФАМ Балкер" та Приватне підприємство "Морське агентство ФАМ", які діяли через субагента - Державне підприємство "Керченський морський торговельний порт".

Відповідно до частини п'ятої статті 1 Закону України "Про транзит вантажів" транзитні послуги (роботи) - це безпосередньо пов'язана з транзитом вантажів підприємницька діяльність учасників транзиту, що здійснюється в межах договорів (контрактів) перевезення, транспортного експедирування, доручення, агентських угод тощо.

Відповідно до частини шостої статті 1 Закону України "Про транзит вантажів" учасники транзиту - це вантажовласники та суб'єкти підприємницької діяльності (перевізники, порти, станції, експедитори, морські агенти, декларанти та інші), які у встановленому порядку надають (виконують) транзитні послуги (роботи).

Таким чином, оскільки Порт, Агентство та Підприємство відносяться до учасників транзиту, а надані Державним підприємством "Дельта-Лоцман" послуги сприяли переміщенню зазначеного вантажу транзитом до кінцевого місця споживання за межами території України, то надані послуги з лоцманського проведення та служб регулювання руху суден є такими, що були безпосередньо пов'язані з транзитним вантажем.

Частина третя пунктів 6.2.4 статті 6 Закону України "Про податок на додану вартість" встановлює, що операції з поставки послуг платником податку, пов'язані з перевезенням (переміщенням) пасажирів та вантажів транзитом через територію України, оподатковуються у порядку, передбаченому пунктом 5.15 цього закону.

Пункт 5.15 статті 5 Закону України "Про податок на додану вартість" визначає, що звільняються від оподаткування операції з поставки послуг по перевезенню (переміщенню) пасажирів та вантажів транзитом через територію і порти України.

Зважаючи на наведене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що послуги з лоцманського проведення та служб регулювання руху суден, яки були надані Державним підприємством "Дельта-Лоцман", у даному випадку є такими, що безпосередньо пов'язані з транзитом вантажів та пов'язаними з перевезенням (переміщенням) таких вантажів, тому підлягають звільненню від нарахування податку на додану вартість за ставкою 20 %.

Таким чином, з урахуванням викладеного, нарахування податку на додану вартість на надані послуги з лоцманського проведення та регулювання суден не відповідають положенням чинного законодавства України, через що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог Державного підприємства "Дельта-Лоцман" в частині стягнення з Державного підприємства "Керченський морський торговельний порт" суми заборгованості, що складається з податку на додану вартість у розмірі 25687,81 доларів США.

Стосовно вимоги Державного підприємства "Дельта-Лоцман" про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1231,70 доларів США суд першої інстанції зазначив наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України суд вважає таким, що кореспондуються зі статтею 536 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти.

Як вже було зазначено раніше, договір №29-05 від 31.12.2004 був укладений між Державним підприємством "Керченський морський торговельний порт" як Агентом, тобто представником судновласників, від імені, в інтересах, та за кошти яких і діяв відповідач. Отже, виконуючи свої обов'язки за договором щодо оплати наданих послуг, Державне підприємство "Керченський морський торговельний порт" діяло лише в межах коштів, перерахованих йому судновласниками.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з тим, що суд першої інстанції визнав правомірним та обґрунтованим нарахування 3% за прострочення виконання зобов'язання по рахункам КФ-0015197 від 06.10.2005 у розмірі 82,48 дол. США, КФ-0015701 від 06.10.2005 у розмірі 385,53 дол. США, КФ-0019718 від 15.12.2005 у розмірі 1432,41 дол. США, оскільки заборгованість за вказаними рахунками встановлена судом, належним чином підтверджена. Отже, стягненню з відповідача підлягає сума 3% річних за прострочення виконання зобов'язання по рахунках КФ-0015197 від 06.10.2005, КФ-0015701 від 06.10.2005, КФ-0019718 від 15.12.2005 у розмірі 64,56 дол. США.

Нарахування позивачем 3% річних на заборгованість у розмірі 25687,81 дол. США, що складається з сум податку на додану вартість на надані послуги з лоцманського проведення та регулювання суден, на думку судової колегії було правомірно визнано судом першої інстанції таким, що здійснено позивачем неправомірно, а тому задоволенню не підлягає.

Отже, судова колегія не може прийняти до уваги посилання позивача, які було викладено в апеляційній скарзі, оскільки вони суперечать чинному законодавству та спростовуються доказами наданими в матеріалах справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення було прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права та підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 24 січня 2008 року у справі № 2-15/11175-2007 залишити без змін.

2.Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дельта-Лоцман" залишити без змін.

Головуючий суддя                                                                      О.А. Щепанська

Судді                                                                                                    Ю.М. Гоголь

І.В. Черткова