ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
справа № 20-4/038-7/432
ПОСТАНОВА

і м е н е м У к р а ї н и

"18" березня 2008 р. 17:50                                                                      м. Севастополь

Господарський суд міста Севастополя у складі:

головуючого - судді Ілюхіної Г.П.,

при секретарі –Дмитренко Т.М.,

за участю представників:

від прокурора          –Шульга А.М., прокурор відділу, посвідчення № 438 від 20.02.2006;

від позивача          –Кухаренко В.М., головний спеціаліст відділу забезпечення надходження та використання коштів штрафних санкцій, довіреність № 04-01 від 08.01.2008,

від відповідача          –Браславський П.М., представник, довіреність № 10 від 03.03.2008,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи

за          Прокурора Ленінського району м. Севастополя

адміністративним          (99011, м. Севастополь, вул. Вороніна, 11)

позовом          в інтересах держави в особі

Севастопольського міського відділення

Фонду соціального захисту інвалідів

(99011, м. Севастополь, вул. Гоголя, 20-А)

до відповідача          Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгтехніка”

(99040, м. Севастополь, пр. Ген. Острякова, 144-22)

(99057, м. Севастополь, вул. Фадєєва, 11-11)

про          стягнення суми штафних санкцій за 2002 рік в розмірі 5940,00 грн.

Суть спору:

22.06.2005 (вх.№194-пр) Прокурор Ленінського району м. Севастополя в інтересах держави в особі Севастопольського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся до господарського суду м. Севастополя з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Торгтехніка” про стягнення суми штрафних санкцій за 2002 рік в розмірі 5940,00 грн., з посиланням на статті 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-ХІІ від 21.03.1991 (далі-Закону).

Позивач обґрунтовує позов тим, що відповідач, в порушення вимог статті 19 Закону у 2002 році не виконав норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, тобто, за 1 робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, відповідач повинен був до 15.04.2003 самостійно сплатити штрафні санкції у розмірі 5940,00 грн.

30.01.2006 рішенням господарського суду позов задоволено повністю, постановлено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгтехника” на користь Севастопольського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму штрафних санкцій в розмірі 5940,00 грн., в доход Державного бюджету України державне мито в сумі 102,00 грн. та на користь Державного підприємства “Судовий інформаційний центр” витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн. (арк.с.53-55).

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 09.03.2006 по справі № 20-4/038 рішення господарського суду від 30.01.2006 по справі № 20-4/038 залишено без змін (арк.с.90-94).

23.03.2006 по справі № 20-4/038 видані накази (вих.№№5101, 5102, 5103) (арк.с.96-101).

Постановою Вищого господарського суду України від 06.11.2007 по справі № 20-4/038 рішення господарського суду м. Севастополя від 30.01.2006 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 09.03.2006 по зазначеній справі скасовано, справу передано на новий розгляд в порядку адміністративного судочинства (арк.с.119-122).

21.11.2007 справа № 20-4/038 повернулась до господарського суду м. Севастополя і згідно резолюції виконуючого обов’язки голови суду передана до провадження судді Ілюхіної Г.П. (вх.№ 51162).

Ухвалою суду від 26.11.2007 справу прийнято до провадження судді Ілюхіної Г.П., справі привласнено № 20-4/038-7/432, відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду в порядку статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України (арк. с. 124-127).

Усною ухвалою суду від 07.12.2007 розгляд справи відкладено в порядку статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України на 18.12.2007 о 09 год. 30 хв. (арк.с. 152-153).

Ухвалою суду від 18.12.2007 за клопотанням позивача в порядку пункту 4 частини другої статті 156 Кодексу адміністративного судочинства України провадження у справі зупинено до 11.02.2008 (арк.с. 163-165).

Усною ухвалою суду від 12.02.2008 розгляд справи відкладено в порядку статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України на 05.03.2008 о 11 год. 30 хв. (арк.с. 194-195).

У зв’язку з відрядженням судді Ілюхіної Г.П. розгляд справи був перенесений на 18.03.2008 з належним повідомленням про це учасників судового процесу (арк.с 206).

Згідно повідомлення Відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції у місті Севастополі (вх. №3470), накази про примусове виконання рішення господарського суду міста Севастополя від 30.01.2006 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгтехника” на користь Севастопольського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму штрафних санкцій в розмірі 5940,00 грн. та в доход Державного бюджету України державне мито в сумі 102,00 грн. виконані у повному обсязі, виконавчі провадження закінчені згідно з пунктом 8 статті 37 Закону України “Про виконавче провадження”. Наказ по справі № 20-4/03, виданий 23.03.2006 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгтехніка” на користь Державного підприємства “Судовий інформаційний центр” витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн. стягувачем до виконання не пред’являвся та на примусовому виконанні не знаходився (арк.с 203).

Відповідач в відзиві на позов (вх.№4133) позовні вимоги не визнав по мотивам, викладеним в ньому, основні з яких полягають в тому, що позивачем не дотриманий строк для застосування штрафних санкцій і просить суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог з посиланням на ст.ст. 238, 239, 241 та 250 Господарського кодексу України (арк.с.208-217).

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення представників прокурора, позивача та відповідача суд, -

в с т а н о в и в:

Згідно Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів (форма №10-ПІ) за 2002 рік, наданого відповідачем позивачу 07.05.2003, на підприємстві працювало 30 осіб, норматив для працевлаштування інвалідів склав 1 робоче місце, фактично на підприємстві протягом 2002 року це місце для працевлаштування інваліда зайнято не було; середньорічна заробітна плата на одну людину на підприємстві склала 5940,00 грн. (арк.с.6).

Фактично середньооблікова кількість працюючих інвалідів менша, ніж встановлено нормативом на 1 одиницю.

За недотримання нормативу робочих місць по кількості працюючих інвалідів позивачем нараховано відповідачу штрафні санкції в сумі 5940,00 грн.

Спір виник у зв’язку з тим, що позивач вважає, що відповідачем порушені соціальні інтереси держави внаслідок невиконання ним вимог діючого законодавства в сфері соціального захисту інвалідів, а саме: Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” в частині дотримання нормативу працевлаштування інвалідів.

Правовідносини сторін регулюються статтями 19, 92 Конституції України, статтями 18-20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” зі змінами та доповненнями, які діяли в період, за який заявлено стягнення штрафних санкцій, статтями 19, 216-218, 238, 239, 241 Господарського кодексу України, статтею 614 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Згідно зі статтею 8 Закону державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони здоров'я України та органами місцевого самоврядування України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 №1434, Фонд соціального захисту інвалідів (далі - Фонд) є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінпраці та підпорядковується йому.

Згідно з пунктом 9 цього ж Положення для реалізації покладених на Фонд завдань за погодженням з Мінпраці утворюються територіальні відділення Фонду в межах граничної чисельності його працівників. Положення про територіальні відділення затверджує директор Фонду.

За змістом статті 20 Закону Фонд соціального захисту інвалідів, його відділення мають право захищати свої права та законні інтереси, у тому числі в суді. Тобто саме Фонду соціального захисту інвалідів надано право на стягнення адміністративно-господарських санкції за недодержання законодавчо встановленого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Позивач в позовній заяві посилається на порушення відповідачем частини першої статті 19 Закону щодо недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

У частині першій статті 19 Закону визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідачем на виконання вимог Закону було подано позивачу Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2002 рік (форма № 10-ПІ), що підтверджується матеріалами справи і не заперечується представником позивача.

Згідно Звіту про зайнятість та працевлаштування Інвалідів за 2002 рік (форма № 10-ПІ) на підприємстві відповідача норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становить 1 особу. Згідно цього ж звіту у 2002 році середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становила 0 осіб.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини третьої статті 19 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону (в редакції, чинній до 18.03.2006) працевлаштування інвалідів здійснюється органами центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

З 18.03.2006 набрала чинності змінена редакція частини першої статті 18 Закону, згідно з якою забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

З наведених норм статей 18, 19 Закону вбачається, що підприємства здійснюють самостійно працевлаштування інвалідів, але виходячи з вимог статті 18 Закону.

У статті 18 Закону зазначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється двома шляхами:

-          безпосереднє звернення інваліда до підприємства;

-          звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

Отже, стаття 18 Закону не встановлює правил, за якими підприємство було б зобов’язано самостійно здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування на своєму підприємстві.

У частині третій статті 18 Закону чітко визначено зобов'язання підприємства, що використовує найману працю:

-          виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством,

-          надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів,

- звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до листа Севастопольського міського центру зайнятості від 21.03.2005 № 764/12 надісланого на адресу прокурора Ленінського району м. Севастополя, відповідач звіти форми 3-ПН за 2002-2003 роки з заявленими вакантними робочими місцями для працевлаштування інвалідів до Севастопольського міського центру зайнятості не надавав (арк.с.8).

Відповідно до Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 № 314, що діяло до 31.01.2007, втратило чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 70, робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі та організації (далі - підприємство) незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда.

Робочим місцем інваліда може бути:

-          звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування;

-          спеціалізоване робоче місце інваліда - робоче місце, обладнане спеціальним технічним оснащенням, пристосуваннями і пристроями для праці інваліда залежно від анатомічних дефектів чи нозологічних форм захворювання та з урахуванням рекомендації медико-соціальної експертної комісії (МСЕК), професійних навичок і знань інваліда. Це робоче місце може бути створено як на виробництві, так і вдома.

Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Аналіз положень Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” дає підстави зробити висновок про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Статтею 19 Закону передбачено, що керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Згідно зі статтею 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Частиною четвертою статті 19 Господарського кодексу України передбачено, що органи державної влади і посадові особи, уповноважені здійснювати державний контроль і державний нагляд за господарською діяльністю, їх статус та загальні умови і порядок здійснення контролю і нагляду визначаються законами.

Згідно зі статтями 216-218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

До суб'єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції.

Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Статтею 614 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно зі статтею 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Види адміністративно-господарських санкцій передбачені статтею 239 Господарського кодексу України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб'єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції: вилучення прибутку (доходу); адміністративно-господарський штраф; стягнення зборів (обов'язкових платежів); застосування антидемпінгових заходів; припинення експортно-імпортних операцій; застосування індивідуального режиму ліцензування; зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання певних видів господарської діяльності; анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання окремих видів господарської діяльності; обмеження або зупинення діяльності суб'єкта господарювання; скасування державної реєстрації та ліквідація суб'єкта господарювання; інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Статтею 241 Господарського кодексу України встановлено, що адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб'єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.

Перелік порушень, за які з суб'єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.

Згідно статті 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дні виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення штрафних санкцій 22.06.2005. Оскільки штрафні санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2002 рік мали були сплачені відповідачем до 15.04.2003, суд вважає, що прокурором та позивачем не дотримані строки застосування штрафних санкцій за 2002 рік, звернення повинно було мати місце до 15.04.2004.

Стаття 250 Господарського кодексу України стосовно строків застосування адміністративно-господарських санкцій застосовується до правовідносин, які існували в 2002-2004 роках.

Згідно зі статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до статей 8, 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Принципами Європейського судочинства є, зокрема, законність та справедливість.

Справедливість стоїть вище права, є реалізацією права, завданням нормотворчості і правозастосовчої діяльності.

Норми права повинні приводитися у відповідність з вимогами справедливості.

Одним із принципів практики Європейського Суду з прав людини є покладення обов’язку та тягаря надання доказів на того, хто стверджує, а не заперечує.

Відповідно до статей 70, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Аналогічна позиція викладена в постановах Вищого адміністративного суду України від 26.09.2007 по справі № 20-4/118, від 06.11.2007 по справі № 20-4/183, від 31.10.2007 по справі № 20-9/179, від 06.02.2007 по справі за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захитсу інвалідів до відкритого акціонерного товариства “Автодорожник”, від 17.07.2007 за позовом Кримського республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства “Вітал-М”.

На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 92 Конституції України, статтями 18-20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” зі змінами та доповненнями, які діяли в період, за який заявлено стягнення адміністративно-господарських санкцій (далі - Закон), статтями 19, 216-218, 238, 239, 241, 250 Господарського кодексу України, статтею 614 Цивільного кодексу України, статтями 2, 8, 9, 70, 71, 94, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Севастопольського апеляційного господарського суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку частини 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Згідно статті 42 КАС України, журнал судового засідання ведеться секретарем судового засідання та підписується ним невідкладно після судового засідання і приєднується до справи.

В порядку статті 43 КАС України особи, які беруть участь у справі, мають право ознайомитися із технічним записом і журналом судового засідання та протягом семи днів з дня проголошення рішення у справі подати до суду письмові зауваження щодо їхньої неповноти або неправильності.

Суддя Г.П. Ілюхіна

Постанова складена та підписана

в порядку частини третьої статті 160 КАС України

24.03.2008 о 15 год. 30 хв.