ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2008 р.

№
8/223

Вищий
господарський суд  України у
складі колегії  суддів:

головуючого
судді: суддів:

Добролюбової
Т.В., Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Фізичної особи -підприємця  ОСОБА_1

на
постанову

Київського
апеляційного господарського суду від 27 листопада 2007 року

у
справі господарського
суду

№ 8/223
Чернігівської області

за
позовом

Фізичної
особи -підприємця  ОСОБА_1 (далі -ФОП
ОСОБА_1)

до

Чернігівської
міської ради

про

визнання
права на оренду земельної ділянки

за участю представників сторін від:

позивача:
не з'явилися,
належним чином повідомлені про час та місце судового засідання;

відповідача:
Тимошенко О.А. (дов.
від 02.11.07),

ВСТАНОВИВ:

У
липні 2007 року ФОП ОСОБА_1 (далі - позивач)
звернулася до Господарського суду Чернігівської області з позовом до
Чернігівської міської ради (далі - відповідач) про визнання за нею права на
оренду земельної ділянки, площею 0,0010 га, розташованої в підземному переході
по проспекту Перемоги у м. Чернігові, обґрунтовуючи вимоги посиланнями на
статті 32, 33 Закону України "Про оренду землі" та статті 764
Цивільного кодексу України.

Рішенням  Господарського суду Чернігівської області від
20 вересня 2007 року (суддя Оленич Т.Г.), залишеним без змін постановою
Київського апеляційного господарського суду від 27 листопада 2007 року
(колегією суддів у складі: Кондес Л.О. - головуючий, Куровського С.В.,
Михайльської Ю.Б.) у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення
мотивовані закінченням строку дії договору оренди та відмовою Чернігівської міської ради від його
продовження, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення
позовних вимог та визнання за позивачем права на оренду земельної ділянки.

Не погоджуючись
із прийнятими у справі судовими актами, ФОП ОСОБА_1 звернулася до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Київського
апеляційного господарського суду від 27.11.07 та рішення Господарського суду
Чернігівської області від 20.09.07 скасувати, а справу скерувати на новий
розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи касаційну скаргу доводами щодо неповного з'ясування всіх обставин
справи, що призвело до винесення незаконних та необґрунтованих судових рішень.

Заслухавши
суддю - доповідача, представника відповідача, перевіривши правильність застосування
господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно
до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України,
переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій,  03 червня 2004 року між сторонами у
справі  було укладено договір оренди
земельної ділянки (далі - Договір, а.с. 10), відповідно до умов якого позивачу
було передано в оренду земельну ділянку, загальною площею 0,0010 га в
підземному переході по пр. Перемоги у м. Чернігові для експлуатації кіоску              № 556. Договір зареєстрований у
Чернігівській міській раді 03.06.04, про що свідчить запис у книзі державної
реєстрації договорів оренди № 905(к).

Факт
передачі у користування позивачу земельної ділянки підтверджується актом
прийому-передачі від 03.06.04 підписаного сторонами.

Правові
засади передачі земельних ділянок в оренду регулюються як нормами Земельного
кодексу України, так і Законом України “Про оренду землі”.

Пунктом
2.2 Договору передбачено, що строк його дії становить 3 роки, тобто до
03.06.07.

Відповідно
до статей 13 та 41 Конституції України, від імені Українського народу права
власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування
в межах, визначених Конституцією.

До
матеріальної основи місцевого самоврядування, згідно статей 142 - 144
Конституції України, крім інших об'єктів, належать земля, управління якою
здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх
повноважень шляхом прийняття рішень.

Стаття
116 Земельного кодексу України визначає, що громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права користування земельними ділянками, зокрема,
із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень. Згідно зі статтею 124 цього Кодексу передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або
органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної
ділянки.

Відносини
найму (оренди) регулюються главою 58 Цивільного кодексу України. Стаття 764
цього Кодексу зазначає, що якщо наймач продовжує користуватися майном після
закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше
встановлений договором.

Проте,
частина друга статті 759 та частина друга статті 792 ЦК України  зазначають про те, що законами можуть бути передбачені
особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Крім цього,
відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Про це
також зазначено у частині шостій статті 93 Земельного кодексу України.

Частиною
першою статті 31 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що
договір оренди земельної ділянки припиняється, зокрема, в разі закінчення
строку на який його було укладено.

Відповідно
до частини третьої статті 33 Закону України "Про оренду землі" у
випадку продовження користування орендарем земельною ділянкою після закінчення
строку договору оренди та при відсутності письмових заперечень орендодавця
протягом одного місяця після закінчення строку договору, договір оренди
підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були
передбачені договором. При цьому, приписами даної правової норми не передбачено
автоматичного поновлення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до пункту 34 частини
першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"
питання регулювання земельних відносин              (у тому числі надання земельної
ділянки в оренду, а також поновлення
договору   оренди земельної
ділянки) вирішується виключно на пленарному засіданні сесії ради.

Таким
чином, в силу наведених норм законодавства встановлено, що способом
волевиявлення ради, яка здійснює повноваження щодо регулювання земельних
відносин, є прийняття радою рішення.

Судами
встановлено, що 04 травня 2007 року позивач звернувся до відповідача з заявою
про подовження дії Договору (укладення нового договору) на той самий строк та
на тих умовах (а.с. 23). Проте, 31 травня 2007 року Чернігівською міською радою
(17 сесія 5 скликання) прийнято рішення “Про надання, вилучення і передачу
земельних ділянок юридичним та фізичним особам в межах м. Чернігова та надання
згоди на розроблення проекту відведення земельних ділянок”, яким ФОП ОСОБА_1
відмовлено в передачі земельної ділянки для експлуатації комерційного кіоску в
підземному переході по пр. Перемоги, кіоск № 556 (п. 149, а.с.24).

Листом
№ 2662 від 18.06.07 за підписом начальника відділу земельних ресурсів та
самоврядного контролю міської ради позивачу було надіслано витяг із зазначеного
рішення міської ради від 31.05.07. Факт надіслання відповідачем такого листа
підтверджується копією виписки із книги реєстрації вихідної кореспонденції за
вих. № 2662 (а.с. 32-34).

Враховуючи
закінчення строку дії Договору та відмови відповідача від його продовження
шляхом надіслання у встановлений місячний строк після закінчення дії договору відповідного
листа-повідомлення, місцевий господарський суд дійшов до висновку, з яким
погодився й апеляційний суд про необґрунтованість заявлених позовних вимог та
відсутність правових підстав для поновлення договору оренди земельної ділянки
від 03.06.04.

Колегія
суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх
інстанцій, відповідно до яких, підстави для задоволення позовних вимог та
продовження орендних договірних відносин відсутні.

Викладене
свідчить про те, що приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний суд дав вірну
юридичну оцінку обставинам справи та правильно застосував норми матеріального
та процесуального права.

Згідно
з частиною другою статті 1117 Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду
чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково
перевіряти докази.

Правова
оцінка обставин та достовірності доказів по справі є виключна прерогатива
першої та апеляційної інстанції.

Доводи
позивача, що містяться в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду
апеляційної інстанції.

Враховуючи
вищенаведене, судова колегія вважає, що оскаржувана постанова Київського
апеляційного господарського суду є законною та обґрунтованою, а доводи
касаційної скарги не спростовують висновків суду.

На
підставі викладеного, керуючись статтями. 1115, 1117, п.1
статті 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу Фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського
апеляційного господарського суду від 27 листопада 2007 року у справі № 8/223
Господарського суду Чернігівської області - без змін.

Головуючий
суддя
Добролюбова
Т.В.

Судді
Гоголь Т.Г.

Швець
В.О.