Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2008 р.
Справа № 21/462-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Демченко В.О., судді Такмаков Ю.В. , Барбашова
С.В.

при секретарі Соколовій Ю.І.

за участю представників
сторін:

позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2.

відповідача -  Бабіч
Н.С.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,
АДРЕСА_1 (вх. № 49 Х/3) на рішення господарського суду
Харківської області від 18.12.07р. по справі № 21/462-07

за
позовом Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до Відкритого акціонерного товариства
"Укртелеком" в особі Харківської філії Відкритого акціонерного
товариства "Укртелеком", м. Харків

про стягнення 3605,00 грн., -

встановила:

У вересні 2007
року Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) звернувся до господарського
суду Харківської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства
"Укртелеком" в особі Харківської філії Відкритого акціонерного
товариства "Укртелеком" (м. Харків) про стягнення 3110,40 грн.
матеріальної шкоди, 495,00 грн. збитків, 500,00 грн.   юридичних послуг та судових витрат на тій
підставі, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди 26.06.2007р. водієм
ОСОБА_3 при керуванні автомобілемНОМЕР_1, що належить ВАТ
"Укртелеком" були зруйновані східці будівлі по АДРЕСА_2, яку позивач
по справі займає на умовах оренди.

В процесі
розгляду справи позивач в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу
України (вх. № 24045 від 26.11.2007р.) уточнив позовні вимоги та просив
стягнути з відповідача ВАТ "Укртелеком" вартість
ремонтно-відновлювальних  робіт або
примусити ВАТ "Укртелеком" провести ремонтно-відновлювальні роботи та
відновити пошкоджену в результаті ДТП будівлю, посилаючись на постанову ВПС
Харківського РВГУМВСУ в Харківській області від 11.07.2007р.

Рішенням
господарського суду Харківської області від 18.12.2007р. по справі № 21/462-07
(суддя Пелипенко Н.М.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач з
рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне
встановлення судом обставин, які мають значення для справи, просить дане
рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач у
своєму відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржене рішення прийнятим з
правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, в зв'язку
з чим просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу -без задоволення, як
безпідставну.

Заслухавши
уповноважених представників позивача та відповідача, які підтримали свої
позиції у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог,
передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши
наявні у справі матеріали на предмет їх юридичної оцінки судом першої
інстанції, проаналізувавши правильність застосування господарським судом норм
матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення,
колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать
матеріали справи, позивач на підставі рішення від 22.06.2007р. Покотилівської
селищної Ради Харківського району Харківської області Х сесії V скликання та
договору оренди № 4 від 27.10.2005р., укладеному з Покотилівською селищною
Радою, орендує нежитлове приміщення по вул. Кооперативній № 4 смт. Покотилівка,
Харківського району, Харківської області.

В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на те, що 26.06.07р. з вини водія автомобілю
НОМЕР_1 гр. ОСОБА_3, що належить ВАТ "Укртелеком", сталася
дорожньо-транспортна пригода.

Приймаючи
оскаржене рішення господарський суд Харківської області встановив, що протокол
дорожньо-транспортної пригоди органів Державтоінспекції від 26.06.2006р. із
зазначенням учасників, причин ДТП та її наслідків в матеріалах справи
відсутній.

З метою
з'ясування вини водія автомобілю НОМЕР_1 ОСОБА_3. в ДТП  господарським судом в порядку ст. 38
Господарського процесуального кодексу України
зроблено запит до Харківського районного суду Харківської області щодо
з'ясування факту притягнення до адміністративної відповідальності водія ОСОБА_3.
по ст. 122-2 КУпАП, згідно з вимогами постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи від 11.07.2007р.

За вх. № 26968
від 17.12.2007р. Харківський районний суд Харківської області повідомив
господарський суд, що адміністративна справа відносно гр. ОСОБА_3. згідно даних
алфавітного показника справ про адміністративні правопорушення за 2007р. до
канцелярії Харківського районного суду Харківської області не надходила і  ним не розглядалась.

Оцінивши доводи
позивача та відповідача у справі, господарський суд визначився, що оскільки
вина відповідача та належність його водія до події, що сталася  26.06.2006р. та спричинила шкоду позивачеві
по справі, не доведена останнім
належними та допустимими доказами, тому дійшов висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Відповідно до
ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ч.
1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування
законодавчо покладено на сторони.

Частиною 1 ст.
43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин
справи в їх сукупності, керуючись законом.

Матеріали
справи свідчать про те, що висновки господарського суду відповідають фактичним
обставинам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального і процесуального
права, є законними та обґрунтованими.

Проте,
твердження позивача - заявника апеляційної скарги про порушення і неправильне
застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства при
прийнятті оскарженого рішення не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим
підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту суд
апеляційної інстанції не вбачає.

Так, заявник
апеляційної скарги вказує на те, що в матеріалах справи міститься достатньо
доказів про спричинення позивачеві шкоди джерелом підвищеної небезпеки,
власником якого є саме відповідач, в зв'язку з чим вважає висновки суду першої
інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування завданої
відповідачем шкоди необґрунтованими та безпідставними. При цьому, позивач
вказує, що у відповідності з положеннями ч. 5 ст. 1187 Цивільного кодексу
України відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, не
ставиться в залежність від того, чи була така шкода спричинена внаслідок винних
дій власника джерела підвищеної небезпеки чи ні.

Проте, з
вказаними посиланнями не може погодитись колегія суддів апеляційної інстанції,
оскільки позивач не обґрунтував та належним чином не довів належними та
допустимими доказами правомірність своїх позовних вимог до відповідача, а
доводи викладені в апеляційній скарзі зводяться до помилкового тлумачення
позивачем змісту положень ст. 1187 Цивільного кодексу України, так як   наявність чи відсутність факту вини
працівника відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, на який звертає
увагу заявник апеляційної скарги, не стосується предмету доказування у даній
справі та не впливає на суть прийнятого у справі рішення.

Колегія суддів
визначає, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України
господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту
або суб'єктом господарювання.

Пункт 2 ч. 1
ст. 175 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які
виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом
України.

Відповідно до
ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними
діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної
особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності
до ст. 1172 Цивільного Кодексу України юридична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових)
обов'язків. Отже, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли
особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових
відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових)
обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим
договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Також, колегія
суддів апеляційного господарського суду бере до уваги, що відповідно до ч. 2
ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або
утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним
правилом, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична
особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в
силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління
або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

З урахуванням
особливостей правил стягнення шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки,
викладеним у ст. 1187 Цивільного кодексу України, відповідальність виникає при
наявності необхідних умов - наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача
шкоди; наявність причинного зв'язку між протиправною дією та шкодою.

За змістом
статей 33 і 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх
вимог, а також обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Колегія суддів
з урахуванням всіх обставин справи, визначає відсутність    належних та обґрунтованих доказів
спричиненої шкоди саме відповідачем у справі, а
також її фактичного розміру. При цьому, причинний зв'язок між
противоправною дією та спричиненою шкодою позивачем не доведений.

Так, в
підтвердження вимог по відшкодуванню шкоди позивач надав завірену копію
постанови в порушенні кримінальної справи від 11.07.2007р., в якості доказу
того, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм
ОСОБА_3   26.06.07р. пунктів 2.10. та
10.9. Правил дорожнього руху.

Однак, як правомірно
встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи  містяться два примірники постанови про
відмову в порушенні кримінальної справи від 11.07.2007р. (а.с. 8, 27), котрі
мають розбіжності та суперечливі відомості відносно дати скоєння ДТП та вини водія
автомобілю НОМЕР_1  ОСОБА_3, так як в
одному примірнику постанови від 11.07.2007р. (а.с. 27) визначено, що встановити
особу водія та автомобіль, що скоїв ДТП не виявляється можливим.

При цьому, із
матеріалів справи вбачається, що провадження по
адміністративній справі відносно гр. ОСОБА_3. Харківським районним
судом  Харківської області взагалі не
порушувалось та відповідна справа не розглядалась.

Таким чином,
колегія суддів погоджуючись із висновками господарського суду, вважає, що
оскільки вина водія ОСОБА_3 у скоєнні ДТП не встановлена у відповідному
порядку, а відповідальність відповідача належним чином позивачем не доведена,
тому вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди в сумі 3110,40 грн.  є безпідставними та не ґрунтуються на
належних та допустимих доказах.

Згідно ст. 1192
Цивільного кодексу України суд може зобов'язати особу, яка спричинила збитки,
відшкодувати їх у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню
визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі.

Разом з цим,
при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від
форм власності належить виходити з того, що відшкодування шкоди здійснюється
відповідно до реальної вартості втраченого або пошкодженого майна, а також
робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ та усунути інші
негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Якщо для відновлення
попереднього стану речі, що мала певну зношеність, були використані нові
матеріали,       особа, відповідальна за
шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості
пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна
враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості, в
даному випадку при відшкодуванні збитків.

В даному
випадку, визначення розміру заподіяної шкоди, завданої майну позивача в
результаті дорожньо-транспортної пригоди, повинно здійснюватися з урахуванням:
технічного стану будівлі до скоєння аварії та ступеню пошкодження будівлі в
ній, певної зношеності цього майна, у тому числі складових матеріалів, а  також частин, можливе використання яких
необхідно у відновлювальному ремонті.

Як свідчать
матеріали справи, розмір відшкодування заподіяної шкоди в сумі 3110,40 грн.
визначений позивачем на підставі висновків фахівців, які будуть проводити
ремонтно-відновлювальні роботи.

Проте, колегія
суддів не приймає такі доводи позивача до уваги, оскільки 1)   визначення матеріальних збитків, завданих
позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відбувалось без проведення
незалежної експертної оцінки відповідними установами за участю уповноважених
осіб позивача та відповідача у справі щодо встановлення дійсної їх вартості з урахуванням
стану будівлі на момент здійснення ДТП; 2)
позивачем не надано доказів щодо своєчасного проведення необхідних дій
та заходів для поновлення його порушеного права; 3) належних доказів в
підтвердження реальної (фактичної) вартості відновлювальних робіт будівлі з
пошкодженнями, отриманими  саме в
результаті ДТП 26.06.07р. і через винні дії відповідача позивач не представив.
Інших доказів в обґрунтування вартості відновлювального ремонту, окрім
кошторису договірних цін (а.с. 11-12) позивачем не надано і в матеріалах справи
не міститься.

Також, колегія
суддів вважає необхідним зазначити, що позивач не надав судам доказів того, які
саме пошкодження були завдані будівлі безпосередньо під час
дорожньо-транспортної пригоди 26.06.07р., які матеріали внаслідок пошкоджень
підлягали заміні, а які ремонту (реставрації), ступінь пошкодження будівлі,
тощо.

З цих підстав
не приймаються колегією суддів до уваги визначені позивачем  доводи в підтвердження розміру заподіяної
шкоди у вигляді вартості майбутнього проведення Товариством з обмеженою
відповідальністю "Променергобуд"
відновлювального ремонту будівлі в сумі 3110,00 грн.

У своїх
позовних вимогах позивач окрім матеріальної шкоди, пов'язаної з
ремонтно-відновлювальними роботами, пошкодженої в результаті ДТП будівлі,
просив стягнути з відповідача на свою користь збитки в розмірі 495,00 грн., які
виникли на підставі неодержання
позивачем абонементної плати за заняття протягом двох місяців з моменту
скоєння ДТП. Але вказані вимоги на думку колегії суддів також правомірно
залишені господарським судом без задоволення, з огляду на наступне.

Частинами
першою та другою ст. 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій
завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Збитками є
витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати
за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). При
визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті
кредитором щодо їх одержання.

Отже, оскільки
відшкодування збитків є заходом цивільно-правової відповідальності, його
застосування можливе лише за наявності умов відповідальності, передбаченої
законом.

Проте, як
колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що збитки  (упущена вигода) були спричинені саме
неможливістю клієнтів позивача відвідувати заняття  внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того,
колегія суддів вважає необхідним зазначити, що належні докази в підтвердження
обґрунтованості наведеної в розрахунку суми збитків (упущеної вигоди)  саме в розмірі 495,00 грн., з урахуванням
інших витрат позивачем не надані і у справі відсутні. Також, позивачем не
доведена наявність чи відсутність можливості здійснювати підприємницьку
діяльність в інший спосіб, альтернативний тому, якого він був позбавлений з
моменту скоєння ДТП. Не представлені позивачем і докази того, які заходи були
ним вжиті щодо зменшення збитків, пов'язаних з пошкодженням  будівлі
внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, не
представлено позивачем і жодних доказів в підтвердження своїх вимог, згідно з
якими ВАТ "Укртелеком" слід примусити провести
ремонтно-відновлювальні  роботи та
відновити пошкоджену в результаті ДТП будівлю, яку позивач займає на умовах
оренди.

Враховуючи те,
що в процесі розгляду справи як господарським судом  так і судом апеляційної інстанції, позивачем
ніяких інших документів, ніж ті, що знаходяться в матеріалах справи, на
підтвердження його позовних вимог не надано, тому колегія суддів, на підставі
доказів, які знаходяться в матеріалах справи, погоджується з висновками суду
першої інстанції про необґрунтованість та неправомірність позовних вимог.

При цьому,
факти, викладені в апеляційній скарзі позивачем і його посилання на неправильне
застосування та порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства при
розгляді справи, не знайшли свого підтвердження, а тому відсутні підстави для
їх задоволення.

Слід зазначити,
що відмовивши в позові, господарський суд, цілком  правомірно та у відповідності з положеннями
ст. 49 Господарського процесуального кодексу України здійснив розподіл судових
витрат, пов'язаних з розглядом справи, поклавши їх на позивача.

Приймаючи до
уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що
апеляційна скарга позивача позбавлена фактичного та правового обґрунтування на
її підтвердження, рішення господарського суду Харківської області від
18.12.2007р. по справі № 21/462-07 прийняте без порушень норм матеріального та
процесуального права, а доводи позивача, з яких подана апеляційна скарга про
скасування рішення, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

Враховуючи
викладене та керуючись ст. ст. 43, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного
господарського суду,  -

постановила:

Апеляційну
скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1 залишити без задоволення.

Рішення
господарського суду Харківської області від 18.12.2007 року по справі №
21/462-07 залишити без змін.

Головуючий суддя
Демченко В.О.

Судді
Такмаков Ю.В.

Барбашова С.В.