ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2008 р.

Справа № 8/157/06

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Мирошниченко М. А.,

Суддів: Бєляновського В. В. та Шевченко В. В.,

при секретарі - Волощук О. О.,

за участю представників:

позивача –Макушев С. П.,

відповідача –Гусєв М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Фермерського господарства „Дельта”, с. Возсіятське Єланецького району Миколаївської області,

на рішення господарського суду Миколаївської області від 22.01.2008 р.

у справі №8/157/06

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства „Агрофірма „Авангард”, с. Возсіятське Єланецького району Миколаївської області,

до Фермерського господарства „Дельта”, с. Возсіятське Єланецького району Миколаївської області,

про стягнення 79550 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

25.07.2006 р. (вх. №7523) у господарському суді Миколаївської області Приватним сільськогосподарським підприємством „Агрофірма „Авангард” пред’явлено позов до Фермерського господарства „Дельта” про стягнення з останнього 79550,00 грн. в рахунок відшкодування збитків (а.с. 2-5, т.1). Свої вимоги воно мотивувало наступним.

Приватне сільськогосподарське підприємство „Агрофірма „Авангард” є правонаступником сільськогосподарського виробничого кооперативу „Авангард” і своєю головною метою, згідно зі статутом, має отримання прибутку шляхом виробництва сільськогосподарської продукції, її переробки, реалізації тощо. Згідно з Державним актом на право колективної власності на землю від 02 жовтня 1995 року, СГВК „Авангард” було передано у колективну власність громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства 8102,5 га землі в межах, згідно з планом. За Указом Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність, підлягали паюванню в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) з отриманням сертифікату на право на земельну частку. При цьому, отримання сертифікату призвело до кількох наслідків: кожен пайовик з документальним закріпленням став власником ще невизначеної частки землі, тобто співвласником у рівних частках; видачею сертифікату, як правовстановлюючого документу, документально фіксувалося право особи на ідеальну частку в єдиному масиві землі, раніше наданої у колективну власність громадян-членів підприємства; земля залишалася у користуванні всіх членів підприємства на праві спільної часткової власності. Останній факт, тобто наявність права на ідеальну частку землі та необхідність подальшого регулювання земельних відносин, що виникали між власниками землі та її землекористувачами призвів до прийняття чергового Указу Президента України №1529/99 від 03.12.1999 р., за яким забезпечувалося право вільного виходу із земельними частками та створення на їх основі господарств, заснованих на приватній власності; запроваджувалося обов'язкове укладання підприємствами, які використовують землю для сільськогосподарських потреб, договорів оренди земельних часток. Скористались своїм правом за цими Указами і власники земельних часток паїв СГВК „Авангард” Олійник С., Олійник Р.Л., Олійник Н., Олійник В., Скоробагатська Л., Гаврилюк Ю.К., Корнієнко Є.П., Пурдик М., кожен з яких у 1996 року отримав сертифікат на право на земельну частку розміром 9,93 га, що були розміщені в межах земельної ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом, тобто частка кожного не була індивідуально визначена на місцевості. Пізніше, в квітні 2002 року, між кожним із перелічених вище осіб, як власником земельної ділянки, що знаходилася в межах ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом, та ПСП „Агрофірма „Авангард” було укладено (а фактично переукладено, у зв'язку зі зміною організаційно-правової форми господарювання) договори оренди, за яким Орендодавці передали, а Орендар прийняв в користування їх земельні частки, що знаходились в Єдиному земельному масиві з іншими земельними частками, з метою використання їх для сільськогосподарських потреб терміном на 5 років. Такі договори стали результатом зустрічного волевиявлення та вираження ініціативи обох сторін. За таких умов, Орендодавці передали ПСП „Агрофірма „Авангард” право користування земельними частками протягом усього терміну дії договору, тобто, крім іншого, право вкладати в належну їм землю матеріальні цінності та вилучати з неї корисні властивості на строк оренди з гарантією її використання протягом 5 років, тобто до 2007 року. Цими ж договорами Орендодавці прийняли на себе зобов'язання, якими обмежили себе у розпорядженні землею на свій розсуд. Так, згідно п.3 договорів, Орендодавці зобов'язувались не втручатись у виробничу діяльність Орендаря і не створювати йому будь-яких перешкод при виконанні умов цього договору. Таким чином, ПСП „Агрофірма „Авнгард” - Орендар отримав право розраховувати свою діяльність, включаючи планування отримання прибутку від неї, виходячи з наданої йому можливості на протязі п'яти років користування землею. У тому числі землею, що знаходиться на полі №3 мех. загону №2 - однієї з частин єдиного земельного масиву. Крім іншого, згідно з п.2.3 договору, сторони передбачили можливість припинення його дії виключно за взаємною згодою сторін та закріпили неможливість відмови від виконання умов договору в односторонньому порядку, а спори щодо його дострокового розірвання передбачили вирішувати в суді. В 2003 році Орендодавці отримали Державні акти на право приватної власності на землю. Отже, умовні гектари, належної Орендодавцям землі у вигляді ідеальних часток в єдиному масиві, перетворилися у реальні ділянки з визначеними межами. Іншими словами - отримані ними земельні ділянки і раніше належали їм у єдиному земельному масиві землекористування ПСП „Агрофірма „Авангард”. Але, якщо раніше вони були розчинені в ньому, тобто не мали меж, то тепер вони (межі) були чітко визначені на місцевості. Ці всі ділянки знаходились на полі №3 мех. загону №2 „Авангарду”, на якому господарством у 2002 році були закладені посіви люцерни - багаторічної трави. Посіви люцерни, посіяні на орендованій ділянці, є власністю господарства, яке передбачало використовувати цю власність на протязі строку оренди. Цей факт підтверджується документально. Відповідачем по справі в квітні 2005 року посіви багаторічної трави - люцерни в полі №3 мех. загону №2 були знищені, шляхом їх оранки, що зафіксовано Актом від 24 травня 2005 року, складеним комісією за участю представників Єланецького районного управління сільського господарства та представників ПСП „Агрофірма „Авангард”. Шкоду, завдану знищенням частини посіву –12 га люцерни, ФГ „Дельта” відшкодувало позивачу, а відшкодувати шкоду, завдану знищенням ще 43 га посіву, відмовилося. Безспірним і встановленим, на думку позивача, є те, що: знищив посіви відповідач по справі, і це визнано ним; посіви знищені умисно та спільно з усвідомленням того, що це є власність господарства, яка знаходиться на орендованій господарством землі. Так, факт посіву люцерни підтверджується бухгалтерськими документами про здійснення такого посіву. Посів люцерни підлягає використанню на протязі 5-6 років, вартість 1 т зеленої маси складає 50 грн., це підтверджується довідкою Єланецького районного управління сільського господарства. Факт збирання врожаю зеленої маси люцерни з поля №3 мех. загону №2 у 2003 році підтверджується копіями первинних бухгалтерських документів, що підтверджують дати збору врожаю люцерни, місце її збору, кількість зібраної зеленої маси з поля, кількість оприбуткованої у господарстві продукції, прізвища працівників, що приймали участь у зборі, транспортуванні, прийманні та зберіганні її. Цими документами встановлено, що врожайність люцерни на полі у 2003 році склала 18,5 т/га. У 2004 році врожай зеленої маси з вказаного поля не збирався, так як планувалося збирати насіння люцерни, але, у зв'язку зі складними погодними умовами (сильні дощі), насіння зібрати не вдалось. Тобто середня врожайність зеленої маси люцерни на цьому полі складала 18,5 т/га. Таким чином, позивач здійснив розрахунок розміру шкоди, завданої йому діями відповідача. Середня врожайність 1 га * площу знищеного посіву * 2 роки, коли врожай зібрати було неможливим * на вартість 1 т люцерни: 18,5 т/га * 43 га * 2 * 50 грн./т = 79550,00 грн. Цивільним правом встановлена презумпція вини спричинителя шкоди (ч.2 ст. 1166 ЦК України). Дія презумпції перерозподіляє обов'язок доказування особливим чином, покладаючи обов'язок доказування ряду фактів на відповідача. Позивач повинен довести, що йому дійсно спричинена матеріальна шкода, і ця шкода є результатом дій відповідача. З цього часу починає діяти презумпція вини відповідача і виключно він повинен довести, що шкода спричинена не з його вини. Якщо спричинитель шкоди не зможе довести відсутність вини у своїх діях, суд повинен задовольнити позов. На неодноразові вимоги господарства відшкодувати завданні збитки відповідач завжди заперечував і поясняв, що нічого відшкодовувати не збирається. В обґрунтування свого позову, позивач також послався на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 24,28 Закону України „Про оренду землі”, ст.ст. 48,51 Закону України „Про власність”, постанову КМУ від 19.04.1993 р. №284 „Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам”.

01.09.2006 р. (вх. №12331) відповідач надав суду відзив на позов (а.с. 50, т.1), в якому він не визнав позовні вимоги, оскільки на всі земельні ділянки, які за твердженням позивача неправомірно використані фермерським господарством, є договори оренди, які укладені з громадянами, що мають на них Державні акти на землю. Відповідач звертався до Єланецького районного суду з позовами до вказаних громадян про визнання права користування їх земельними ділянками за ПСП „Агрофірма „Авангард”, згідно попередніх договорів оренди, які були укладені з ПСП при наявності сертифікатів на землю. Коли громадяни отримали Державні акти на землю, договори оренди на ці ділянки ними були укладені з відповідачем. В своїх позовних заявах до Єланецького суду ПСП „Агрофірма „Авангард” ставила питання про повернення громадянами права користування земельними ділянками, які були засіяні довголітніми травами (люцерною), при цьому, в позовних заявах ставилося питання про те, що втрати, понесені агрофірмою „Авангард” на посів 1 га люцерни, склали 248,5 грн.. Далі ухвалами Єланецького районну суду, на підставі заяв представника ПСП „Агрофірма „Авангард” Макушева С.П., провадження за позовами ПСП „Агрофірма „Авангард” закрито, у зв’язку з відмовою позивача від позову. При цьому, відповідачеві було роз'яснено вимоги ст. 228 КПК України, а тому він не має права звертатися до суду із тим же позовом. До того ж, про наявність спору по земельній ділянці між орендодавцями та агрофірмою в момент укладення договору ФГ не було відомо, а тому воно добросовісно здійснювало обробіток земель, що взяло в оренду. Крім того, в позовній заяві відсутній розрахунок завданих збитків, ціна позову є надуманою, сама агрофірма на момент обробітку земель господарством відповідача не здійснювала використання земельних ділянок та вони знаходилися в покинутому стані, бо посіви люцерни на них практично були відсутні, а мала місце забур'яненість.

05.09.2006 р. (вх. №12504) відповідач надав суду доповнення до відзиву на позов (а.с. 54-55, т.1), в якому він просив відмовити в його задоволенні, оскільки у квітні 2002 року між ПСП „Агрофірма „Авангард” - позивачем по справі та громадянами Олійник С., Олійник Р.К., Олійник Н., Олійник В., Скоробагатська Л., Гаврилюк Ю.К., Корнієнко Є.П., Пурдик М. - власниками сертифікатів на право на земельну частку (пай) були укладені договори оренди земельної частки (паю) по 31.12.2006 р., про що відповідач довідався лише після отримання позовної заяви. Порядок укладання таких договорів оренди земельної частки (паю) урегульований не законом „Про оренду землі”, а Указом Президента України від 03.12.1999 р. №1529/99 „Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки” та постановою КМУ від 24.01.2000 р. №119 „Про затвердження Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)”. Після отримання переліченими громадянами Державних актів на право власності земельними ділянками вони уклали договори оренди на свої земельні ділянки з ФГ „ДЕЛЬТА”, які, відповідно до ст. 18 Закону України „Про оренду землі”, набули чинності після державної реєстрації. Так як сертифікати на право на земельну частку (пай), згідно п.17 Розділу „Перехідні положення” ЗК України, є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту про право власності на землю. Таким чином, самовільного зайняття земельних ділянок чи вчинення інших порушень земельного законодавства з боку ФГ „ДЕЛЬТА” не мало місця. До того ж, з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається, де саме були розташовані 43 га посіву люцерни, які знищені (схема меж з визначенням на місцевості не додана). Немає і належних доказів, підтверджуючих посів люцерни саме на цій ділянці у 2002 році, а також про наявність на ній люцерни у 2003 році, а у 2004 році навіть не збиралася і зелена маса (бо її там не було), про що зазначається в позовній заяві та довідці ПСП „Агрофірма „Авангард” від 20.07.2006 р. №566. Відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженому постановою КМУ від 19.04.1993 р. №284 (зі змінами), збитки відшкодовуються власникам та землекористувачам землі, якщо вони обґрунтовані (п.1, п.3 Порядку). Але позивач до цієї категорії не відноситься. Крім того, п.2 названого Порядку передбачено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними районними державними адміністраціями. До складу комісій включаються представники районних державних адміністрацій, власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств та громадян, які будуть їх відшкодовувати, представники державних органів земельних ресурсів і фінансових органів. Така комісія не створювалася. До участі в її роботі представники відповідача не запрошувалися, розмір збитків не визначався. Наданий позивачем акт обстеження посіву люцерни від 24.05.2005 р., підписаний в основному працівниками позивача, не містить розрахунку збитків і його неможливо брати до уваги. При визначені упущеної вигоди (неодержаних доходів) у розмірі 79550 грн., виходячи з середньої врожайності люцерни з 1 га в 2003 році, за два останні роки - 2005-2006, позивач не вжив жодного прийнятого з його боку заходу для їх зменшення (ст. 623 ЦК України). Між позивачем і відповідачем не було господарських зобов'язань і для стягнення шкоди, згідно ст. 24 Закону України „Про оренду землі”, ст.ст. 48,51 Закону України „Про власність”, ст. 1166 ЦК України, постанови від 19.04.1993 р. №284 „Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам”, немає підстав, бо відповідач правомірно володіє та користується земельними ділянками, на підставі договорів оренди, тому відсутня протиправна поведінка та вина з його боку. До отримання державних актів на право власності між громадянами, зазначеними в позовній заяві, та позивачем діяли договори оренди за наявності сертифікатів на право на земельну частку (пай). Громадяни у подальшому не виявили бажання укласти договори оренди, і тому ПСП „Агрофірма „Авангард” подавали до Єланецького райсуду позови про повернення права користування земельними ділянками і провадження за цими справами закрито, у зв'язку з відмовою від позовів. Позивач не довів (у розумінні ст. 33 ГПК України) наявність та розмір завданих відповідачем збитків і причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та збитками.

18.09.2006 р. (вх. №13123) відповідач надав суду письмове пояснення (а.с. 127, т.1), в якому він зазначив, що додані ним до справи документи підтверджують те, що наданий позивачем договір від 24.04.2004 р. про передачу відповідачу поля №1 кс на мехзагоні №2 не має юридичної сили, у зв’язку з тим, що позивач ніякого права на земельні ділянки, надані для ведення особистого селянського господарства не має, і в нього навіть формально немає договорів оренди на ці ділянки з жителями с. Возсіятське, про що свідчить довідка Єланецького реєстраційного офісу Миколаївської регіональної філії Центру державного земельного кадастру №53 від 14.09.2006 р.. Крім того, законодавством не передбачено обмін земельних ділянок та вказаний договір суперечить діючому законодавству, дані про відвід землі в натурі відсутні, немає акту прийому-передачі земельних ділянок, у зв'язку з тим, що як тільки відповідачу стало відомо про те, що агрофірма „Авангард” запропонувала здійснити тимчасову міну земельних ділянок та намагалася надати земельні ділянки, на які в неї немає права, відповідач її повідомив про те, що договір не має юридичної сили.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 22.09.2006 р. (а.с. 150, т.1) у задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді Гриньової Т. В. (а.с. 142-143, т.1), головуючої з цієї справи, відмовлено.

17.10.2006 р. (вх. №14683) відповідач подав суду клопотання (а.с. 174, т.1), в якому просив зупинити провадження у справі до розгляду скарги на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, оскільки до матеріалів справи №8/157/06 від позивача додано акт обстеження посіву люцерни від 24.05.2005 р., який відповідач вважає підробленим, у зв'язку з чим звернувся до правоохоронних органів щодо здійснення перевірки дій всіх осіб, які підписали цей акт, в порядку ст. 97 КПК України, та при наявності приводів і підстав порушення кримінальної справи за ознаками ст. 358 КК України. Через необґрунтованість отриманої постанови про відмову в порушенні справи, оскаржив її, в порядку ст. 991 КПК України. Враховуючи, що на підставі акту ґрунтуються вимоги про стягнення збитків, відповідач вважав неможливим розгляд даної справи до вирішення, пов'язаного з нею, вказаного питання компетентним органом.

Надалі судом до справи залучена заява відповідача про передачу справи (а.с. 214-215, т.1), в якій він, враховуючи, що ст. 17 ГПК України передбачає відвід усіх суддів, керуючись ст.ст. 22,20 ГПК України, заявив відвід усьому складу суддів господарського суду Миколаївської області та просив витребувати з господарського суду Миколаївської області справу №8/157/06 і передати її на розгляд до іншого місцевого господарського суду.

27.10.2006 р. (вх. №13338) відповідач надав суду письмові доводи (а.с. 217-218, т.1), в яких просив відмовити у позові та зазначив, що він не є належним відповідачем, бо до отримання державних актів на право власності між громадянами, зазначеними в позовній заяві, та позивачем діяли договори оренди за наявності сертифікатів на право на земельну частку (пай), про що відповідач дізнався після пред'явлення цього позову. Згідно п.17 розділу X „Перехідні положення” Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсним до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до розділу IX Перехідних положень Закону України „Про оренду землі”, після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. У 2003 році ці громадяни отримали державні акти на право власності на земельні ділянки, але не виявили бажання переукласти договори оренди з ПСП „Агрофірма „Авангард”, а уклали договори оренди на свої земельні ділянки з ФГ „Дельта”, які, відповідно до ст. 18 Закону України „Про оренду землі”, набули чинності після державної реєстрації та які є дійсними. Таким чином, самовільного зайняття земельних ділянок чи вчинення інших порушень земельного законодавства з боку ФГ „Дельта” не мало місця. Тобто мова може йти про вимоги про відшкодування збитків громадянами, які не переуклали договори оренди, але ці спори не підвідомчі господарським судам.

14.12.2006 р. судом до справи залучене клопотання позивача (а.с. 228-229, т.1), в якому він просив зобов'язати Миколаївську дирекцію УДППЗ „Укрпошта” надати суду інформацію про те, який саме лист і на чию адресу було відправлено з Возсіятського поштового відділення, згідно квитанції № 12 від 20.08.2004 р..

14.12.2006 р. судом до справи також залучене клопотання позивача (а.с. 230-231, т.1), в якому він просив призначити судову експертизу наданого відповідачем листа та доручити їй встановити, наданий до суду документ є оригіналом чи копією.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 14.12.2006 р. (а.с. 242, т.1) зобов'язано Миколаївську дирекцію УДППЗ „Укрпошта” надати суду інформацію про відправника рекомендованого листа та адресата за поштовою квитанцією №12 від 20.08.2004 р., відправленого Возсіятським поштовим відділенням; призначено судову технічну експертизу документа - листа ПСП агрофірма „Авангард” без номера і дати, яким він дає ФГ „Дельта” згоду на розірвання договору від 20.04.2004 р. - який знаходиться в матеріалах господарської справи №8/157/06, аркуш справи 206; проведення експертизи доручено Миколаївській філії Одеського НДІ судових експертиз (м. Миколаїв, вул. Г. Карпенко,27); перед експертом поставлені питання: чи є вказаний лист або його окремі елементи (бланк, текст, підпис) оригінальними?, чи не вчинений підпис Т. В. Демченко на виготовленій ксерокопії листа?; зобов'язано позивача і відповідача на вимогу експерта надати йому всі необхідні матеріали для проведення дослідження; попереджено експерта про відповідальність, передбачену ст.ст. 384,385 КК України; витрати по проведенню експертизи покладені на позивача та провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 07.03.2007 р. (а.с. 1, т.2), серед іншого, провадження у справі поновлено.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 12.04.2007 р. (а.с. 10, т.2) призначено судову технічну експертизу документа - листа ПСП агрофірма „Авангард” без номера і дати, яким він дає ФГ „Дельта” згоду на розірвання договору від 20.04.2004 р.; проведення експертизи доручено Миколаївській філії Одеського НДІ судових експертиз; перед експертом поставлені питання: яким способом виготовлений бланк агрофірми „Авангард”, а також текст та підпис від імені Демченко Т. В. у графі „Директор „Агрофірми „Авангард”?, чи виконаний підпис від імені Демченко Т. В. в графі „Директор „Агрофірми „Авангард”, листа голові ФГ „Дельта” особисто Демченко Т. В. або іншою особою?, чи є вказаний лист або його окремі елементи (бланк, текст, підпис) оригінальними?, чи не вчинений підпис Т. В. Демченко на виготовленій ксерокопії листа?; зобов'язано позивача і відповідача на вимогу експерта надати йому всі необхідні матеріали для проведення дослідження; попереджено експерта про відповідальність, передбачену ст.ст. 384,385 КК України; витрати по проведенню експертизи покладені на позивача та провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 12.09.2007 р. (а.с. 26, т.2), серед іншого, провадження у справі поновлено.

11.10.2007 р. (вх. №16116) відповідач надав суду доповнення до відзиву на позов (а.с. 30-31, т.2), в якому просив відмовити у його задоволенні, оскільки позовну заяву про стягнення збитків в сумі 79550 грн. було підписано як директором ПСП „Агрофірма „Авангард” Демченко Григорієм Петровичем, хоча заяви у правоохоронні органи, у тому числі заяву до Єланецького РВ УМВС в Миколаївській області від 06.05.2007 р., підписав як директор ПСП „Агрофірма „Авангард” Демченко Андрій Григорович (син Демченко Г. П.), згідно наказу по підприємству від 17.05.2006 р. за №24 про призначення його на цю посаду. Підтвердженням того, що засновником юридичної особи - ПСП „Агрофірма „Авангард” є Демченко Григорій Петрович, а директором - Демченко Андрій Григорович, є публікації в газеті „Ніколаєвській бізнес” від 30.05.2007 р. за №21, стаття „Троєкуровській наєзд” (стор. 1,4,5), та від 19.09.2007 р. за №37, стаття „Большой кредит большому человеку” (стор. 1,4). А, згідно відповіді Державного реєстратора Єланецької райдержадміністрації від 01.10.07р., яку отримав на запит представник господарства Гусєв М. М., вбачається, що керівником виконавчого          органу позивача (скаржника), станом на 01.10.2007 р., є Демченко Тетяна Василівна (яка з травня 2006 р. працює головою Миколаївської обласної ради), так як змін в реєстраційну картку про юридичну особу досі не внесено. За аналогічним позовом ПСП „Агрофірма „Авангард” до СПД - фізичної особи Непши А. А. про стягнення 144830,7 грн. в рахунок відшкодування не отриманого прибутку відмовлено, про що господарським судом Миколаївської області прийняте обґрунтоване рішення від 09.08.2007 р. по справі №3/537/07.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 22.01.2008 р. (підписаним суддею Гриньовою Т. В. 31.03.2008 р.) з цієї справи позов задоволено, а саме стягнено з відповідача на користь позивача 79550 грн. збитків; 795,50 грн. держмита; 118 грн. витрат на ІТЗ судового процесу та 988,80 грн. витрат на проведення судової експертизи (а.с. 67-68, т.2). Також, у рішенні суд вказав, що про час і місце судового засідання 22.01.2008 р., в якому за згодою представників позивача було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, сторін було повідомлено належним чином, про що свідчать їх підписи у поштових повідомленнях (а.с. 62,63, т.2). Відповідач правом участі у судовому засіданні не скористався. У судове засідання 22.09.2006 р. було викликано і заслухано представника Управління агропромислового розвитку Єланецької РДА Симоненка А. І. Крім того, суд відхилив клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, оскільки перелік підстав зупинення провадження, згідно ст. 79 ГПК України, є вичерпним, а такої підстави, як звернення сторони до органу прокуратури, вказана стаття не містить. Саме ж рішення суд мотивував тим, що у 2002 році на земельній ділянці площею 55 га на полі № 3 мех. загону №2, яку позивач використовував на підставі договорів оренди земельної частки (паю) з їх власниками, укладеними на строк до 31.12.2006 р., ним були закладені посіви багаторічної трави люцерни. Цей факт підтверджується бухгалтерськими документами, витягом з книги історії полів сівозмін 1,2 (а.с. 28-38, т.1). У 2003 році, отримавши державні акти на право приватної власності на землю, власники земельних ділянок передали їх в оренду строком на 4 роки відповідачу. Жодних обмежень щодо використання земельних ділянок договори не містять (а.с. 57-91, т.1), проте відповідачу, як новому орендарю, було відомо, що вказані земельні ділянки зайняті посівами люцерни, власником яких є позивач. З метою розв'язання ситуації, що склалася, сторони досягли згоди щодо обміну поля 3 мех. загону 2 (посіви люцерни) на інші поля: №№ 1,6,7 загальною площею 45,28 га. Відповідач погодився з такою пропозицією позивача, про що 24.04.2004 р. обидві сторони підписали угоду строком на три роки, до 24.04.2007 р., тобто на строк використання позивачем закладених ним у 2002 році багаторічних посівів люцерни (а.с. 164, т.1, а.с. 64, т.2). Згідно з довідкою Управління агропромислового розвитку Єланецької РДА, середній термін використання люцерни становить 5-6 років, а середня реалізаційна ціна 1 тони зеленої маси люцерни складає 50 грн. (а.с. 24, т.1). У квітні 2004 року відповідач знищив вказані посіви позивача, що підтверджено актом від 24.05.2005 р., складеним за участю представників позивача і Єланецького районного управління сільського господарства. Незважаючи на не підписання акту представником відповідача, його було затверджено начальником управління сільського господарства Єланецької РДА М. М. Войтулом (а.с. 23, т.1). Достовірність викладеного в акті підтвердили члени комісії А. І. Симоненко та А. Г. Демченко, які були присутні у судовому засіданні 22.09.2006 р.. З огляду на вищенаведене, суд вважає акт обстеження посіву люцерни від 24.05.2005 р. належним і допустимим доказом. Отже, переоравши посіви люцерни на площі 43 га, відповідач позбавив позивача можливості зібрати врожай у 2005 і 2006 роках, завдав позивачеві збитків на суму 79550 грн.. Обґрунтований розрахунок суми збитків наведений позивачем у позовній заяві (а.с. 4, т.1). Відповідач вважає розрахунок суми збитків надуманим, проте контррозрахунку не надав, підстав для його спростування не зазначив. Заперечення відповідача з посиланням на лист без номеру і дати (а.с. 21 (206), т.2) не взяті судом до уваги, виходячи з такого: вказаний лист не містить дати складання, вих. номеру та печатки юридичної особи, існування такого листа і факт його підписання заперечений колишнім директором „Агрофірми „Авангард” Т. С. Демченко у судовому засіданні 27.10.2006 р. (а.с. 216, т.1), згідно з висновком експерта №2036 від 26.05.2007 р. (а.с. 19-20, т.2), бланк листа, текст, що починається словами: „Голові Ф/Г „Дельта” та закінчується словами: „... проти його розірвання”, а також підпис від імені Демченко Т. В. в графі „Директор „Агрофірми „Авангард” виконані електрофотографічним способом (за допомогою ксероксу або копира, або лазерного принтера), тобто вказаний лист не є оригіналом, як стверджує відповідач. Отже, місцевий суд дійшов до висновку, що лист, який був об'єктом дослідження судової експертизи, не можна вважати належним доказом у справі. Решта доказів, наданих відповідачем до своїх заперечень, підтверджує підстави користування земельною ділянкою, стан полів, засіяних люцерною, тобто не стосується предмету спору і не спростовує факту знищення посівів, що належали позивачеві, не доводить відсутності вини відповідача у завданні шкоди. Посилання відповідача на те, що позовну заяву підписано неповноважною особою, спростовано позивачем у судовому засіданні 22.01.2008 р. шляхом надання суду для огляду оригіналу книги наказів, з якої вбачається, що станом на 25.07.2006 р. директором ПСП „Агрофірма „Авангард” був саме Демченко Г. П., яким підписано позовну заяву (а.с. 4, т.1). В обґрунтування свого рішення суд послався на ст. 1166 ЦК України.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, відповідач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, з тих же підстав, що були ним викладені у відзиві на позов, доповненнях до нього, письмових поясненнях і доводах, а також, враховуючи те, що за аналогічним позовом ПСП „Агрофірма „Авангард” до СПД - фізичної особи Непши А. А. про стягнення 144830,7 грн. в рахунок відшкодування не отриманого прибутку відмовлено, про що господарським судом Миколаївської області прийняте обґрунтоване рішення від 09.08.2007 р. по справі №3/537/07, залишене без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду. На думку апелянта, при прийняті вказаного рішення місцевим господарським судом були порушені та неправильно застосовані норми процесуального права: ст.ст. 4-2,4-3,12,22,32-34,43,77, п.1-1 ст. 80, ст.ст. 81,87 і матеріального права: ст.ст. 48,51 Закону України „Про власність”, ст.ст. 18,24 Закону України „Про оренду землі”, ст.ст. 623,1166 ЦК України, п.1-3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затвердженого постановою КМУ від 19.04.1993 р. №284 (зі змінами).

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 07.04.2008 р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 22.04.2008 р., про що сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

22.04.2008 р. скаржник надав письмове доповнення до апеляційної скарги.

Фіксування судового засідання здійснювалось технічними засобами.

Представник скаржника (відповідача) в усних поясненнях, наданих апеляційному суду, підтримав скаргу і просив її задовольнити на викладених у ній підставах.

Представник позивача просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без змін.

За згодою представників сторін, згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення представників сторін, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши обставини і матеріали справи, в тому числі наявні у ній докази, відповідність викладеним в рішенні висновкам цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідач у скарзі зазначає, що немає належних доказів, підтверджуючих посів люцерни саме на ділянці площею 43 га у 2002 році, а також про наявність на ній люцерни у 2003-2004 роках.

З матеріалів справи вбачається, і ці обставини встановив та дослідив місцевий суд, що у 2002 році на земельній ділянці площею 55 га на полі №3 мех. загону №2, яку позивач використовував на підставі договорів оренди земельної частки (паю) з їх власниками, укладеними на строк до 31.12.2006 р., ним були закладені посіви багаторічної трави люцерни. Цей факт підтверджується бухгалтерськими документами, витягом з книги історії полів сівозмін 1,2 (а.с. 28-38, т.1). У 2003 році, отримавши державні акти на право приватної власності на землю, власники земельних ділянок передали їх в оренду строком на 4 роки відповідачу. Позивач і відповідач досягли згоди щодо обміну поля №3 мех. загону №2 (посіви люцерни) на інші поля: №№1,6,7 загальною площею 45,28 га, про що 24.04.2004 р. підписали угоду строком на три роки, до 24.04.2007 р., тобто на строк використання позивачем закладених ним у 2002 році багаторічних посівів люцерни (а.с. 164, т.1, а.с. 64, т.2). Отже, відповідачу було відомо, що вказані земельні ділянки зайняті посівами люцерни, власником яких є позивач. Згідно з довідкою Управління агропромислового розвитку Єланецької райдержадміністрації, середній термін використання люцерни становить 5-6 років, а середня реалізаційна ціна 1 т зеленої маси люцерни складає 50 грн. (а.с. 24, т.1).

Скаржник також вказав, що наданий позивачем акт обстеження посіву люцерни від 24.05.2005 р., підписаний в основному працівниками позивача, не містить розрахунку збитків, тому його неможливо брати до уваги.

Однак, з цим твердженням колегія суддів також не може погодитися, оскільки акт від 24.05.2005 р., в якому йдеться про те, що у квітні 2004 року відповідач знищив посіви позивача, складений за участю представників позивача і Єланецького районного управління сільського господарства. Незважаючи на не підписання акту представником відповідача, його було затверджено начальником управління сільського господарства та продовольства Єланецької райдержадміністрації Войтулом М.М. (а.с. 23, т.1). Отже, вказаний акт обстеження посіву люцерни від 24.05.2005 р. є належним і допустимим доказом, як то і зазначив суд першої інстанції. Крім того, позивач надав суду обґрунтований розрахунок суми збитків (а.с. 4, т.1) і відсутність його в акті не може спростовувати викладені в ньому обставини.

Скаржник посилається на відсутність між ним і позивачем господарських зобов'язань і підстав для стягнення шкоди, бо відповідач правомірно володіє та користується земельними ділянками, на підставі договорів оренди, тому відсутня протиправна поведінка та вина з його боку.

Але, як було вище зазначено, 24.04.2004 р. позивач і відповідач підписали угоду строком на три роки, до 24.04.2007 р., щодо обміну поля №3 мех. загону №2 (посіви люцерни) на інші поля: №№1,6,7 загальною площею 45,28 га. Отже, позивач намагався використати закладені ним у 2002 році багаторічні посіви люцерни і відповідач погодився з його пропозицією.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що місцевим судом обґрунтовано не прийнято до уваги лист без номеру і дати (а.с. 206, т.1, а.с. 21, т.2), в якому позивач нібито не заперечує проти розірвання договору від 20.04.2004 р., укладеного з відповідачем.

Враховуючи акт від 24.05.2005 р., згідно якого у квітні 2004 року відповідач знищив посіви позивача, договір від 24.04.2004 р., згода на укладення якого з боку відповідача підтверджує, що йому було відомо, що земельні ділянки зайняті посівами люцерни, належними позивачу, місцевий суд мотивовано дійшов висновку щодо наявності вини відповідача у завданні шкоди.

Наведене також спростовує доводи скаржника відносно того, що ФГ „Дельта” не є належним відповідачем, бо до отримання державних актів на право власності між громадянами, зазначеними в позовній заяві, та позивачем діяли договори оренди за наявності сертифікатів на право на земельну частку (пай), оскільки відповідальність за завдання шкоди несе винна особа, якою у даному випадку є ФГ „Дельта”.

Апелянтом у скарзі наведені доводи щодо підписання позову неповноважною особою, але вони також відхиляються колегією суддів апеляційної інстанції, оскільки, як зазначено у рішенні місцевого суду, у судовому засіданні 22.01.2008 р. позивач надав йому для огляду оригінал книги наказів, з якої вбачалося, що станом на 25.07.2006 р. директором ПСП „Агрофірма „Авангард” був саме Демченко Г.П., яким підписано позовну заяву (а.с. 4, т.1).

Рішення господарського суду Миколаївської області від 09.08.2007 р. по справі №3/537/07, про яке зазначає апелянт у скарзі, ніякого відношення до спору з цієї справи не має, тому не може бути прийняте судом до уваги.

Посилання апелянта на те, що при прийняті оскаржуваного рішення місцевим господарським судом були порушені та неправильно застосовані норми процесуального права: ст.ст. 4-2,4-3,12,22,32-34,43,77, п.1-1 ст. 80, ст.ст. 81,87 і матеріального права: ст.ст. 48,51 Закону України „Про власність”, ст.ст. 18,24 Закону України „Про оренду землі”, ст.ст. 623,1166 ЦК України, п.1-3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затвердженого постановою КМУ від 19.04.1993 р. №284 (зі змінами), також визнаються судом апеляційної інстанції необґрунтованими, оскільки, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правомірно застосував при вирішенні цього спору ч.ч.1,2 ст. 1166 ЦК України та не порушив норм процесуального права. Так, про час і місце судового засідання 22.01.2008 р. сторін було повідомлено належним чином, про що свідчать їх підписи у поштових повідомленнях (а.с. 62,63, т.2), а відповідач правом участі у судовому засіданні не скористався.

Згідно п.3 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/422 від 10.12.1996 р. „Про судове рішення” (з наступними змінами та доповненнями), рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з’ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Такі ж вимоги до судового рішення містяться у Постанові Пленуму Верховного суду України №11 від 29.12.1976 р. „Про судове рішення”.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

На думку судової колегії, місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи, дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам і підстав для скасування цього рішення, передбачених ст. 104 ГПК України, судова колегія не вбачає.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи фактично повторюють його доповнення до відзиву на позов, яким, як зазначалось вище, місцевий суд дав належну оцінку та вмотивовано визнав їх необґрунтованими. Зазначені у скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Будь-яких інших доводів щодо незаконності рішення місцевого суду та допущення ним порушень норм матеріального та процесуального права, крім вищезазначених та визнаних апеляційною інстанцією необґрунтованими та безпідставними, скаржник не навів.

Перевіряючи, згідно приписів ст. 101 ГПК України, законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в повному обсязі, тобто не тільки на підставах, викладених в апеляційній скарзі, судова колегія не встановила будь - яких порушень норм матеріального і процесуального права з боку місцевого суду і вважає, що зроблені місцевим судом висновки відповідають фактичним обставинам справи, наявним в ній доказам та приписам чинного законодавства.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає будь-яких, передбачених ст. 104 ГПК України, правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 99,101-105 ГПК України, колегія суддів –

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 22.01.2008 р. у справі №8/157/06 –залишити без змін, а апеляційну скаргу Фермерського господарства „Дельта”, с. Возсіятське Єланецького району Миколаївської області, на зазначене судове рішення - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                               Мирошниченко М. А.

Судді:                                                             Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови підписано 23.04.2008 р.