ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19.02.08
Справа №8/208д/07

Колегія суддів
Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя
Яценко О.М. судді  Яценко О.М.    , Зубкова Т.П.  , Коробка Н.Д.

при секретарі: Лола
Н.О.

за участю
представників:

від позивача:ОСОБА_3,
довіреність № /паспорт НОМЕР_1 від 11.12.97р.;

від відповідача:
ОСОБА_4, довіреність № ВКЕ 506981 від 07.02.08р.

розглянув у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1, м.Запоріжжя

на рішення
господарського суду Запорізької області від 29.11.2007 року у справі №
8/208д/07

за позовом: Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1, м.Запоріжжя

до відповідача:
Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2, м.Запоріжжя

про визнання недійсним
договору купівлі - продажу № 861980 від 16.03.2002р. нерухомого майна

Розпорядженням голови Запорізького
апеляційного господарського суду № 278 від 18.02.2008р. справа № 8/208д/07
передана для розгляду колегії суддів у складі: головуючий - Яценко О.М., суддів
- Зубкова Т.П., Кагітіна Л.П.

Колегія суддів прийняла справу до
провадження.

За згодою присутніх представників сторін у
судовому засіданні 19.02.2008 року оголошено вступну та резолютивну частини
постанови.

29.11.2007 року
господарським судом Запорізької області прийнято рішення по справі № 8/208д/07
(суддя Попова І.А.). Зазначеним рішенням в позові відмовлено повністю. При
прийнятті рішення суд послався на положення глави 3 ЦК УРСР. Зазначив, що
позивач не довів всупереч положенням ст. ст. 33,34 ГПК України правомірність
заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись з
прийнятим рішенням господарського суду, Суб'єкт підприємницької діяльності
ОСОБА_1, м.Запоріжжя (позивач у справі) оскаржує його до апеляційної інстанції,
звернувшись із апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення суду прийняте
без повного та всебічного вивчення обставин, що мають значення у справі,
висновки суду не відповідають обставинам справи.

Із посиланням на ст.
ст. 50,56 ЦК УРСР та ст.229 ЦК України, просить прийняте рішення у справі
скасувати повністю, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі, провести реституцію сторін у відповідності до діючого
законодавства.

Повноважний
представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги,
просить прийняте рішення у справі скасувати повністю, прийняти нове рішення,
яким визнати договір купівлі - продажу ? частини нежитлового приміщення,
загальною площею 33,5кв.м. в будинку № 7 по вул. Бородинська в м. Запоріжжя,
укладений 16.03.02р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - недійсним.

Відповідач у відзиві
на апеляційну скаргу та повноважний представник у судовому засіданні зазначив,
що рішення винесене судом з врахуванням усіх фактичних обставин справи. Суд
правильно застосував норми матеріального права до даної спірної ситуації.
Вважає, що позивач недобросовісно користується належними йому процесуальними
правами, чим шкодить охоронюваним законом правам ПП ОСОБА_2, оскільки до грудня
2005р. позивач до суду не звертався, з причини того, що на той час умови
договору з моменту його укладання позивача задовольняли. Вважає рішення суду
першої інстанції законним та обґрунтованим, просить апеляцій скаргу залишити
без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно ст. 99
Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими
суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 101
Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність та обґрунтованість рішення
місцевого суду у повному обсязі.

Перевіряючи законність
та обґрунтованість рішення господарського суду, вивчивши матеріали справи,
вислухавши пояснення присутніх представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

16.03.2002 року між
Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1, м.Запоріжжя (продавець за
договором, позивач за даною справою) та Суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_2, м.Запоріжжя (покупець за договором та відповідач за даною справою)
укладено договір № 861980 купівлі-продажу ? частини нежитлового приміщення,
загальною площею 33,5кв.м. в будинку № 7 по вул. Бородинська в м. Запоріжжя.
(а.с. 10).

Проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і
процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, колегія суддів
знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких обставин:

Колегія суддів
погоджується із застосуванням судом першої інстанції норм ЦК УРСР. Спірний
договір укладений сторонами в 2002 році. Як свідчать матеріали справи,
сторонами взаємні зобов'язання виконані у повному обсязі: майно передано та
оплачено, договір посвідчено нотаріально (а.с.10), право власності покупця
зареєстровано Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації 25 квітня 2002р.(а.с.38). У відповідності до статті 224 ЦК УРСР
за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за
нього певну грошову суму. Тобто договір купівлі - продажу за правовою природою
припинив свою дію у 2002 році, тому до спірних правовідносин необхідно
застосувати положення ЦК УРСР.

Колегія суддів
наголошує, що право відчужувати майно належить власникові (ст. 225 ЦК УРСР).
Право власності набувається, в тому числі, шляхом укладення договорів
купівлі-продажу. Продавець за спірним договором СПД ОСОБА_3 набув право
власності на підставі договору купівлі-продажу № 522, посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міськнотокругу від 05.10.1993р. Р№470 шляхом викупу
державного майна, продавець продав, а покупець купив приміщення VI, літера А-9
що знаходиться в м. Запоріжжя, вул. Бородинська,7(а.с.37). Зазначений договір у
встановленому законодавством порядку недійсним не визнаний, а відтак, на момент
укладення спірного договору, позивач у справі набув право власності на майно,
що було предметом купівлі-продажу у встановленому законодавством порядку.

По недійсній угоді
кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а
при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Звертаючись із позовом
про визнання договору недійсним позивачем було зазначено, що в ході
експлуатації приміщення виявилось, що продаж приміщення є перешкодою цілям та
завданням як продавця, так і покупця. Виникли неузгодженості щодо порядку
користування та експлуатації приміщення, користування комунікаціями. Крім того,
позивач зазначив, що у договорі сторони не досягли згоди щодо істотної умови
договору купівлі-продажу, як передбачено ст. 638 ЦК України, а саме: не
визначили предмет договору, розподіл витрат по його утриманню, тощо. Як вказує
позивач, СПД ОСОБА_2, як співвласник майна, не несе будь-яких витрат по його
утриманню, що свідчить про те, що відповідач не приступив до володіння майном.

Колегія суддів не
приймає до уваги доводи заявника позовної заяви та апеляційної скарги при
наведенні аргументів стосовно того, що при здійсненні угоди та після її
оформлення позивач помилявся у відношенні обставин її укладення та обсягу прав
та обов'язків сторін за договором, що виникають після його укладення.

Статтею 112 ЦК УРСР,
що був чинним на момент укладення угоди, встановлено, що майно може належати на
праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та
іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або
іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком
громадянам.. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова
власність) або без визначення часток (сумісна власність). Право спільної
власності здійснюється кількома особами - співвласниками. Спільний об'єкт може
складатися з однієї або сукупності речей, які можуть бути подільними або
неподільними. Це означає, що право кожного із співвласників поширюється на весь
об'єкт у цілому, а не на певну його частину. Кожен учасник спільної часткової
власності має чітко визначену наперед частку у праві власності на спільне
майно. Співвласникам, як і кожному індивідуальному власнику речі, належать
права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на
праві спільної часткової власності. Тобто, у спільній частковій власності до
виділення частки в натурі співвласники є володільцями ідеальних часток у праві
власності.

Суд першої інстанції
цілком правомірно зазначив, що доводи позивача щодо невизначеності предмету
договору купівлі-продажу з СПД ОСОБА_2 є хибними, оскільки предметом
оспорюваного договору є ? приміщення (тобто ? ідеальних часток у праві спільної
часткової власності). Позивачем не обґрунтовано яким чином купівля-продаж майна
за оспорюванню угодою перешкоджає цілям та завданням покупця та продавця. Суд
першої інстанції також зазначив, що підставою оспорювання договору позивач
вказує той факт, що співвласник - СПД ОСОБА_2 не несе участі в утриманні майна.
Зазначена позивачем обставина також не є підставою для визнання договору
купівлі-продажу недійсним. В разі виникнення спору щодо утримання майна
управнена сторона має діяти відповідно до приписів ст.360 ЦК України (оскільки
правовідносини сторін за оспорюваним договором продовжують існувати після
набрання чинності Цивільним кодексом України), що також передбачено п.2.1
оспорюваного договору. Крім того, співвласники майна мають право на його поділ
у натурі відповідно до їх ідеальних часток у спільному майні

Колегія суддів вважає
безпідставними доводи позивача, які викладені в апеляційній скарзі стосовно того,
що спірний договір купівлі-продажу укладено внаслідок помилки продавця.

Під помилкою слід
розуміти таке неправильне сприйняття стороною за угодою предмета чи інших
істотних умов угоди,  що вплинуло на її
волевиявлення,  за відсутності якого
можна вважати, що  угода  не
була  б  укладена.
Помилка  повинна  мати
суттєве значення, зачіпати природу угоди або такі якості її предмета,
які значно  знижують  можливість його використання  за призначенням. Помилка в мотивах
угоди,  а також неправильна уява про
норму права не підпадають під ознаки статті 56 Цивільного кодексу.

Правоздатність
будь-якої юридичної особи  є  спеціальною, оскільки  визначається встановленими цілями її
діяльності (частина перша статті 26 Цивільного кодексу) відповідно  до
закону  та/або установчих  документів
даної  юридичної  особи.
Угода, укладена юридичною особою всупереч цілям її діяльності,  є позастатутною і має визнаватися  недійсною
на  підставі  статті
50  Цивільного кодексу.

Позастатутною є  угода, укладена у суперечності з цілями,
зазначеними в установчих документах юридичної особи. У вирішенні спорів
господарським судам  слід враховувати, що
під цілями юридичної особи треба розуміти не лише її основні
виробничо-господарські, соціальні та інші завдання, але також і не
заборонені  законом допоміжні операції,
необхідні для досягнення основних цілей, що стоять перед юридичною особою.

Коло угод,  які вправі
укладати  господарюючі  суб'єкти,
не визначається  якимось  вичерпним
переліком  і не обмежується лише
тими угодами, що випливають з основного змісту їх діяльності. Отже
підприємства  та організації можуть
укладати й різноманітні угоди, які є похідними,
супутніми їх основній діяльності і випливають  з цієї останньої.

Господарські суди,
вирішуючи спори, пов'язані з визначенням змісту і меж правоздатності  господарюючих
суб'єктів,  повинні виходити з
широкого  розуміння  тих
цілей,  які  ці
суб'єкти переслідують у своїй діяльності. Тому недійсною на підставі
статті 50 Цивільного кодексу має визнаватися лише така угода, яка прямо
суперечить цілям юридичної особи, зазначеним у законі, що регулює її
діяльність, або в установчих
документах.  Така  угода
є  недійсною  незалежно
від наявності і форми вини учасників угоди в її укладенні.

Доводи апеляційної
скарги спростовуються вищевикладеними обставинами, а також наступним:

Позивачем обрано не
правильний спосіб захисту своїх прав. Ст.16 ЦК України визначає перелік
способів для самостійного захисту цивільних прав та інтересів. Обраний спосіб
захисту повинен реально захищати порушені права особи. Питання розподілу витрат
з експлуатації приміщень повинно бути предметом самостійних вимог.

Відповідно до абзацу 2
п. 1 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України “Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними” N 02-5/111 від
12.03.1999р. вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд
повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод
вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за
угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини,
що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.4
Закону України “Про власність”, що діяв на момент укладення спірного договору,
власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому
майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не
суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської
та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно
або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим
особам.

Уклавши договір
купівлі-продажу позивач, як власник використав своє законне право щодо
розпорядження майном.

Колегія суддів
встановила, що договір № 861980 купівлі-продажу ? частини нежитлового
приміщення, загальною площею 33,5кв.м. в будинку № 7 по вул. Бородинська в м.
Запоріжжя від 16.03.2002р. укладено уповноваженими представниками сторін, його
умови відповідають чинному законодавству України, ніяких противоправних дій
відповідача не встановлено.

Окрім цього, колегія
суддів зазначає, що відповідно до листа Вищого арбітражного суду України N
01-8/391 від 14.10.98р., чинне законодавство,
зокрема,  Закон України
"Про  нотаріат", не надає
приватним нотаріусам статусу підприємства чи організації у розумінні статті 1
ГПК України і отже, згідно зі статтею
21  названого  Кодексу вони не можуть бути стороною в господарському
процесі. До того ж приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 не був залучений судом першої інстанції до участі у справі в
якості третьої особи.

Відповідно до ст.33
ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не довів
обґрунтованість заявлених вимог про визнання договору купівлі-продажу № 861980
від 16.03.2002 року недійсним, не вказав якому закону спірний договір
суперечить, тобто не виконав вимог ст.33 ГПК України, у зв'язку з чим колегія
суддів погоджується з висновками господарського суду Запорізької області щодо
відмови позивачу у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 101 -
105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1, м.Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької
області від 29.11.2007 року у справі № 8/208д/07 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької
області від 29.11.2007 року у справі № 8/208д/07 - без змін.

Головуючий суддя
Яценко О.М.

судді
Яценко О.М.

Зубкова Т.П.
Коробка Н.Д.