ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 25/562

20.03.08

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬЯНС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УСП-Груп"

про про визнання договору недійсним, -Суддя Морозов С.М.

Секретар судового засідання Котков О.В.

Представники:

від позивача: Марченко С.Д. (довіреність від 27.02.2008р.)

Єфанов С.В. –директор

від відповідача: Штабський М.В. (довіреність від 15.10.2007)

В судовому засіданні 20 березня 2008 року за згоди представників сторін було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Обставини справи:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору № 000571 від 24.09.2007 та зобов’язання повернути усе отримане за вказаним договором, а саме перерахувати на рахунок позивача сплачені грошові кошти на загальну суму 20 493,00 грн., в тому числі 19 943,00 грн. та 1000,00 грн. авансу за транспортний засіб.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що договір № 000571 від 24.09.2007 (надалі –спірний договір) є таким, що укладений позивачем під впливом помилки, оскільки під час укладення договору позивач очікував на отримання автомобілю саме певної марки та у певний строк, однак відповідач не встановив строк передачі автомобілю та не має ліцензії на надання фінансової послуги –кредитування та взагалі не висловив чітко своїх обов’язків. Крім того, позивач посилається на те, що під час укладення спірного договору не дотримано вимог законодавства щодо істотних умов договору, а саме у ньому відсутня суттєва умова –відсутній строк надання послуг та посилання на конкретний товар, за ради якого укладався договір.

В наданих суду 11.03.2008 уточненнях позовних вимог позивач обґрунтовує позов. Посилаючись на те, що діяльність позивача, пов’язана із наданням послуг за певною схемою (програмою), є по суті діяльністю з надання фінансових послуг, оскільки маж характерні для таких послуг ознаки –відповідач здійснює операції з фінансовими активами, отримує від учасників «Української соціальної програми»грошові кошти у вигляді початкового та щомісячних платежів, перерозподіляє отримані грошові кошти в інтересах третіх осіб і має прибуток від такої діяльності.

Відповідач надав відзив на позов, проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що відповідач не є кредитною спілкою і не керується у своїй діяльності Законом України «Про кредитні спілки», а його діяльність пов’язана із наданням послуг, спрямованих на придбання транспортних засобів та об’єктів нерухомості і не потребує ліцензування. Відповідач стверджує, що предметом спірного договору є надання послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу, а не на надання кредиту для придбання автомобілю; під час узгодження та підписання спірного договору позивач отримав вичерпну інформацію щодо умов діяльності «Української соціальної програми», порядку надання послуг, пов’язаних із придбанням автомобіля, детально та особисто ознайомився із усіма положеннями та на час підписання договору у позивача не було жодних застережень щодо умов та положень, які б його не влаштовували. Таким чином, відповідач стверджує, що позивач повністю знав та розумів порядок та умови надання йому відповідачем послуг, пов’язаних із придбанням транспортного засобу, що спростовує твердження позивача про укладення спірного договору під впливом помилки. З урахуванням викладеного, відповідач зазначає про відсутність підстав для задоволення позову і визнання спірного договору недійсним.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір №000571 (надалі –Договір, спірний договір), предметом якого, у відповідності до п. 1, є надання Учаснику (позивачу) послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу/об’єкту нерухомості, далі Товару, зазначеного в Додатку 1 до Договору, через «Українську соціальну програму»(надалі –«УСП»), організовану Товариством (Відповідачем), базуючись на принципі взаємодопомоги Учасників програми. Опис діяльності програми відображено в Умовах діяльності «УСП»(Додаток №2 до Договору).

У відповідності до п. п. 2.1, 2.2 Договору відповідач зобов’язався в порядку та строки, передбачені в Умовах діяльності «УСП», надавати позивачу наступні послуги: реєстрацію як Учасника програми; організацію і проведення Розподільчих актів щодо надання права на отримання обраного товару; організацію та створення умов для придбання товару учасниками програми; здійснення оплати товару, зазначеного в Додатку №1 до Договору, та забезпечення отримання товару позивачем згідно з умовами діяльності «УСП»; інші послуги, зазначені в умовах діяльності «УСП».

Згідно зі статтею 3 Договору позивач зобов’язався: одноразово сплатити реєстраційний платіж, в розмірі, передбаченому у Додатку №1, відсотки від орієнтованої ціни обраного товару, комісійну плату для покриття витрат Відповідача, пов’язаних із передачею товару, в розмірі передбаченому Додатком №1; щомісячно сплачувати числі платежі, адміністративні витрати; дотримуватися умов діяльності «УСП»; отримати товар в порядку, передбаченому у Додатку №2; та виконувати інші зобов’язання, передбачені умовами діяльності «УСП».

У Додатку №1 від 24.09.2007 до спірного Договору зазначені анкетні дані позивача, визначене найменування обраного товару: транспорт орієнтовною вартістю 194930,00 грн., та зазначено, що реєстраційний платіж складає 19493,00 грн., чистий щомісячний платіж –1624,42 грн.

Додаток №2 від 24.089.2007 до спірного договору визначає умови діяльності Української соціальної програми, які у відповідності до статті 1, регулюють порядок (процедуру) та строки виконання зобов’язань Сторін, передбачених у Договорі, а також визначаються Умовами діяльності «УСП», обов’язкові для сторін.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Порядок укладення договору регламентується статтями 641-646 ЦК України. Так у відповідності до ст. ст. 641, 642 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

В матеріалах справи відсутні докази того, що істотні умови майбутнього договору, які містилися в пропозиції відповідача не відповідають істотним умовам укладеного між позивачем і відповідачем спірного договору. Сплата позивачем реєстраційного платежу в сумі 19493,00 грн. на користь відповідача платіжним дорученням № 232 від 24.09.2007 свідчить про наявність бажання позивача укласти спірний договір на умовах, які в ньому і були визначені (про що свідчить визначення такого платежу саме як реєстраційного та відповідає умовам пп. «а»п. 1 ст. 3 спірного договору), та є прийняттям пропозиції відповідача щодо укладення спірного договору. Крім того, в матеріалах справи відсутні дані щодо намірів позивача відкликати свою згоду на пропозицію відповідача укласти спірний договір до моменту або в момент отримання відповідачем такої відповіді про прийняття пропозиції.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Виходячи із змісту позовної заяви, позивач просить визнати недійсним спірний договір на підставі ст. ст. 215, 227, 229 ЦК України.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, виходячи із вимог частин 1 –3, 5,6 вказаної статті до правочину встановлюються наступні вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Як підтверджується матеріалами справи, відповідач є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому порядку, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем ст. 215 ЦК України через недодержання вимог частин 2 та 6 ст. 203 ЦК України.

Вільність і відповідність волевиявлення позивача його внутрішній волі, як учасника спірного правочину, а також спрямованість цього правочину на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, підтверджується змістом спірного договору. Так, в пункті 8.2 Договору № 000571 від 24.09.2007 зазначено, що «сторони повністю розуміють значення та умови цього договору, його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що даний Договір не носить характер фіктивного чи удаваного правочину, і не є правочином зловмисним; підписання договору і додатків до нього є свідченням того, що Сторони дійшли повного порозуміння і визначили, що договірні умови є обов’язковими до виконання.»В пункті 8.4 Договору зазначено, що «Учасник (позивач) гарантує дійсність своїх намірів, добросовісність своїх дій по відношенню до інших осіб…, заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника Товариства (відповідача), уважно прочитав та зрозумів усі визначення, умов та змісту Договору та Додатків до нього, розуміючи правові наслідки і що засвідчує своїм підписом». Аналогічні положення містяться у п. 15.6 Додатку №2 та в Додатку №1 від 24.09.2007 до спірного Договору, в якому, зокрема, зазначається, що «даний Додаток є свідченням того, що Сторони цілком і у повному обсязі зрозуміли свої права і обов’язки, взяті по Договору, визнали та погодили між собою розміри всіх платежів, передбачених Договором та Додатками, підтверджують дійсність своїх намірів». Вказані положення спірного договору, та додатків до нього скріплені підписом та печаткою позивача, що свідчить про його волевиявлення під час укладення спірного договору та спрямованість спірного договору на реальне настання правових наслідків, ним передбачених. Вказане свідчить про відсутність підстав для визнання правочину недійсним на підставі ст. 215 ЦК України через недодержання вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК України.

Аналізуючи зміст спірного договору, суд приходить до висновку про його відповідність Цивільному кодексу України. Позивачем не вказується, яким нормам діючого законодавства не відповідає спірний договір, та не доведено таку невідповідність, а тому в межах цієї справи відсутні підстави для застосування ст. 215 ЦК України через недодержання вимог частини 1 ст. 203 ЦК України.

З тих же причин відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 229 ЦК України, у відповідності до якої правочин може бути визнаний судом недійсним в разі, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Зазначені у п. 8.2, 8.4 спірного договору, Додатку №1 та п. 15.6 Додатку №2 до Договору положення, про які згадувалося вище, спростовують твердження позивача про те, що спірний договір укладено під впливом помилки з його боку щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому суд виходить із того, що кожна із сторін під час підписання договору (укладення правочину) має обов’язково ознайомитися із його умовами і в разі незгоди із суттєвими умовами такого договору, має право відмовитися від його укладення. Однак в разі підписання договору, сторона не може посилатися на обставини неправильного сприйняття нею істотних умов договору, які точно і конкретно зазначені в тексті договору і розуміння та сприйняття яких така сторона підтвердила.

Позивачем також не доведено наявність підстав для застосування господарським судом ст. 227 ЦК України, у відповідності до якої правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

У відповідності до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»регулювання та нагляд за ринками фінансових послуг з метою захисту інтересів споживачів фінансових послуг здійснюється органами державного регулювання ринків фінансових послуг. Так, висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг, у відповідності до ст. 28 вказаного закону, можуть надаватися уповноваженим органом у сфері регулювання ринків фінансових послуг. Крім цього такий орган наділений повноваженнями щодо здійснення нагляду за діяльністю у сфері надання фінансових послуг та застосовувати заходи впливу у разі порушення законодавства про фінансові послуги. Відповідальність за діяльність на ринках фінансових послуг без ліцензії, одержання якої передбачено законом, визначена статтею 41 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

В матеріалах справи відсутні достатні докази віднесення діяльності відповідача, яка є предметом спірного договору, до фінансових послуг, як-то висновок уповноваженого органу у сфері регулювання ринків фінансових послуг, рішення про застосування до відповідача штрафних санкцій за здійснення ним діяльності на ринках фінансових послуг без ліцензії, рішення або вирок суду про порушення відповідачем або його посадовими особами законодавства України про фінансові послуги, таке інше.

У відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Позивачем не доведено обставин, які могли б слугувати підставами визнання недійсним Договору № 000571 від 24.09.2007. Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання недійсним вказаного договору не є обґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У зв’язку з недоведеністю підстав визнання недійсним спірного договору, не підлягає задоволенню також вимога про застосування правових наслідків визнання договору недійсним.

Керуючись ст.ст. 33,49, 82-85 ГПК України, господарський суд –

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя С.М. Морозов

Дата підписання повного тексту рішення 26.03.2008р.