ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2008 р.

№ 3/447

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя : Першиков Є.В.

суддів: Данилова Т.Б., Ходаківська І.П.

розглянувши матеріали касаційної скарги

відкритого акціонерного товариства "Укртранслізинг"

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2008р.

у справі

господарського суду

№3/447

Міста Києва

за позовом

державного підприємства "Придніпровська залізниця"

до

відкритого акціонерного товариства "Укртранслізинг"

про

за участю представників сторін

позивача -

відповідача -

стягнення 144 943,80грн.

Пащук В.В. дов. № 69 від 01.01.2008

Зонтов Ю.В. дов. Від 01.06.2008

В С Т А Н О В И В:

У травні 2007 року Державне підприємство "Придніпровська залізниця" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Лізингова компанія "Укртранслізінг" про стягнення 144943,80 грн. фінансових штрафних санкцій за несвоєчасне виконання відповідачем зобов’язань по договору лізингу.

Позовні вимоги були обґрунтовані умовами укладеного договору та графіком постачання піввагонів, який відповідач порушив, за що договором сторін передбачено штрафні санкції.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.11.2007 (суддя Сівакова В.В.) позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ВАТ "Лізингова компанія "Укртранслізінг" на користь Придніпровської залізниці 388,88 грн. пені та пропорційно судові витрати.

Рішення вмотивоване тим, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 0,01 % за кожен день прострочення від вартості несвоєчасно переданого майна підлягають задоволенню, оскільки останнім порушено зобов’язання по договору № ПР/В-061369/НЮ від 03.11.2007 щодо своєчасної передачі майна і лізинг. Місцевий суд дійшов висновку, що позивачем невірно проведено розрахунок пені, у зв’язку з чим за розрахунком суду з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 388,88 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство "Придніпровська залізниця" звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, оскільки вважає, що господарським судом першої інстанції оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, розрахунок пені судом зроблено як річні відсотки, а не як пеня.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2008 (головуючий суддя Шипко В.В., судді Борисенко І.В., Розваляєва Т.С. ) резолютивну частину рішення господарського суду міста Києва змінено: стягнуто з ВАТ "Лізингова компанія "Укртранслізінг" на користь Придніпровської залізниці 144940,05 грн. пені та судові витрати. В решті позовних вимог відмовлено.

Постанова Київського апеляційного господарського суду обґрунтована посиланням на пункт 10.3 договору, згідно з яким за несвоєчасну передачу майна лізингодавець сплачує лізингоодержувачу пеню в розмірі 0,01 % за кожен день прострочення від вартості несвоєчасно переданого майна, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент нарахування пені.

Судова колегія апеляційного суду дійшла висновку, що місцевий суд, задовольняючи частково позовні вимоги, припустився помилки при розрахунку пені та безпідставно розрахував розмір пені за формулою, що застосовується при нарахуванні річних відсотків від суми простроченого зобов’язання.

Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, Відкрите акціонерне товариство "Лізингова компанія "Укртранслізінг" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилається на порушення норм матеріального та процесуального права судом апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, заявник зазначає, що суд першої інстанції всебічно, повно та об’єктивно оцінив докази та врахував вимоги ст.233 Господарського кодексу України щодо зменшення розміру штрафних санкцій, на що апеляційна інстанція не звернула увагу.

Заслухавши присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в постанові і доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством "Лізингова компанія "Укртранслізінг" (лізингодавець) та Державним підприємством "Придніпровська залізниця" (лізингоодержувач) 03.11.2006 укладено договір № ПР/В-061369/НЮ ( далі –Договір лізингу), відповідно умов якого лізингодавець передає лізингоодержувачу в платне користування на умовах фінансового лізингу 700 чотирьохвісних напіввагонів вартістю 199980 грн. за одиницю виробництва ВАТ "Крюківський вагонобудівний завод" та ДП "Стрийський вагоноремонтний завод".

Згідно з п.3.1 Договору лізингу вагони передаються лізингодавцем і приймаються лізингоодержувачем поетапно партіями не менше 50 одиниць від виробника –вагонобудівного заводу та без обмежень розміру партій від виробника вагоноремонтного заводу на умовах оплати лізингоодержувачем лізингодавцю лізингової плати за користування майном.

Розмір партій вагонів, що передаються в лізинг, обумовлено графіком передачі майна в лізинг, який є додатком № 2 до Договору лізингу.

Згідно з Додатком № 2 до Договору лізингу ВАТ"Лізингова компанія "Укртранслізінг" зобов’язався передати в лізинг Придніпровській залізниці 700 піввагонів за графіком: піввагон моделі 12-783 у листопаді 2006 року у кількості 50 одиниць, у грудні 2006 року –50 одиниць, у січні 2007 року –125 одиниць, у лютому 2007 року –125 одиниць, у березні 2007 року –150 одиниць; піввагони моделі 12-9745 у грудні 2006 року –20 одиниць, у січні 2007 року –30 одиниць, у лютому 2007 року 70 одиниць, у березні 2007 року 80 одиниць.

Судами встановлено, що зобов’язання за договором відповідачем належним чином виконані не були : перша партія піввагонів у кількості 50 одиниць в листопаді 2006 позивачу передана не була, у зв’язку з чим позивачем було надіслано 22.01.2007 відповідачу претензію з вимогою сплатити штрафні санкції в сумі 28997,10 грн. та претензію від 19.02.2007 на суму 32996,70грн. за затримку поставки піввагонів.

Судами також встановлено, що 01.02.2007 сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору лізингу, якою змінено ціну, кількість піввагонів та встановлено нові строки передачі майна в лізинг.

Додатковою угодою визначено, що з дати підписання цієї угоди додаток № 2 до Договору лізингу втрачає чинність та по тексту цього Договору всі посилання на Додаток № 2 вважаються посиланням на додаток № 5.

Актами приймання-передачі № 4, 5, 6 у березні 2007 року відповідачем передано залізниці піввагони моделі 12-783 в кількості 75 одиниць та піввагони моделі 12-9745 в кількості 40 одиниць.

Судами встановлено, що відповідачем не було передано позивачу майно в лізинг у строки, визначені Договором лізингу та додатками до нього, а саме –піввагони моделі 12-783 у кількості 50 одиниць не були передані у листопаді 2006 року; піввагони моделі 12-783 у кількості 75 одиниць та моделі 12-9745 у кількості 50 одиниць не були поставлені у березні 2007 року.

Пунктом 10.3 Договору лізингу встановлено, що за несвоєчасну передачу майна лізингодавець сплачує лізингоодержувачу пеню в розмірі 0,01 % за кожен день прострочення від вартості несвоєчасно переданого майна, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент нарахування пені, і на цій підставі суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що у зв’язку з порушенням відповідачем договірних зобов’язань вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені є правомірними.

21.08.2007 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 2, якою сторони погодили дострокове припинення дії Договору лізингу в частині передачі на умовах фінансового лізингу 515 піввагонів.

Пунктом 5 Додаткової угоди № 2 сторонами передбачено, що у зв’язку з припиненням дії договору в частині поставки на умовах лізингу піввагонів в кількості 515 одиниць вважати чинними та такими, що застосовуються в розрахунках Додаток № 2 від 03.11.2006 та Додаток № 5 від 01.02.2007 до Договору лізингу в частині поставки піввагонів в кількості 185 одиниць. Згідно з пунктом 10 Додаткової угоди № 2 після її підписання сторони не мають взаємних претензій щодо зобов’язань з недопоставки 515 піввагонів, обумовлених Договором.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що у зв’язку з порушенням відповідачем договірних зобов’язань вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені є правомірними, оскільки у відповідності із ч.7 ст.180 Господарського кодексу України закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мали місце під час дії договору.

Однак, суди не визначили, чи є Додаткова угода № 1 до Договору лізингу, укладена 01.02.2007 сторонами, якою змінено ціну, кількість піввагонів та встановлено нові строки передачі майна в лізинг новацією зобов’язання у розумінні ст. 604 Цивільного кодексу України.

Здійснивши правовий аналіз рішень суду першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що спір у даній справі зводиться до розрахунку суми пені, яка підлягає стягненню.

Місцевий та апеляційний господарські суди при встановленні вказаного факту дійшли до протилежних висновків, водночас колегія суддів Вищого господарського суду України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ними.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційні вимоги та заперечення на них фактично стосуються оцінки доказів та розрахунку суми санкцій, а не тільки питань застосування судами норм права, а касаційна інстанція позбавлена можливості встановлювати дійсні обставини справи.

Статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що спір розглянуто судами першої та апеляційної інстанцій без дослідження в повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене, вжити передбачені законом заходи для всебічного, повного і об’єктивного встановлення обставин справи, прав і обов’язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Укртранслізинг" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2008р. у справі № 3/447 та рішення господарського суду міста Києва від 27.11.2007 скасувати.

Справу № 3/447 направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий           Є. Першиков

Судді           Т. Данилова

І. Ходаківська