ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2008 р.

№ 11/79

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Кріс”, м. Мукачево Закарпатської області (далі –ТОВ “Кріс”)

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2008

зі справи № 11/79

за позовом ТОВ “Кріс”

до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, м. Ужгород (далі –Виконком)

про стягнення 23 440, 40 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача – Коприви О.Ф.,

відповідача – не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про відшкодування шкоди в сумі 23 440, 40 грн., заподіяної внаслідок демонтажу та знищення елементів рекламних конструкцій.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 18.12.2007 (суддя Якимчук Л.М.) позов задоволено повністю; з Виконкому стягнуто на користь ТОВ “Кріс” 23 440, 40 грн. збитків та суму судових витрат у справі. У прийнятті зазначеного рішення суд з посиланням на статтю 41 Конституції України, статті 16, 22, 321, 386 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України), а також статтю 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) виходив з обґрунтованості позовних вимог.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2008 (колегія суддів у складі: Давид Л.Л. - головуючий, судді Кордюк Г.Т. і Мурська Х.В.): задоволено апеляційну скаргу Виконкому; рішення місцевого господарського суду з даної справи скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено; судові витрати зі справи покладено на позивача. У прийнятті відповідної постанови суд з посиланням на приписи статей 16, 22, 1166 ЦК України виходив, зокрема, з недоведеності вимог позивача, в тому числі стосовно наявності збитків у зазначеній сумі і причинного зв’язку між збитками та поведінкою відповідача; крім того, на думку суду, в разі якщо позивач вважає свої права порушеними заступником голови Ужгородської міської ради, то він (позивач) може оскаржити в судовому порядку дії названої посадової особи.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України ТОВ “Кріс” просить скасувати оскаржувану постанову апеляційної інстанції і прийняти нове рішення, яким залишити без змін рішення місцевого господарського суду з даної справи. Скаргу мотивовано тим, що апеляційним господарським судом у розгляді справи не застосовано статті 1173, 1174 ЦК України, які підлягали застосуванню.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

За результатами відповідного розгляду Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судом першої інстанції у справі встановлено, що:

- ТОВ “Кріс” на підставі відповідних дозволів та додатків до дозволів, виданих згідно з рішеннями Виконкому і розпорядженням керівника робочого органу по регулюванню діяльності з розміщення зовнішньої реклами у м. Ужгороді –госпрозрахункової організації “Ужгородрекламаблагоустрій” –провело роботи з установлення елементів рекламних конструкцій під металеву площину –щит на території залізничної станції Ужгород та Ужгородської дистанції колії (ПЧ-16) державного територіально-галузевого об’єднання “Львівська залізниця” за адресами: м. Ужгород, вул. Гагаріна (перед залізничним переїздом праворуч), вул. Гагаріна (перед залізничним переїздом ліворуч); перехрестя вул. Станційної та Гагаріна (перед залізничним переїздом); на розі вулиць Минайської –Грушевського;

- 27.03.2007 ТОВ “Кріс” виявило, що зазначені елементи рекламних конструкцій зникли і наступного дня звернулося до Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області із заявою про крадіжку належного йому (ТОВ “Кріс”) майна;

- названим відділом за результатами відповідної перевірки 30.06.2007 згідно з пунктом 2 статті 6 Кримінально-процесуального кодексу України винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи по факту скоєння злочину за ознаками статті 185 Кримінального кодексу України. У згаданій постанові зазначено, що громадянин Адамовський М.Г., заступник голови Ужгородської міської ради, повідомив, що Виконкомом прийнято рішення від 16.01.2007 № 3 стосовно впорядкування об’єктів зовнішньої реклами на території м. Ужгорода, пунктом 3 якого передбачено демонтаж рекламоносіїв, які встановлено без відповідного дозволу Виконкому або з порушенням Порядку розміщення об’єктів зовнішньої реклами у м. Ужгороді, затвердженого рішенням Виконкому від 22.06.2005 № 176, та договору тимчасового користування місцем для розміщення зовнішньої реклами. Згідно з пунктом 4 даного рішення демонтовано швелери ТОВ “Кріс”, які взято не відповідальне зберігання, про що повідомлено громадянина Гарсеванішвілі В.Ю. –засновника ТОВ “Кріс”;

- згідно з письмовим поясненням громадянки Івашкович Л.І., чергової по залізничному переїзду (наявне у відмовних матеріалах), вона бачила під час чергування 26.03.2007, як невідомі їй особи зрізали металеві конструкції для встановлення рекламних щитів неподалік від переїзду з вул. Станційної. Від громадянина, який представився заступником мера м. Ужгорода, вона дізналася, що конструкції зрізуються як самовільно встановлені. Зрізано було також металоконструкції біля залізничного полотна з боку вул. Гагаріна;

- засновникові ТОВ “Кріс” Гарсеванішвілі В.Ю. 06.07.2007 було надіслано листа за підписом начальника Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області, де зазначено, що належні названому товариству швелери демонтовано працівниками Ужгородської міської ради на підставі рішень Виконкому, про заходи з упорядкування об’єктів зовнішньої реклами на території міста та їх демонтаж і передано на відповідальне зберігання ТОВ “Ужбудпроект” (м. Ужгород, вул. Загорська, 51), та рекомендовано з усіх відповідних спірних питань “звернутися до суду в порядку цивільного судочинства”;

- через 2 дні після проведення дій з демонтажу зазначених рекламних конструкцій (під керівництвом заступника міського голови) Виконкомом прийнято рішення від 28.03.2007 “Про демонтаж об’єктів зовнішньої реклами”, згідно з яким:

КАТП –072801 і КШЕП зобов’язано демонтувати об’єкти зовнішньої реклами, зазначені в пункті 1 цього рішення, в строк до 06.04.2007 та прийняти їх на відповідальне зберігання (пункт 2);

контроль за виконанням рішення покладається на заступника міського голови Адамовського М.Г. (пункт 4);

- відповідне рішення оскаржувалося ТОВ “Кріс” до господарського суду. Постановою господарського суду Закарпатської області від 06.06.2007 зі справи № 16/90 у позові було відмовлено, а постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.10.2007 цю постанову місцевого господарського суду скасовано, позовні вимоги задоволено: визнано протиправним і скасовано рішення Виконкому від 28.03.2007 № 91 “Про демонтаж об’єктів зовнішньої реклами”. У мотивувальній частині згаданої постанови Львівського апеляційного адміністративного суду зазначено: “Відповідно до п. 46 Типових правил розміщення зовнішньої реклами уповноважена особа органу, який здійснює контроль за додержанням цих Правил, звертається до розповсюджувача реклами з вимогою усунути порушення у встановлений строк. Але виконавчий комітет Ужгородської міської ради не попереджав позивача про те, що ним порушені будь-які норми порядку чи Типових правил, не пред’являлись ніякі вимоги. Дозволи на розміщення зовнішньої реклами та додатки до них видані ТзОВ “Кріс” не скасовані, їх дія не припинена, вони діють по сьогоднішній день”;

- на підтвердження суми збитків, яка складається з вартості демонтованих та знищених Виконкомом елементів рекламних конструкцій під металеві площини –щити, ТОВ “Кріс” подано договір від 09.03.2007 № 22 на виконання робіт з виготовлення та монтажу рекламних конструкцій і додатки до цього договору №№ 3, 4, 5, 9, розрахунок суми позову, платіжні доручення від 26.04.2007 № 126, від 26.04.2007 № 130.

Судом апеляційної інстанції додатково встановлено, що:

- як вбачається з матеріалів справи та з пояснень представника Виконкому, останнім на час демонтажу рекламних конструкцій ТОВ “Кріс” ніяких рішень щодо такого демонтажу не приймалося;

- з листа Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області від 06.07.2007 (а. с. 80) вбачається, що швелери було демонтовано працівниками Ужгородської міської ради, а не працівниками Виконкому;

- “покликання Позивача на вартість витрат по виготовленню конструкцій під металеву покришку та її встановлення (а. с. 46), носять односторонній характер; відсутні докази реальності понесених збитків (перерахування коштів, акти виконаних робіт на суму 23 440, 40 грн., тощо)”.

- ТОВ “Кріс” не доведено наявності шкоди, “завданої саме Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради чи її працівниками”.

Причиною спору стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення суми, в якій, на думку позивача, йому завдано шкоди.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення” таке рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова не узгоджується з відповідними вимогами з огляду на таке.

Обставини справи, пов’язані із здійсненням демонтажу об’єктів зовнішньої реклами, судом апеляційної інстанції з’ясовано суперечливо й неповно. Так, з одного боку відповідний суд з посиланням на дані Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області зазначає, що “швелера були демонтовані працівниками Ужгородської міської ради”, з іншого –що позивачем не доведено заподіяння шкоди “саме Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради чи її працівниками”, - тобто працівниками названої ради. Відтак залишилося не встановленим, чи здійснювався згаданий демонтаж працівниками Ужгородської міської ради, і якщо так, то з яких підстав. Тим часом установлення відповідних обставин було визначальним у правильному вирішенні питання про наявність або відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів:

- статті 24 ГПК України щодо залучення до участі у справі іншого відповідача або заміни первісного відповідача належним відповідачем;

- статті 1173 ЦК України, за якими шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Ця стаття є спеціальною щодо неправильно застосованої апеляційною інстанцією до спірних відносин частини першої статі 1166 названого Кодексу; така неправильність полягає в тому, що суб’єктом відповідальності за позовною заявою визначено саме орган місцевого самоврядування, а не будь-яку іншу особу.

Суперечливо та неповно з’ясувавши обставини, що входять до предмету доказування в даній справі, суд апеляційної інстанції припустився також і неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

В оскаржуваній постанові зазначено також про відсутність доказів “реальності понесених збитків”. У зв’язку з цим слід відзначити, що, по-перше, в даній справі йшлося про відшкодування не збитків, а шкоди; по-друге, за приписом частини третьої статті 43 ГПК України господарський суд створює, зокрема, сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи, а згідно з частиною першою статті 38 названого Кодексу у разі недостатності поданих сторонами доказів зобов’язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Не можна погодитися й з мотивацією оскаржуваної постанови щодо “одностороннього характеру” “покликань Позивача на вартість витрат по виготовленню конструкцій під металеву площину та її встановлення”.

Оцінка доводів сторони має здійснюватись господарським судом з точки зору доведеності тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх, у даному разі, вимог (частина перша статті 33 ГПК України), а не з точки зору “односторонності” таких доводів (відповідним поняттям чинне процесуальне законодавство взагалі не оперує).

Касаційна інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права, встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Водночас Вищий господарський суд України бере до уваги, що неправильного застосування норм матеріального і процесуального права у розгляді даної справи, а також неповного встановлення її обставин припустився саме суд апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У такому розгляді суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, пов’язані із здійсненням належних позивачеві демонтажу рекламоносіїв й наявністю заподіяної у зв’язку з цим шкоди, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для розгляду справи, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та прийняти законне і обґрунтоване судове рішення.

За результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу витрат зі сплати державного мита.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Кріс” задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2008 зі справи № 11/79 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Львівського апеляційного господарського суду.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов