ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2008 р.

№
14/269/06

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів: Дерепи В.І. -головуючого
(доповідача), Грека Б.М., Стратієнко Л.В.,

за
участю представників: позивача -

відповідача
-Кірюти С.С.,

розглянувши
касаційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма
"Лан" на постанову Запорізького апеляційного господарського суду від
5 лютого 2008 року у справі за позовом Приватного підприємця ОСОБА_1 до
Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Лан"
про стягнення 569322 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2006 року позивач звернувся
до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача про
стягнення заборгованості в сумі 534802 грн. за договором купівлі-продажу від
24.09.2003 року, з урахуванням індексу інфляції та 34520 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 18
липня 2007 року (суддя Хоролець Т.Г.) в позові відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного
господарського суду від 5 лютого 2008 року рішення суду скасоване. Позов
задоволений. Стягнуто з відповідача на користь позивача 400000 грн. основного
боргу, 134802 інфляційних втрат, 34520 грн. річних, судові витрати.

Не погоджуючись з постановою суду,
Приватне сільськогосподарське підприємство "Агрофірма "Лан" просить
її скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального
і процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
вивчивши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або законом.

Відповідно
до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно
до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно ставляться.

З
матеріалів справи вбачається, що 24 вересня 2003 року між сторонами у справі
було укладено договір на придбання насіння соняшника врожаю 2003 року в
кількості 400 тонн  за ціною 1000 гривень
за тонну.

Згідно
п.2 укладеного договору, позивач зобов'язався
оплатити вартість соняшника в розмірі 400000 гривень, а відповідач -
поставити насіння соняшника до 01.10.2003 року.

Факт
оплати позивачем товару підтверджується наявними в матеріалах справи
документами, а саме квитанцією до прибуткового касового ордера №57 від
24.09.2003 року, яку було видано головним бухгалтером підприємства відповідача.

Законом
України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність
в Україні»передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення  господарських операцій.

Відповідно до пункту 3.2 Положення про
ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого
Постановою Правління Національного банку України від 19.02.2001 року №72,
редакція, якого діяла на час здійснення касової операції, приймання готівки
касами підприємств, у тому числі й одержаної з банку, проводиться за
прибутковими касовими ордерами,
підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником
підприємства.

Прибутковий
касовий ордер застосовується для оформлення надходжень готівки в касу, цей
документ є єдиним допустимим доказом здійснення касової операції.

Як
правильно встановлено судом апеляційної інстанції, в порушення умов укладеного
договору відповідач товар не поставив, суму попередньої оплати в розмірі 400 000
грн., перерахованої позивачем, не повернув.

Відповідно
до ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати
товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати
передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно
ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється  від
відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник,
який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції
за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд
вважає, що апеляційний господарський суд, скасувавши рішення місцевого суду, у
постанові вірно застосував норми матеріального права і обгрунтовано визнав
такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення суми основного
боргу, інфляційних та річних.

За
таких обставин, постанова суду відповідає вимогам закону і обставинам справи,
тому підстав для її зміни немає.

Керуючись  ст. ст. 1115, 1117, 1119,
11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И
В:

Постанову
Запорізького апеляційного господарського суду від 5 лютого 2008 року залишити
без змін, а касаційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства
"Агрофірма "Лан" - без задоволення.

Головуючий,
суддя
В.Дерепа

Судді
Б.Грек

Л.Стратієнко