ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2008 р.

№ 15/398н

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Укртелеком”, м. Київ, в особі Луганської філії відкритого акціонерного товариства “Укртелеком”, м. Луганськ (далі –ВАТ “Укртелеком”)

на рішення господарського суду Луганської області від 05.12.2007 та

постанову Луганського апеляційного господарського суду від 24.01.2008

зі справи № 15/398н

за позовом ВАТ “Укртелеком”

до Луганського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Луганськ (далі –територіальне відділення АМК)

про визнання недійсним рішення частково.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача –Гумінської О.М., Бутенка Б.О., Пирікової Р.О.,

відповідача –Зав’ялової Т.В.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про визнання недійсним рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК від 10.05.2007 № 01-29/11 (далі –оспорюване рішення) в частині визнання порушення законодавства про захист економічної конкуренції з боку ВАТ “Укртелеком” та стягнення штрафів у сумах 7 000 грн. і 5 000 грн.

Рішенням господарського суду Луганської області від 05.12.2007 (колегія суддів у складі: Пономаренко Є.Ю. - головуючий, судді Лісовицький Є.А. і Палей О.С.), залишеним без змін постановою Луганського апеляційного господарського суду від 24.01.2008 (колегія суддів у складі: Журавльова Л.І. - головуючий, судді Парамонова Т.Ф. і Семендяєва І.В.), у задоволенні позову відмовлено. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції з посиланням на статті 13, 48, 50, 52 Закону України “Про захист економічної конкуренції” (далі –Закон), а також статті 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) виходили із законності та обґрунтованості оспорюваного рішення у відповідній частині.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України ВАТ “Укртелеком” просить скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій з даної справи і прийняти нове судове рішення, яким визнати оспорюване рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК недійсним у частині визнання порушення з боку ВАТ “Укртелеком” законодавства про захист економічної конкуренції і стягнення штрафів у сумах 7 000 грн. і 5 000 грн. Скаргу мотивовано порушенням та неправильним застосуванням попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, в тому числі статей 13, 50 Закону, статей 33 і 35 ГПК України.

У відзиві на касаційну скаргу територіальне відділення АМК зазначає про необґрунтованість доводів та висновків скаржника і невідповідність цих доводів та висновків нормам матеріального і процесуального права й просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. А згідно з частиною другою статті 4 названого Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Відповідно ж до приписів статті 60 Закону рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду.

У пункті 4 Інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005 також зазначено: “Закони України можуть передбачати вирішення певних категорій публічно-правових спорів в порядку іншого судочинства (наприклад, стаття 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлює, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення)”.

Отже, розгляд даної справи здійснюється за правилами ГПК України.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- розпорядженням адміністративної колегії територіального відділення АМК від 24.10.2003 № 07-18.1/42 було розпочато розгляд справи № 297 на підставі звернень абонентів ВАТ “Укртелеком” у зв’язку з наявністю в діях останнього (в особі його Луганської дирекції) ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, а саме:

абоненти не могли отримати починаючи з жовтня 2002 року і до лютого 2003 року та у квітні 2005 року послуги автоматичного зв’язку з містами Москвою і Тулою (Росія);

на звернення споживачів послуг автоматичного телефонного зв’язку (далі - АТЗ) ВАТ “Укртелеком” надало відповіді із зазначенням у них переліку умов для поновлення АТЗ з Росією: необхідність обов’язкового переукладення “діючого договору” на надання послуг електрозв’язку; обов’язкове (особисте) подання заяви на встановлення І категорії автоматичного визначення номеру абонентських пристроїв АТС;

- за результатами розгляду справи № 297 прийнято оспорюване рішення, згідно з яким:

1) Визнано, що ВАТ “Укртелеком” у 2002 році, І-му кварталі 2005 року займало монопольне (домінуюче) становище на товарному ринку послуг фіксованого телефонного зв’язку (для абонентів) у територіальних межах зони дії АТС, за допомогою яких надавалися зазначені послуги абонентам, телефонні пристрої яких знаходяться на кварталах Якіра, Волкова, Жукова м. Луганська, з частками відповідно 99, 7% та 98, 9%;

2) Визнано, що дії ВАТ “Укртелеком” щодо нормативно необґрунтованої вимоги споживачам стосовно подання заяви на встановлення І категорії автоматичного визначення номера у випадку, коли укладеним договором або відповідною заявою не передбачено обмеження, скорочення послуг та відмови у наданні послуги автоматичного міжнародного телефонного зв’язку з квартирних телефонів абонентів, що уклали договори з ВАТ “Укртелеком” на надання послуг телефонного зв’язку (електрозв’язку) у разі невиконання цієї вимоги є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем, що кваліфікується за пунктом 2 статті 50, частиною першою статті 13 Закону як дії суб’єкта господарювання, який займає монопольне становище на ринку, що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку;

2.1) Відповідно до частини першої, абзацу другого частини другої статті 52 Закону за вчинене порушення на ВАТ “Укртелеком” накладено штраф у сумі 7 000 грн.;

2.2) ВАТ “Укртелеком” зобов’язано у 20-денний строк з дня отримання ним цього рішення припинити дії, які визнано порушенням у пункті 2 відповідного рішення;

3) Визнано, що дії ВАТ “Укртелеком” щодо нормативно необґрунтованої вимоги споживачам стосовно переукладення “діючого договору” на надання послуг електрозв’язку та відмови у наданні послуги автоматичного міжнародного телефонного зв’язку з квартирних телефонів абонентів, що уклали договори з ВАТ “Укртелеком” на надання послуг телефонного зв’язку (електрозв’язку), у разі невиконання цієї вимоги є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді зловживання монопольним становищем, що кваліфікується за пунктом 2 статті 50, частиною першою статті 13 Закону як дії суб’єкта господарювання, що займає монопольне становище на ринку, що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку;

3.1) Відповідно до частини першої, абзацу другого частини другої статті 52 Закону за вчинене порушення на ВАТ “Укртелеком” накладено штраф у сумі 5 000 грн.;

- абонент ВАТ “Укртелеком”, на підставі звернення якого до територіального відділення АМК останнім розпочато розгляд справи та прийнято оспорюване рішення, отримував послуги електрозв’язку на підставі договору від 17.02.1994, у тому числі послуги АТЗ з Росією;

- у заяві до територіального відділення АМК зазначений абонент (споживач) зазначив, зокрема, що ВАТ “Укртелеком” в односторонньому порядку припинило надання відповідних послуг. На два звернення абонента до Луганської дирекції ВАТ “Укртелеком” (правонаступником якої є Луганська філія названого товариства) з проханням забезпечити можливість здійснення з його телефону АТЗ (у тому числі з країнами СНД) згадана дирекція надала відповіді про те, що для поновлення користування АТЗ з Росією необхідно звернутися до сервісного центру Луганської дирекції ВАТ “Укртелеком” для укладання договору на надання послуг зв’язку та “подати заяву на встановлення 1-ї категорії”;

- у засобах масової інформації (газеті “Луганська правда”) було вміщено інформацію про те, що “без зміни категорії користування автоматичним телефонним зв’язком з Росією з 1 жовтня 2002 року буде неможливим”;

- ВАТ “Укртелеком” не заперечується, що послуга АТЗ з Росією не надавалася абонентам внаслідок невиконання ними вимог ВАТ “Укртелеком” щодо переукладення договору на надання послуг та подання “заяви на встановлення категорії”;

- послуга користування АТЗ з Росією надавалася споживачам –до її припинення у 2002 році –на підставі укладених раніше (зокрема, у 1994 році) договорів;

- у договорах з абонентами (зокрема, від 17.02.1994 з гр. Осичнюком Є.В.), які діяли на момент, коли такі абоненти не могли отримати послугу автоматичного з’єднання з Москвою, не було зазначено, що послуги будуть надаватися за категорією “7” (або за будь-якою іншою категорією). Договір не містив положень про визначення категорії, за якою надаватимуться послуги; так, згідно з договорами, укладеними після того, як Росія і Україна стали незалежними державами, абонентам надавалися послуги користування автоматичним міжнародним телефонним зв’язком з Росією;

- за змістом наказу Державного комітету зв’язку та інформатизації України (далі –Держкомзв’язку) від 17.01.2000 № 4 “Про затвердження Категорій автоматичного визначення номера абонентських пристроїв АТС, порядку установлення категорій та можливостей при наданні послуг електрозв’язку” обмеження у наданні послуг зв’язку може бути здійснено за бажанням абонента, проте бажання щодо обмеження у наданні послуг АТЗ з країнами СНД абоненти (надання послуг яким досліджувалося територіальним відділенням АМК при прийнятті оскаржуваного рішення) не виявляли;

- передбачених законом або договорами підстав для обмеження надання послуг електрозв’язку за рішенням оператора зв’язку в даному разі не було;

- Держкомзв’язку на запит територіального відділення АМК надав таке “тлумачення спірної ситуації” (лист від 18.08.2003 № 6-04-64-115):

припинення надання послуги автоматичного міжнародного зв’язку оператором можливе при несплаті рахунків за вже надану послугу (після попередження) або за заявою абонента про обмеження міжнародного зв’язку. Відповідно до пункту 50 Правил користування місцевим телефонним зв’язком підприємство зв’язку має право призупиняти користування телефоном або здійснювати розірвання договору в разі порушення абонентом обов’язків, передбачених пунктом 51 цих Правил;

кожному абоненту підприємство при встановленні абонентського пристрою надає право на використання всіх передбачених послуг (перша категорія); змінити категорію абонентського пристрою, що належить абоненту, оператор може лише за письмовою заявою абонента або при переукладенні договору;

- у ВАТ “Укртелеком” була технічна можливість продовжувати надавати споживачеві весь спектр послуг (у тому числі з виходом на Росію), який надавався за чинним договором із споживачем (наявність такої можливості підтверджується листом названого товариства від 28.04.2005 № 15-305), але воно поставило реалізацію цієї можливості у залежність від подання абонентом заяви на визначення категорії за згаданим наказом Держкомзв’язку, що містить перелік таких категорій;

- такі дії ВАТ “Укртелеком” призвели до ущемлення інтересів споживачів, які необґрунтовано спонукалися подавати заяви “на встановлення категорії” притому, що вони раніше вже користувалися послугами АТЗ, і через невиконання ними відповідної вимоги їм було припинено надання необхідної для них послуги;

- іншою необхідною умовою поновлення користування АТЗ з Росією ВАТ “Укртелеком” визначало необхідність звернення абонента за переукладенням “діючого договору” на надання послуг зв’язку. За змістом наказу Держкомзв’язку від 13.07.1999 № 10 переукладення чинного договору на надання послуг телефонного зв’язку є можливим (за певних умов), а не необхідним. У той же час ВАТ “Укртелеком” не пропонувалося абонентові переукласти договір, а виставлялися умови, після виконання яких абонентові “буде відновлене користування автоматичним зв’язком з Росією”; при цьому чинне законодавство не містить норм, які передбачали б право підприємства зв’язку в односторонньому порядку припиняти надання абонентам послуг АТЗ з Росією (за наявності чинних договорів) у зв’язку з непереукладенням договору та неподанням “заяви про встановлення категорії”;

- зайняття ВАТ “Укртелеком” (в особі її Луганської філії) монопольного становища на товарному ринку послуг фіксованого телефонного зв’язку (для абонентів) належним чином установлено й мотивовано територіальним відділенням АМК та не заперечено названим товариством;

- ВАТ “Укртелеком”, заперечуючи проти оспорюваного рішення, посилалося на рішення Жовтневого суду м. Луганська від 03.09.2007 у справі № 2-222/2004. У цій справі розглядався позов гр. Осичнюка Є.В. про визнання протиправною бездіяльності ВАТ “Укртелеком” та стягнення моральної шкоди, і рішенням названого суду в задоволенні позову відмовлено;

- оспорюване рішення прийнято не лише “на підставі обставин щодо взаємовідносин гр. Осичнюка Є.В. та ВАТ “Укртелеком”, а й на підставі аналізу відносин цього товариства також і з іншими абонентами;

- згадане рішення загального суду винесено до прийняття оспорюваного рішення територіального відділення АМК, а “резолютивна частина рішення (загального суду) не містить встановлення факту незаконності” оспорюваного рішення.

Причиною спору у даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання оспорюваного рішення недійсним у певній частині.

Відповідно до пункту 2 статті 50 Закону порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб’єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб’єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

За приписами частини другої статті 52 Закону за порушення, передбачені пунктом 2 статті 50 Закону накладаються штрафи у розмірі до десяти відсотків доходу (виручки) суб’єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, за який накладається штраф.

З урахуванням наведених законодавчих приписів та з огляду на встановлені обставини справи попередні судові інстанції дійшли правильних висновків про законність та обґрунтованість оспорюваного рішення і відтак – про відсутність підстав для визнання його недійсним у відповідній частині.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків не спростовують з таких причин.

Обставини, пов’язані з наявністю в діях ВАТ “Укртелеком” зловживання монопольним (домінуючим) становищем та з ущемленням у зв’язку з цим інтересів споживачів, достатньою мірою з’ясовані як територіальним відділенням у прийнятті оскаржуваного рішення, так і попередніми судовими інстанціями у прийнятті ними рішення та постанови зі справи. Доводи скаржника про те, що “абоненти ніколи не користувалися автоматичним міжнародним зв’язком, в тому числі з Росією” і тому їх “інтереси не були ущемлені”, цілком заперечуються встановленими попередніми судовими інстанціями фактичними обставинами, з яких убачається, що абоненти (споживачі) неправомірно обмежувалися ВАТ “Укртелеком” (в особі його Луганської філії) у здійсненні свого права на користування АТЗ, що призводило до ущемлення їх інтересів.

Так само й посилання скаржника на те, що в оспорюваному рішенні “не вказано за вчинення яких конкретно дій Позивача” на нього накладено штраф “та яке конкретно порушення законодавства про захист економічної конкуренції ним скоєно”, спростовується з’ясованим названими судовими інстанціями змістом зазначеного рішення, і в мотивувальній, і в резолютивній частині якого (зокрема, в пунктах 2 і 3 останньої з названих частин) докладно наведено суть вчинених порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Попередніми судовими інстанціями, всупереч твердженню скаржника, не допущено порушення чи неправильного застосування частини четвертої статті 35 ГПК України у зв’язку з наявністю згаданого в цій постанові рішення загального суду. Зазначеною нормою передбачено, що рішення суду цивільної справи, яке набрало законної сили, є обов’язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору. Проте, як вірно відзначено названими судовими інстанціями (з посиланням також і на відповідну правову позицію Верховного Суду України, викладену в його постанові від 16.12.2003 зі справи № 112/16-2002), мотивація рішення у цивільній справі, розглянутій загальним судом, є правовою оцінкою обставин такої справи та поданих у ній доказів, а не фактами, які мали б преюдиційне значення для даної справи № 15/398н. Правова ж оцінка, здійснена загальним судом у розгляді цивільної справи, не має обов’язкового характеру для господарського суду у вирішенні останнім спору з іншої справи, віднесеної до його підвідомчості.

Твердження скаржника про те, що “відкриття нової можливості автоматичного телефонного виходу на Росію є відкриттям нової послуги міжнародного зв’язку” і “це потребує внесення необхідних змін до умов договору з ініціативи абонента” не обґрунтовано ним посиланням на якісь певні законодавчі приписи. Втім, навіть якби наведене відповідало дійсності, то, за доводами самого ж скаржника, внесення “необхідних змін до умов договору” потребувало б бажання й ініціативи самих абонентів, а не спонукання їх до переукладення договорів на надання послуг електрозв’язку шляхом пред’явлення їм необґрунтованих вимог та обмеження у наданні відповідних послуг у зв’язку з невиконанням таких вимог.

Не можна погодитися й з наведеними скаржником мотивами скасування оскаржуваних судових рішень в тій частині, що “встановлення 1 категорії всім підряд абонентам, як того вимагає ЛОТВ АМКУ, не можливо і не правильно, так як це було б нав’язування споживачу непотрібної йому послуги”. По-перше, з установлених обставин справи не вбачається, аби територіальне відділення АМК вимагало від ВАТ “Укртелеком” щось подібне. По-друге, наведене спростовується з’ясованою попередніми судовими інстанціями і заснованою на приписах відповідних нормативно-правових актів (у тому числі: пунктів 28, 31, 32, 41, 95 Правил надання і отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 № 720; наказу Держкомзв’язку від 17.01.2000 № 4; Типового договору про надання послуг електрозв’язку, затвердженого наказом Держкомзв’язку від 13.07.1999 № 10; типової заяви на встановлення квартирного телефону, яка є додатком до Інструкції про порядок обліку та розгляду заяв на надання послуг місцевого телефонного зв’язку, затвердженої наказом Держкомзв’язку від 12.12.1997 № 45) правовою позицією названого Державного комітету, за якою кожному абоненту підприємство зв’язку при встановленні абонентського пристрою та при укладанні договору надає право на використання всіх передбачених послуг (перша категорія автоматичного визначення номеру).

Не береться до уваги Вищим господарським судом України й твердження скаржника стосовно неправильної кваліфікації його дій, оскільки “дії Позивача ЛОТВ АМКУ кваліфіковані … за ч. 1 ст. 13 (Закону), в якій не зазначено будь яких дій, що визнаються зловживанням монопольним становищем на ринку”, і “однією з підстав визнання рішення ЛОТВ АМКУ недійсним, є те, що ч. 1 ст. 13 Закону надає тільки визначення поняття зловживання монопольним становищем, а порушення, якщо вони є, повинні кваліфікуватись за ч. 2 ст. 13 Закону”.

Скаржник неправильно розуміє зміст відповідних приписів Закону. Частина перша статті 13 Закону містить не просто “визначення поняття зловживання монопольним становищем”, а загальні кваліфікуючі ознаки зловживання монопольним (домінуючим) становищем стосовно необмеженого кола випадків такого зловживання, в частині ж другій цієї статті наведено перелік деяких з числа відповідних випадків, причому цей перелік жодним чином не є вичерпним, про що свідчить вжите в абзаці першому згаданої частини слово “зокрема”. Отже, сама лише відсутність у згаданому переліку вказівки про ті чи інші дії суб’єкта господарювання не є перешкодою для кваліфікації таких дій за ознаками частини першої даної статті.

З урахуванням наведеного визначених законом підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається.

Керуючись статтями 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Луганської області від 05.12.2007 та постанову Луганського апеляційного господарського суду від 24.01.2008 зі справи № 15/398н залишити без змін, а касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Укртелеком” в особі Луганської філії відкритого акціонерного товариства “Укртелеком” – без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов