ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12.03.08 Справа №6/454д/07

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя Мойсеєнко Т. В. судді Мойсеєнко Т. В. , Зубкова Т.П. , Юхименко О.В.

при секретарі Пересада О.В.

за участю представників:

позивача – нез’явився;

відповідача – Іванов О.О., довіреність б/н від 02.12.2007р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи №6/454д/07 та апеляційну скаргу Приватного підприємства «Сокол», с.Семенівка Мелітопольський район Запорізька область

на рішення господарського суду Запорізької області від 19.12.2007р. у справі № 6/454д/07

за позовом Приватного підприємства «Сокол», с.Семенівка Мелітопольський район Запорізька область

до відповідача Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», м.Київ

про визнання договору недійсним

Встановив:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 19.12.2007р. у справі № 6/454д/07 (суддя Місюра Л.С.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду прийнято з посиланням на ст.ст.212, 626, 627, 651, 1048, 1054 Цивільного кодексу України, п.7.3 кредитного договору та мотивовано тим, що підвищення процентної ставки в кредитному договорі за своєю суттю та правовою природою не є зміною самого кредитного договору, як вказує позивач у позовній заяві, а лише зміною прав та обов’язків сторін, яка може бути викликана певною відкладальною обставиною. Крім того, на момент укладання кредитного договору позивач був повністю згодний з тим обсягом прав та обов’язків, які декларувались сторонами в кредитному договорі. У разі незгоди позивача та/або його непогодження будь-яких умов кредитного договору, позивач мав повне право не укладати кредитний договір, а в разі його укладання відмовитись від прийняття кредитних коштів відповідача та заявити про свій намір припинити дію кредитного договору.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, у апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 19.12.2007р. у справі № 6/454д/07 у зв’язку з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального права, а також неповним з’ясуванням обставин справи та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. ПП «Сокол» доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до умов п.1.4.1.5 кредитного договору встановлено, що процентна ставка збільшується на 2% річних у разі порушення Позичальником (позивачем у справі) будь-яких із своїх зобов’язань. Таке збільшення процентної ставки не потребує укладення будь-якої додаткової угоди та Сторони згодні із підвищенням ставки щодо всієї суми кредиту, а Банк повідомляє ПП «Сокол» про таке збільшення. Відносно зменшення процентної ставки встановлена обов’язкова умова, що зменшення ставки можливе лише за взаємною згодою сторін та потребує укладення додаткової угоди. Однак, п.2 договору встановлені тільки права відносно відповідача, а обов’язки тільки стосовно позивача, окрім декларативних прав позивача та обов’язків банку, тобто, позивач вважає, що при відсутності кореспондуючих прав та обов’язків укладений договір не відповідає принципам цивільного права України. Таким чином, заявник наголошує на тому, що сторони за кредитним договором не погодили належним чином розмір та порядок нарахування відсотків в названому договорі, а тому не погодили суттєву умову цього договору, у зв’язку з чим, наступають правові наслідки, які визначені статтею 207 Господарського кодексу України, зазначає позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що доводи позивача є безпідставними, а оскаржуване рішення таким, яке винесено у відповідності до норм діючого законодавства. Дії ПП «Сокол» по фактичному прийняттю кредитних коштів, їх використанню та сплаті процентів за їх користування свідчать про реальний намір позивача укласти кредитний договір, а також про фактичну його згоду з усіма суттєвими умовами вказаного договору та про реальне бажання настання всіх правових наслідків за цим договором. Твердження заявника апеляційної скарги про те, що сторони за кредитною угодою не погодили суттєві умови названого договору є необґрунтованим, оскільки листом № 96 від 20.07.2006р. ПП «Сокол» заявив, що вважає обґрунтованим передбачене умовами кредитного договору підвищення процентної ставки на 2 %, що в черговий раз свідчить про визнання позивачем умов вказаного договору. Разом з цим, відповідач зазначає, що згідно до статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов’язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Зокрема, п.1.4.1.5 сторони погодились, що збільшення процентної ставки буде здійснено в разі настання вищевказаних обставин та не потребує укладення будь-якої додаткової угоди до цього Договору та сторони згодні з таким збільшенням щодо всієї суми кредиту. На підставі викладеного, відповідач просить суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 04 лютого 2008р. у справі № 6/454д/07 апеляційна скарга позивача прийнята та призначена до розгляду на 12.03.2008р.

Розпорядженням голови Запорізького апеляційного господарського суду № 444 від 12.03.2008р. справу призначено до розгляду у складі колегії – головуючого судді Мойсеєнко Т.В., суддів Зубкова Т.П., Юхименко О.В., якою і прийнято постанову.

У судове засідання, яке відбулося 12.03.2008р. уповноважений представник позивача не з’явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

За заявою представника відповідача присутнього у судовому засіданні, судовий процес проводився без застосування технічних засобів фіксації та за його згодою у судовому засіданні 12.03.2008р. оголошено тільки вступну та резолютивну частину постанови.

Відповідно до ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

31.03.2006р. між Приватним підприємством «Сокол» та АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено договір про надання кредитної лінії № СЬ06 – 063/18-003 з додатками та додатковою угодою.

Відповідно до положень Статуту ЗАТ «ОТП Банк» (зареєстрованого Національним Банком України 19.01.2007р., реєстраційний № 273 державну реєстрацію змін до установчих документів проведено 22.01.2007р.) Акціонерний комерційний банк «Райффайзенбанк Україна» згідно з рішенням Позачергових Загальних зборів акціонерів від 09.10.2006р. змінив назву на Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк». Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником усіх прав та обов’язків Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна».

05.04.2006р. згідно з кредитною заявкою ПП «Сокол» на видачу траншу № 43, відповідач здійснив видачу кредитних коштів позивачу в сумі 1 140 000грн., а 14.04.2006р. згідно з кредитною заявкою позивача на видачу траншу № 50 відповідач здійснив видачу кредитних коштів позивачу в сумі 1 070 000грн. шляхом їх безготівкового переказу на поточний рахунок позивача, що також підтверджується меморіальним ордером № 10 від 05.04.2006р. та меморіальним ордером № 8 від 12.04.2006р. Кредитні кошти позивачем фактично використані та в період певного часу позивачем сплачувались відсотки за користування такими кредитними коштами, що підтверджується витягом з руху коштів по поточному рахунку позивача за період з 01.01.2006р. по 01.11.2007р.

Сторони за кредитною угодою в двосторонньому порядку передбачили в договорі пункт 1.4.1.5 в наступній редакції: сторони цим дійшли згоди, що процентна ставка по кредиту збільшується на 2 % річних та складає 19% річних, в разі порушення позичальником будь-яких із своїх зобов’язань встановлених в пункті 2.3 цього договору.

Додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 29.03.2006р. пункт 1.4.1.5 кредитного договору (з підпунктами) був складений сторонами в наступній редакції: сторони цим дійшли згоди, що процентна ставка по кредиту збільшується на 2 % річних та складає 21,5% річних, в разі порушення позичальником будь-яких із своїх зобов’язань, встановлених в п.2.3 цього Договору.

Сторони розуміють, що таке збільшення процентної ставки буде здійснено в разі настання вищевказаних обставин та не потребує укладення будь – якої додаткової угоди до цього договору та сторони згодні з таким збільшенням щодо всієї суми кредиту.

При цьому процентна ставка по кредиту підлягає збільшенню в перший банківський день місяця, наступного за місяцем, в якому банком було виявлено факт настання будь-якої з подій, посилання на які містяться в п.1.4.1.5 цього договору.

Банк повідомляє позичальника про таке збільшення процентної ставки протягом перших 5 банківських днів з дати перегляду процентної ставки.

Зменшення процентної ставки, збільшеної відповідно до положень п.1.4.1.5 цього договору, можливе лише за взаємною згодою сторін при укладенні відповідної додаткової угоди до цього Договору.

Примітка: Підписанням цього договору сторони підтверджують, що визначення плати за кредит, встановлене в п.1.4 цього договору, цілком відповідає волі сторін. Сторони вичерпно розуміють зміст порядку визначення плати за кредит та окремих елементів цього порядку.

Відповідно до вимог ч.2 ст.345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти.

За кредитним договором у сторін виникли взаємні зобов’язання: з одного боку - обов’язок кредитодавця надати кредит, з іншого - обов’язок позичальника його повернути та сплатити проценти за користування кредитом. Проценти є оплатою позичальника банківській установі за користування ним кредитними коштами.

Проаналізувавши зміст спірного кредитного договору колегія вважає, що вказаний кредитний договір містить усі істотні умови необхідні за законом для кредитних договорів, в тому числі і відсоткові ставки та плату за кредит, які сторонами узгоджені у положеннях пункту 1.4 кредитного договору.

Кредитний договір підписаний уповноваженими особами сторін і скріплений печатками сторін.

За таких обставин, твердження заявника апеляційної скарги щодо не погодження сторонами умов кредитного договору в частині розміру та порядку нарахування відсотків є безпідставними.

Стосовно посилань позивача у апеляційній скарзі на недійсність спірного договору колегія зазначає наступне.

Обґрунтовуючи свої вимоги ПП «Сокол» посилається те, що кредитний договір згідно ст.203 ЦК України та ст.207ГК України є недійсним, оскільки не відповідає вимогам законодавства щодо недопущення зміни зобов’язань в односторонньому порядку, зокрема ст. ст. 626, 651ЦК України, та відсутності кореспондуючих прав та обов’язків сторін.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншими актами цивільного законодавства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу(ч.1 ст.215 ЦК України).

Згідно ст. 207 ГК України господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції може бути на вимогу однієї із сторін визнано судом повністю або в частині недійсним.

Стаття 651 ЦК України передбачає, що зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умови та порядок зміни процентної ставки сторони погодили у підпункті 1.4.1.5 при підписанні договору, зокрема визначивши, що збільшення процентної ставки буде здійснено в разі порушення позичальником своїх зобов’язань, встановлених у п.2.3, і не потребує укладення будь-якої додаткової угоди до цього договору.

Крім того, уклавши додаткову угоду сторони за обоюдною згодою внесли зміни до підпункту 1.4.1.5 пункту 1.4 кредитного договору щодо зміни процентної ставки.

Статтею 6 Цивільного кодексу України встановлена свобода договору, яка може проявлятися у тому, що сторони у договорі можуть відступити від положень актів законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до статей 627, 629 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Господарським кодексом України визначено, що відносини в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Відповідно до частини 2 статті 67, частини 4 статті 179 Господарського кодексу України сторони вільні у виборі предмету договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

За таких обставин, положення п.1.4.1.5. не є односторонньою зміною умов договору, а погодженою сторонами відповідно до вимог чинного законодавства, тому підстав для визнання спірного договору недійсним не вбачається.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що кредитним договором обмежені його права та обов’язки, як суб’єкта цивільних правовідносин, спростовується наступним.

Стаття 626 ЦК України визначає, що договір є двостороннім, якщо правами та обов’язками наділені обидві сторони договору. Вказаний договір визначає обсяг прав та обов’язків обох сторін.

Крім того, на момент укладення кредитного договору ПП «Сокол» був повністю згодний (це підтверджується підписанням договору та фактичним його виконанням) з тим обсягів прав та обов’язків, які декларувались сторонами в кредитному договорі.

В разі незгоди позивача та/або непогодження ним будь-яких умов кредитного договору, ПП «Сокол» мав право не укладати кредитний договір, а в разі його укладання відмовитись від прийняття кредитних коштів відповідача та заявити про свій намір припинити дію кредитного договору.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позивач всупереч статті 33 ГПК України не довів тих обставин, на які він посилається у апеляційній скарзі, у зв’язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог.

Доводи заявника апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи заявника, які викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для зміни або скасування судового рішення.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на заявника апеляційної скарги

Керуючись ст. ст. 49, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд –

Постановив:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Сокол», с.Семенівка Мелітопольський район Запорізька область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 19.12.2007р. у справі № 6/454д/07 залишити без змін.

Головуючий суддя Мойсеєнко Т. В.

судді Мойсеєнко Т. В.

Зубкова Т.П. Юхименко О.В.