ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2008 р.

№ Б40/174-07

Судова колегія Вищого господарського суду України у складі :

Полякова Б.М., –головуючого (доповідач у справі),

Ткаченко Н.Г.,

Коваленка В.М.

розглянувши

касаційну скаргу

Нікопольської ОДПІ, м. Нікополь Дніпропетровської області

на постанову

та ухвалу

від 24.01.2008 р. Дніпропетровського апеляційного господарського суду

від 13.11.2007 р. господарського суду Дніпропетровської області

у справі

№ Б40/174-07 господарського суду Дніпропетровської області

за заявою

Нікопольської ОДПІ, м. Нікополь Дніпропетровської області

до

ТОВ "Дніпро-Інвест", м. Нікополь Дніпропетровської області

про

банкрутство

в судовому засіданні взяв участь представник:

Нікопольської ОДПІ

Скок Г.Ю., довір.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24.07.2007 р. за заявою Нікопольської ОДПІ порушено провадження у справі № Б40/174-07 про банкрутство ТОВ "Дніпро-Інвест" в порядку ст. 52 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2007 р. (суддя Садиліна О.Є.) залишено заяву Нікопольської ОДПІ без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.01.2008 р. (судді: Білецька Л.М. –головуючий, Науменко І.М., Голяшкін О.В.) апеляційну скаргу Нікопольської ОДПІ залишено без задоволення, а ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2007 р. –без змін.

Не погоджуючись з винесеними судовими рішеннями, Нікопольська ОДПІ звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.01.2008 р. та ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2007 р., а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема ч. 1 ст. 52 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (далі –Закон про банкрутство) та п. 5 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України).

Заслухавши пояснення учасника судового засідання, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, залишаючи без розгляду заяву ініціюючого кредитора про порушення справи про банкрутство, суд першої інстанції виходив з того, що кредитором не виконано вказівки суду, викладені в ухвалах суду, в т.ч. в ухвалі від 22.10.2007 р., та не подано витребувані матеріали, необхідні для розгляду справи, а саме належні докази в підтвердження факту відсутності боржника за місцезнаходженням або відсутності підприємницької діяльності боржника.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону про банкрутство незалежно від розміру вимог до боржника та строку виконання зобов'язань кредитором може бути подана заява про порушення справи про банкрутство відсутнього боржника у разі, якщо керівні органи боржника - юридичної особи відсутні за її місцезнаходженням, або у разі ненадання боржником протягом року до органів державної податкової служби згідно із законодавством податкових декларацій, документів бухгалтерської звітності, а також за наявності інших ознак, що свідчать про відсутність підприємницької діяльності боржника.

Отже, за правилами цієї статті справа про банкрутство може бути порушена у разі наявності хоча б однієї з перелічених умов, а також за наявності інших ознак, що свідчать про відсутність підприємницької діяльності боржника.

Тобто, у суді має бути доведений факт нездійснення боржником підприємницької діяльності, зокрема, у зв’язку з його відсутністю за місцезнаходженням.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців” відомості про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням повинні міститися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців (далі –Єдиний державний реєстр).

Положеннями ч. 1 ст. 18 вказаного Закону, яка визначає статус відомостей Єдиного державного реєстру, передбачено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

При цьому, ч. 3 ст. 18 цього Закону встановлено, що у випадку, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

У зв’язку з чим, при встановленні факту відсутності юридичної особи за її місцезнаходженням як ініціюючий кредитор, так і суд мають керуватися відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема в своїх постановах від 06.06.2006 р. у справі № Б48/12-05, від 22.05.2007 р. у справі № 21/19-06-518.

Отже, належним доказом відсутності боржника за його місцезнаходженням у даному випадку є витяг з Єдиного державного реєстру, який має бути наданий ініціюючим кредитором суду безпосередньо при поданні заяви про порушення справи про банкрутство боржника за спрощеною процедурою.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду (заяву), якщо позивач (тобто кредитор) без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору.

Враховуючи те, що судом першої інстанції було встановлено, що боржник подає відповідну податкову звітність, що свідчить про відсутність однієї з ознак, передбачених ч. 1 ст. 52 Закону про банкрутство, то ненадання ініціюючим кредитором суду доказів наявності іншої з ознак, а саме відсутності боржника за його місцезнаходженням, є підставою для залишення заяви ініціюючого кредитора без розгляду.

Відтак, висновок суду першої інстанції про необхідність залишення заяви ініціюючого кредитора без розгляду відповідає чинному законодавству.

У зв’язку з чим, підстав для зміни або скасування постанови суду апеляційної інстанції, якою залишено без змін ухвалу суду першої інстанції, а також самої ухвали не вбачається.

З урахуванням наведеного та керуючись ст. 52 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, ст. ст. 17, 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців”, ст. ст. 34, 81, 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу Нікопольської ОДПІ залишити без задоволення.

2.          Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.01.2008 р. та ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2007 р. у справі № Б40/174-07 залишити без змін.

Головуючий Б.М. Поляков

Судді                                                    Н.Г. Ткаченко

В.М. Коваленко