КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2008                                                                                           № 46/397

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Корсака В.А.

суддів:           Авдєєва П.В.

Коршун Н.М.

За участю представників:

від позивача: Овчаренко О.А. – представник за довіреністю,

від відповідача: Бойчук Є.І. - представник за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ініс ЛТД"

на рішення Господарського суду м.Києва від 10.12.2007

у справі № 46/397 (Шабунін С.В.)

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Ініс ЛТД"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Скан Тек"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 10259,55 грн.

ВСТАНОВИВ:

В липні 2007 року ТОВ “Ініс ЛТД” заявлено позов про стягнення 10259,55 грн., що складають борг за договором № 12/1/5 від 12.01.2005р. про перевезення зовнішньо-торгових вантажів у розмірі 4797,50 грн., штраф за простій транспортного засобу у розмірі 1890 грн. та пеню у розмірі 365,47 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2007 р. № 05-5-9/9876 позовну заяву ТОВ “Ініс ЛТД” та додані до неї документи повернуто позивачеві без розгляду відповідно до ст. 63 ГПК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2007 р. ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.07.2007 р. № 05-5-9/9876 скасовано, справу передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.

19.11.2007 р. представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просить стягнути з відповідача суму пені, що збільшилась на 1 237,76 грн., 3 % річних, що збільшилось на 50,87 грн., суму інфляційних нарахувань, що збільшилась на 337,97 грн. та 16,27 грн. доплаченого позивачем державного мита у зв’язку із збільшенням позовних вимог.

Рішенням Господарського суду м.Києва від 10.12.2007р. в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ “ Ініс ЛТД” звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення від 10.12.2007р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов, застосувавши до правовідносин сторін строк позовної давності 1 ( один ) рік, посилаючись на порушення господарським судом норм процесуального та матеріального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції недостатньо досліджені обставини щодо застосування норм міжнародного законодавства у сфері міжнародних автомобільних перевезень вантажів.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду – без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву на нього, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

Відповідно до ч.1 ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов”язується доставити довіреній їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов”язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з укладеним між позивачем та відповідачем договору №12/1/5 про перевезення зовнішньоторгових вантажів від 12.01.2005 р. (надалі Договір) та заявки на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 8/06/06, позивачем були надані відповідачу транспортні послуги по перевезенню вантажу по маршруту: м. Бориспіль (Україна) - м. Новомосковськ (Російська Федерація).

Доставка вантажу та виконання позивачем зобов'язання за даним договором вбачається з міжнародної товаротранспортної накладної СМR № 599697 від 13.06.2006 р., яка містить відбиток печатки вантажоодержувача.

Розмір винагороди позивача за надані послуги згідно з заявкою становить 950 доларів США в гривнях по курсу Національного банку України, що на день виставлення рахунку складає 4 797,50 грн.

За умовами заявки та п. 5.6 Договору відповідач зобов'язався сплатити позивачу винагороду за транспортні послуги не пізніше 10-15 днів з моменту явлення належних документів (міжнародна товарно-транспортна накладна СМR, рахунок-фактура, податкова накладна, акт виконаних робіт).

Матеріали справи свідчать про те, що необхідні для оплати документи на суму 4 797,50 грн. були надані відповідачу 20.07. 2006 р.

Тобто, обов’язок відповідача сплатити за надані послуги перевезення наступив 31.07. 2006 р.

З матеріалів справи та з пояснень позивача вбачається, що на неодноразові усні та письмові вимоги про оплату наданих послуг відповідач посилався на те, що оскільки частина доставленого вантажу виявилася пошкодженою в результаті підмокання, тому відповідач утримує належні до сплати за перевезення кошти як компенсацію за нібито нанесені позивачем збитки.

Після чого відповідач звернуся з претензією до позивача про відшкодування вартості пошкодженої продукції в розмірі 6 237,21 грн.

У відповідь на дану претензію позивач повідомив відповідача, що дійсно, при вивантаженні доставленої продукції на склад одержувача було виявлено частину підмочених коробів з товаром, однак, згідно з Актом прийняття продукції підмокання товару сталося не з вини перевізника (позивача). Також була виставлена вимога оплатити надані послуги перевезення.

Не погодившись з доводами позивача, відповідач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з позивача суми завданих збитків в результаті пошкодження доставленого товару (справа № 31/558).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2007 р. у справі № 31/558 вимоги ТОВ “Скан Тек” про стягнення з ТОВ “Ініс ЛТД” 6 266,43 грн. збитків задоволено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду по справі № 31/558 від 24.04.2007 р. рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2007 р. скасовано, у позові відмовлено повністю.

Встановлено, що зазначена Постанова Київського апеляційного господарського суду набрала законної сили.

Даним судовим актом встановлено відсутність вини ТОВ “Ініс ЛТД” у настанні збитків в результаті надання послуг перевезення.

За приписами ст.526 ЦК України зобов”язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем здійснено перевезення вантажу відповідно до умов договору № 12/1/5 з доповненнями та заявки № 8/06/06.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем не сплачено спірну заборгованість перед позивачем у розмірі 4 797,50 грн.

Згідно зі ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Пунктом 6.5 укладеного між позивачем та відповідачем договору №12/1/5 від 12.01.2005 р. передбачено, що відповідач сплачує позивачу штраф під час простою автомобіля при розвантажені, митній очистці (не враховуючі вихідні та святкові дні) в розмірі 270 грн. за кожну повну добу простою на території країн СНД при умові пред'явлення підтверджуючих документів.

З відмітки на міжнародній товарно-транспортній накладній СМR № 599697, пояснень водія Зибцева С.Г. щодо обставин перевезення, витягу з міжнародної бази даних митних органів про доставку товарів за книжками МДП (ТІК Саrпеt) вбачається, що доставка товару до митниці призначення та розмитнення була здійснена 19.06.2006 р.

Однак, згідно з відміткою вантажоодержувача на міжнародній товарнотранспортній накладній СМК № 599697 та згідно зі складеним в місці акту про прийом товарів, розвантаження здійснене 28.06.2006 р., тобто за спливом 9 діб з дати доставки товару (з яких 2 дні вихідних).

Отже, відповідно до зазначених вище положень укладеного договору відповідач повинен сплатити позивачу штраф за допущений простій транспортного засобу у розмірі 1 890 грн. (7 діб х 270 грн.).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог ТОВ “ Ініс ЛТД”.

Встановлено, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права з пропуском строку позовної давності, враховуючи наступне.

За приписами ст.926 ЦК України позовна давність, порядок пред'явлення позовів у спорах, пов'язаних із перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Враховуючи те, що спірне перевезення було здійснене у міжнародному сполученні, тому підлягають застосуванню норми, передбачені ст.926 ЦК України.

Норми, що визначають позовну давність у спорах з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом містяться у Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 р.

Згідно з ч. 1 даної Конвенції термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, поновлюється в один рік.

Встановлено, що дана Конвенція була ратифікована Україною у серпні 2006 року (Закон України “Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів” від .01.08.2006 р № 57-V), а перевезення, згідно з яким виник спір, здійснене у червні 2006 року.

З огляду на дану обставину та враховуючи приписи ч. 1 ст. 5 ЦК України, згідно з якою акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що при вирішенні даного спору не підлягають застосуванню норми вказаної вище Конвенції.

За приписами ст.ст. 258, 925 ЦК України до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Згідно з ч. 2 ст.9 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Пунктом 168 Постанови Ради міністрів УРСР “Про Статут автомобільного транспорту УРСР” від 27.06.1969 р. зі змінами та доповненнями встановлено, що позови автотранспортних підприємств вантажоодержувачам можуть бути пред'явлені в суд протягом шести місяців, з дня настання події, що стала підставою для пред'явлення позову.

З позовної заяви ТОВ “Ініс ЛТД” до ТОВ “Скан Тек” від 18.06.2007 р. вбачається, що позивачу стало відомо про настання події, що стала підставою для пред'явлення позову 31.07.2006 р.

Тобто, позивач мав право подати відповідний позов до 31.01.2007 р.

В силу ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Матеріали справи свідчать про те, що 29.10.2007 р. представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності відповідно до ст. 926, ч. 3 ст. 267 ЦК України та п. 168 Постанови Ради міністрів Української РСР “Про Статут автомобільного транспорту УРСР” від 27.06.1969 р. зі змінами та доповненнями та подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позову з причин пропуску шестимісячного строку позовної давності.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності для пред’явлення позову про стягнення з відповідача 11 886, 15 грн. боргу за надані послуги з перевезення вантажу (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Позивачем не зазначені причини пропуску строку позовної давності та відсутні підстави для відновлення пропущеного строку позовної давності.

Відповідно до 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Окрім того, колегія суддів зважає на те, що відносини, що склались між сторонами, за своєю правовою природою є відносини з перевезення вантажу; дії, передбачені сторонами в договорі №12/1/5 від 12.01.2005р., відповідають змісту ч.1 ст.909 ЦК України.

Колегія суддів також зазначає, що Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів не підлягає застосуванню до правовідносин сторін, оскільки на момент укладення договору та здійснення перевезення Верховна Рада України не дала згоду на її обов”язковість.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що рішення місцевого господарського суду, яким повністю відмовлено в задоволенні позовних вимог, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Місцевим судом правильно дотримані вимоги ст.49 ГПК України щодо покладення судових витрат на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Ініс ЛТД” на рішення Господарського суду м. Києва від 10.12. 2007 року залишити без задоволення.

2.          Рішення Господарського суду м. Києва від 10.12.2007 року у справі № 46/397 залишити без змін.

3.          Матеріали справи № 46/397 направити до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Корсак В.А.

Судді                                                                                          Авдєєв П.В.

Коршун Н.М.