ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 2/55

13.05.08

За позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно- виробнича фірма «Автотовари»

До

1. Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

2. Закритого акціонерного товариства «Дніпровський ринок»

Про

визнання частково недійсним договору

Суддя Домнічева І.О.

Представники:

Від позивача

Есатов І.С., Павлик М.А.

Від відповідачів

1. не з’явився; 2. Коваль О.Л.

Рішення винесено відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України після оголошеної в судовому засіданні 06.05.08р. перерви.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-виробнича фірма «Автотовари»про визнання частково недійсним договору оренди цілісного майнового комплексу державного комунального підприємства «Дніпровський ринок»від 31 грудня 1997 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.02.08р. було порушено провадження по справі та призначено справу до розгляду.

Представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог відповідно до якої просить:

- визнати частково недійсним п.1.1. договору оренди цілісного майнового комплексу державного комунального підприємства від 31 грудня 1997 року в частині оренди 150 кв.м. контори, 766,4 кв.м. підвального приміщення, 1100 кв.м. загальних торгівельних площ, оренди основних фондів на суму 410 тис. грн. по балансовій вартості, 250 тис. грн. по залишковій вартості та в частині оренди земельної ділянки площею 6218,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Перова, 19;

- визнати за позивачем переважне право на укладення договору оренди цілісного майнового комплексу державного комунального підприємства в частині оренди 150 кв.м. контори, 766,4 кв.м. підвального приміщення, 1100 кв.м. загальних торгівельних площ, оренди основних фондів на суму 410 тис. грн. по балансовій вартості, 250 тис. грн. по залишковій вартості та в частині оренди земельної ділянки площею 6218,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Перова, 19.

Крім того, представником позивача подані заяви-клопотання про призначення судово-оціночної експертизи та вжиття заходів по забезпеченню позову, а також заява-клопотання про призначення судово-товарознавчої експертизи.

В судовому засіданні постало питання про залучення до участі у розгляді справі в якості другого відповідача Закрите акціонерне товариство «Дніпровський ринок», оскільки однією із сторін в оспорюваному договорі є саме ЗАТ «Дніпровський ринок».

Ухвалою від 14.03.08р. суд відклав розгляд справи на 28.03.08р. та залучив до участі у розгляді справи в якості другого відповідача Закрите акціонерне товариство «Дніпровський ринок».

Судове засідання призначене на 28.03.08р. не відбулось з технічних причин та ухвалою від 29.03.08р. суло відкладено на 06.05.08р.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (роз’яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 18.09.97 № 02-5/289 із змінами “Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України”).

Сторони були належним чином повідомлені про призначення справи до розгляду в засіданні суду, про час і місце його проведення.

Позивач у судових засіданнях підтримував викладені у позові обставини, та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, з врахуванням заяви про їх уточнення.

Відповідач-1 в судові засідання не з’являвся, клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Про поважні причини неявки в судові засідання повноважного представника відповідача суд не повідомлений. Відзив на позов відповідач не подав.

Відповідач-2 проти заявлених позовних вимог заперечує, в тому числі і проти уточнених позовних вимог, та просить в позові відмовити повністю.

Судом були розглянуті подані Позивачем заяви-клопотання про призначення судово-товарознавчої та судово-оціночної експертиз, для визначення реальної та балансової вартості зазначеного в заяві майна та частини спірного об’єкта оренди, а також викладені в одній заяві-клопотанні вимоги про забезпечення позову.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Позивач просить призначити судово-товарознавчу та судово-оціночну експертизи, проте не доводить суду, яким чином вирішення питань, які виникли у Позивача при вирішенні господарського спору та які позивач просить поставити перед Київським НДІ судових експертиз, матимуть значення для вирішення справи №2/55; які обставини Позивач має намір довести чи спростувати, отримавши відповіді на поставлені перед Київським НДІ судових експертиз питання.

Зважаючи на вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні заяв-клопотань про призначення судово-товарознавчої та судово-оціночної експертиз, як нормативно на документально необґрунтованих.

Відповідно до статті 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Позивачем не надано суду належних письмових доказів в обґрунтування своєї заяви про забезпечення позову, а саме не доведено, як це передбачено у ст. 66 ГПК України, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду, а тому суд не вбачає підстав для задоволення цієї вимоги заяви-клопотання.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши надані сторонами оригінали документів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, та копії яких долучені до матеріалів справи, суд —

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Торгівельно-виробнича фірма „Автотовари" (Позивач), звернулося до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати частково недійсним п.1.1. договору оренди цілісного майнового комплексу державного комунального підприємства від 31 грудня 1997 року в частині оренди 150 кв.м. контори, 766,4 кв.м. підвального приміщення, 1100 кв.м. загальних торгівельних площ, оренди основних фондів на суму 410 тис. грн. по балансовій вартості, 250 тис. грн. по залишковій вартості та в частині оренди земельної ділянки площею 6218,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Перова, 19;

- визнати за позивачем переважне право на укладення договору оренди цілісного майнового комплексу державного комунального підприємства в частині оренди 150 кв.м. контори, 766,4 кв.м. підвального приміщення, 1100 кв.м. загальних торгівельних площ, оренди основних фондів на суму 410 тис. грн. по балансовій вартості, 250 тис. грн. по залишковій вартості та в частині оренди земельної ділянки площею 6218,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Перова, 19.

Свої вимоги, Позивач зокрема мотивує тим, що саме він має беззаперечне право на оренду приміщення та торгівельних площ цілісного майнового комплексу (ЦМК) „Дніпровський ринок", яке порушено Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією (Відповідач-1) внаслідок передачі останнім в оренду за договором оренди цілісного майнового комплексу державного комунального підприємства „Дніпровський ринок" від 31.12.1997 р. (Договір) ЦМК Закритому акціонерному товариству „Дніпровський ринок" (Відповідач-2) на підставі наведених Позивачем у позовній заяві розпоряджень.

Крім того, Позивач стверджує, що до передачі Відповідачем-1 ЦМК в оренду Відповідачу-2, він заявляв Відповідачу-1 про свій намір скористатися переважним правом на оренду ЦМК.

Серед доказів обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на рішення Арбітражного (Господарського) суду м. Києва від 10.10.2000 р. у справі № 1/309, залишене без змін апеляційною та касаційною інстанцією, яким визнано недійним в частині розпорядження відповідача від 30.12.1997 р. № 1089 та від 28.01.1998 р. № 69.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.09.2002 р. у справі № 20/428 визнано недійсним розпорядження відповідача від 25.01.2002 р. № 39. Дане рішення залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.02.2003 р.

Проте, в подальшому, постановою Вищого господарського суду України від 25.01.2005 р. рішення господарського суду м. Києва від 17.09.2002 р. у справі № 20/428 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.02.2003 р. скасовано через незалучення до участі у справі саме третьої особи - Закритого акціонерного товариства „Дніпровський ринок", а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2005 р. було залучено до участі у справі третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

11 квітня 2005 року за результатами розгляду позовної заяви позивача про визнання розпорядження відповідача від 25.01.2002 р. № 39 недійсним Господарським судом м. Києва у справі № 20/428-2/140 було винесено рішення, яким позивачу у задоволенні позову відмовлено. Зазначене рішення залишено в силі Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.12.2006 р.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Судом встановлено, що обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заявлені позивачем у позовній заяві, вже досліджувались та оцінювались судом раніше, про що свідчить зміст рішення Господарського суду м. Києва від 11.04.2005 р. у справі № 20/428-2/140 та ухвали Вищого адміністративного суду України від 26.12.2006 р.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 11.04.2005 р. у справі № 20/428-2/140 було встановлено наступне.

06 вересня 1996 року, у відповідності до розпорядження Голови Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва (правонаступником якої є Відповідач) № 562 „Про створення державного комунального підприємства „Дніпровський ринок", на базі майна структурних підрозділів, які передавалися до комунальної власності району, було створено Державне комунальне підприємство „Дніпровський ринок", як цілісний майновий комплекс.

29 серпня 1997 р. трудовим колективом ДКП Дніпровський ринок" створено Закрите акціонерне товариство „Дніпровський ринок" (Третя особа, Відповідач-2 по даній справі).

19 вересня 1997 року Третя особа (Відповідач-2) звернулося до Дніпровської районної державної адміністрації з листом, в якому просила надати в довгострокову оренду майно ДКП Дніпровський ринок".

Розпорядженням Голови Дніпровської районної державної адміністрації від 30.12.1997р. № 1089 „Про надання в орендне користування цілісного майнового комплексу ДКП „Дніпровський ринок", а також розпорядженням від 28.01.1998р. № 69 „Про внесення змін і доповнень до розпорядження голови Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва від 30.12.1997 року №1089" згадане клопотання було задоволено і третій особі в орендне користування терміном на 10 років було надано ЦМК, який розташований за адресою: м. Київ, бул. Перова, 19. Крім того, вказаним розпорядженням третю особу визначено правонаступником прав та обов'язків „ДКП „Дніпровський ринок".

Розпорядженням Відповідача (Відповідача –1 по даній справі) № 39 від 25.01.2002 р. зазначені вище розпорядження були змінені в частині строку оренди і третя особа отримала ЦМК в користування на строк 25 років.

В м. Києві по бул. Перова, 19, в якості структурного підрозділу ВАТ „Авентін" функціонував магазин № 25 „Автотовари".

23 травня 1995 року члени трудового колективу магазину № 25 „Автотовари" ВАТ „Авентін" створили товариство покупців, що підтверджується свідоцтвом № 397 від 23.05.1995 року. 09 січня 1996 року, товариством покупців, членів трудового колективу магазину № 25 „Автотовари" ВАТ „Авентін", у відповідності до договору купівлі-продажу державного майна № 444/30 було викуплено державне майно цілісного майнового комплексу магазину № 25 „Автотовари" ВАТ „Авентін" (право власності підтверджується свідоцтвом про власність № 773 від 22 квітня 1996 року).

Проте, у договорі №444/30 від 09.01.96р. та в Акті приймання-передачі державного комунального майна №773 від 22.04.1996р. вказано про купівлю позивачем державного майна магазину № 25 «Авто товари»ВАТ «Авентін» на певну суму карбованців. У вищезазначених документах та інших матеріалах справи № 20/428-2/140 відсутні відомості, щодо індивідуалізації приватизованого майна, чи щодо його приналежності до категорії нерухомого чи рухомого майна, що робить неможливим його індивідуалізацію і є принциповим у випадках з нерухомим та рухомим майном, та тягне за собою зовсім різні правові наслідки оренди та приватизації такого майна.

Як випливає із установчих документів позивача та інших матеріалів справи Позивач створений 18 червня 1996 року шляхом виділення із ВАТ „Авентін" саме на базі приватизованого майна магазину № 25 „Автотовари" ВАТ „Авентін".

До моменту створення Позивача користування нежитловим приміщенням (магазином № 25) здійснювалось останнім саме в якості структурного підрозділу ВАТ ,Авентін" на умовах оренди за договором оренди, укладеним в січні 1995 року з ДКП „Дніпровський ринок".

Пізніше, за рішенням Арбітражного суду міст; Києва від 18.10.1999 р. у справі № 21/555, вказаний договір оренди було розірвано. Документально підтверджені правові підстави знаходження позивача в приміщення за адресою: м. Київ, бул. Перова, 19, в період з дата створення (дати державної реєстрації, відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію), тобто з 18.06.1996 р. до дати винесення судом рішення, позивачем суду у справі №20/428-2/140 не надані.

Таким чином, станом на момент винесення оспорюваного в межах справи №20/428-2/140 розпорядження (25 січня 2002 року) ЦМК колишнього Державного комунального підприємства Дніпровський ринок", в якості його правонаступника володіла лише одна особа - ЗАТ „Дніпровський ринок" (Третя особа, Відповідач-2 по даній справі).

Обґрунтовуючи незаконність розпорядження відповідача 25.01.2002 р. № 39 позивач посилається на те, що відповідачем порушено вимоги Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Разом з тим, Закон України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", як свідчить його преамбула, встановлює правовий механізм приватизації цілісних майнових комплексів невеликих державних підприємств шляхом їх відчуження на користь одного покупця одним актом купівлі-продажу. Оскільки на підставі розпорядження відповідача 25.01.2002 р. № 39 не відбувалося відчуження цілісного майнового комплексу, а лише надавалося право його оренди на визначений строк, то господарський суд м. Києва справедливо виходив з того, що спірні правовідносини регулюються Законом України „Про оренду державного та комунального майна", як нормативно-правовим актом, що визначає права та обов'язки сторін щодо оренди спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України „Про оренду державного та комунального майна", орендарями можуть бути, зокрема, господарські товариства, створені членами трудового колективу підприємства чи його структурного підрозділу.

Об'єктом оренди, як це передбачено у ч. 1 ст. 4 вказаного Закону, зокрема, є цілісний майновий комплекс підприємства чи його структурного підрозділу (філії, цеху, дільниці).

Як свідчать матеріали справи №20/428-2/140, у комунальну власність, тобто - у розпорядження відповідача спірний цілісний майновий комплекс було передано на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1002 від 28.06.1996 р. „Про передачу майна ринків до комунальної власності районів м. Києва". Зокрема, пунктом 6 додатку до даного розпорядження передбачено, що „Дніпровський ринок", будучи структурним підрозділом підприємства, що знаходилось у власності міста Києва, передається до комунальної власності Дніпровського району м. Києва. Зазначений цілісний майновий комплекс знаходився у м. Києві на бульварі Перова, 19, а його майно перебувало в користуванні Державного комунального підприємства „Дніпровський ринок".

Фактична передача зазначеного цілісного майнового комплексу до комунальної власності Дніпровського району м. Києва відбулася тільки 01 серпня 1996 року, про що свідчить акт приймання-передачі від 01.08.1996 р. На цей момент у відповідача (Відповідача-1) не було жодних відомостей про функціонування у складі ДКП „Дніпровський ринок" такого відокремленого підрозділу, як „Автотовари" або ж окремого суб'єкта підприємницької діяльності з відповідною назвою, у користуванні якого знаходився б цілісний майновий комплекс ДКП „Дніпровський ринок", що знаходиться за адресою м. Київ, бул. Перова, 19.

Надане позивачем по справі №20/428-2/140 свідоцтво про власність, видане Регіональним відділенням ФДМ по м. Києву 24 квітня 1996 року, не може розглядатися у якості доказу, оскільки воно підтверджує право власності тільки на майно цілісного майнового комплексу зовсім іншого суб'єкта - ВАТ „Авентін".

Відтак, рішенням Господарського суду м. Києва від 11.04.2005 р. у справі № 20/428-2/140 встановлено, що товариством покупців трудового колективу магазину № 25 „Автотовари " ВАТ „Авентін " 09.01.1996р. за договором купівлі-продажу державного майна № 000444/30 (п.1.1) приватизовано державне майно цілісного майнового комплексу саме магазину № 25 „Автотовари" ВАТ „Авентін", а не державне майно цілісного майнового комплексу „Дніпровський ринок".

Державне комунальне підприємство „Дніпровський ринок", як цілісний майновий комплекс, було створено 06 вересня 1996 року, у відповідності до розпорядження Голови Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва (правонаступником якої є Відповідач, Відповідач-1 по даній справі) № 562 „Про створення державного комунального підприємства „Дніпровський ринок", на базі майна структурних підрозділів, які передавалися до комунальної власності району.

Тобто, саме третя особа (Відповідач-2) мала переважне право на оренду цілісного майнового комплексу „Дніпровський ринок" (ЦМК), оскільки була визнана правонаступником прав та обов'язків „ДКП „Дніпровський ринок ".

Позивач по справі №20/428-2/140 не користувався правом на пріоритетне укладення з ним договору оренди ЦМК, оскільки не мав ознак, якими повинен характеризуватись суб'єкт, який наділений таким правом відповідно до Закону України „Про оренду державного і комунального майна" (позивач не здійснював приватизацію майна цілісного майнового комплексу ДКП „Дніпровський ринок", оскільки приватизував майно цілісного майнового комплексу магазину № 25 „Автотовари" ВАТ „Авентін").

У відповідності до частини 6 статті 9 Закону України „Про оренду державного та колективного майна" укладення договору оренди майна підприємства, його структурного підрозділу з іншими фізичними та юридичними особами здійснюється за умови відсутності заяви господарського товариства, створеного трудовим колективом підприємства, його структурного підрозділу.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 11.04.2005 р. у справі № 20/428-2/140 встановлено, що в обґрунтуванні позовних вимог позивач посилався на неодноразове звернення до відповідача з листами з проханням надання в оренду приміщення, в час до прийняття відповідачем розпорядження № 39 від 25.01.2002р.

В якості доказу позивачем надавалися корінці поштових квитанцій нерозбірливого змісту і на них також відсутня інформація щодо отримання адресатом вищезазначених листів. Суд, дослідивши подані позивачем корінці поштових квитанцій та надавши їм правову оцінку, у рішенні від 11.04.2005 р. у справі № 20/428-2/140 зазначив, що надані суду документи не можуть сприйматися судом як докази в розумінні ст. 34 ГПК України. Судом також встановлено, що організацією відповідача проведено перевірку усіх причетних до даного питання відділів на предмет одержання даних листів і вході перевірки встановлено, що жодного з них до Дніпровської РДА не надходило (довідка Дніпровської РДА від 06.10.2000 р.).

Відтак, рішенням Господарського суду м. Києва від 11.04.2005 р. у справі № 20/428-2/140 встановлено, що саме третя особа (Відповідач-2 по даній справі) мала переважне право оренди ЦМК, яким, в свою чергу, скористалась.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.12.2006 р. (якою постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2005 р. по справі № 20/428-2/140 скасовано, а рішення Господарського суду м. Києва від 11.04.2005 р. у справі № 20/428-2/140 залишено без змін) відображено, що судом першої інстанції встановлено, що:

1)          на момент прийняття відповідачем розпорядження № 39 від 25.01.2002 р. цілісним майновим комплексом ДКП „Дніпровський ринок" володіла саме третя особа, а у власності позивача майно магазину №25 ВАТ "Авентін" перебувало лише з січня 1996 р. до моменту визнання недійсним договору оренди приміщення,

укладеного між третьою особою та ВАТ „Авентін";

2) на момент передачі цілісного майнового комплексу „Дніпровський ринок" у відповідача не було жодних відомостей про функціонування у складі ДКП „Дніпровський ринок" такого відокремленого підрозділу, як „Автотовари" або окремого суб'єкта підприємницької діяльності з відповідною назвою, у користуванні якого знаходився б цілісний майновий комплекс ДКП „Дніпровський ринок", що знаходиться за адресою м. Київ, б-р Перова, 19;

3) надане позивачем свідоцтво про власність, видане Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву від 24.04.1996 р., підтверджує право власності лише на майно цілісного майнового комплексу зовсім іншого суб'єкта господарської діяльності - ВАТ „Авентін";

4) оскільки на підставі розпорядження відповідача № 39 від 25.01.2002 р. не відбулося відчуження цілісного майнового комплексу, а лише надано право на його оренду, то спірні правовідносини регулюються саме Законом України „Про оренду державного та комунального майна", який визначає права та обов'язки

сторін у спірних правовідносинах;

5)          позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту звернення із заявою до відповідача відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 Закону України „Про оренду державного та комунального майна".

Враховуючи вищевикладене, Виший адміністративний суд України погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що третій особі (ЗАТ Дніпровський ринок") належить переважне право на оренду цілісного майнового комплексу ДКП „Дніпровський ринок", оскільки матеріалами справи встановлено створення третьої особи (ЗАТ „Дніпровський ринок") на базі майна ДКП „Дніпровський ринок" та факт правонаступництва прав та обов'язків ДКП „Дніпровський ринок".

Окремо, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.12.2006 р. зазначено, що рішення Арбітражного суду м. Києва від 10.10.2000 р., постанова Київського апеляційного господарського суду від 14.10.2003 р. та постанова Вищого господарського суду України від 09.03.2004 р. у справі №1/309 ґрунтується саме на рішенні Господарського суду м. Києва від 17.09.2002 р. у справі №20/428, яке скасовано постановою Вищого господарського суд України від 25.01.2005 р., що, на думку судової колегії, виключає їх преюдиційність для розгляду спору по справі №20/428-2/140 в контексті ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України

Обставини, встановлені Господарським судом м. Києва у рішенні від 11.04.2005 р. у справі № 20/428-2/140 (залишеному без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.12.2006 р.) на підставі ч. 2 ст. 35 ГПК України, не доводяться знову при вирішені інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищенаведене, розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, суд прийшов до висновку, що Позивачем не доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог, а викладені у позовній заяві обставини спростовуються зокрема рішенням Господарського суду м. Києва від 11.04.2005 р. у справі № 20/428-2/140 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.12.2006 р.

Щодо клопотання Відповідача-2 про застосування строку позовної давності, то суд не задовольняє даного клопотання та не застосовує позовну давність, оскільки хоча з моменту укладення сторонами оспорюваного Договору минуло більше 10 років, між сторонами тривали вищенаведені судові справи, а тому суд вважає обґрунтованими пояснення Позивача, що строк позовної давності не сплив, оскільки з даним позовом Позивач до суду звернувся тільки після вирішення всіх інших судових справ, та зокрема оскільки в обґрунтування заявлених вимог він посилається на обставини встановлені судом по іншим, зокрема по вищенаведеним справам.

Відповідно ст. 49 ГПК України, на Позивача відносяться та йому не відшкодовуються суми витрат по сплаті державного мито та інформаційно-технічного забезпечення судового процесу за звернення з позовом до Господарського суду міста Києва.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 16, 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя І.О.Домнічева