ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2008 р.

Справа № 17/157-07-5602

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Бєляновського В.В.,

Суддів: Шевченко В.В.

Мирошниченко М.А.,

при секретарях - Волощук О.О., Бухтіяровій О.О.

за участю представників:

Від прокурора: Прилипко І.О., Лянна О.А.

Від Ламбрівської сільської ради: Ворнік В.Ф.

Від ВАТ „Грона”: Плотнік Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційне подання прокурора Тарутинського району Одеської області

на рішення господарського суду Одеської області

від 05.12.2007 року

у справі № 17/157-07-5602

за позовом прокурора Тарутинського району Одеської області в інтересах держави в особі Ламбрівської сільської ради Тарутинського району Одеської області

до Відкритого акціонерного товариства „Грона”

про визнання недійсними договорів оренди землі

та за зустрічним позовом Відкритого акціонерного товариства „Грона”

до Ламбрівської сільської ради Тарутинського району Одеської області

про визнання договору оренди землі дійсним

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2007 року прокурор Тарутинського району Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Ламбрівської сільської ради Тарутинського району до ВАТ „Грона” про визнання недійсними на майбутнє на підставі ст. 215 ЦК України двох договорів оренди землі зареєстрованих під № 5 від 01.11.2005р., укладених між сторонами у справі.

В обґрунтування пред’явлених вимог прокурор посилався на те, що колишнім головою Ламбрівської сільської ради, відносно якої порушено кримінальну справу, без винесення питання на розгляд пленарного засідання сільської ради було підписано два договори оренди землі несільськогосподарського призначення під винзаводом у с. Ламбрівка з ВАТ „Грона” від 01.11.2005 р., які зареєстровані у сільській раді під одним номером - 5. При цьому, в одному договорі розмір орендної плати визначено у розмірі 13200 грн. на рік, а в другому договорі –6600 грн. на рік. Термін дії в обох договорах визначено один і той же: з 01.11.2005 року по 01.11.2010 року. Ламбрівська сільська рада наполягає на виконанні договору, в якому орендна плата на рік становить 13 200 грн., а ВАТ „Грона” розрахунки за користування землею проводить за договором, в якому орендна плата становить 6 600 грн.

За таких обставин, стверджував прокурор, обидва договори не відповідають вимогам ст. ст. 626, 628, 632 ЦК України та ст.15 Закону України „Про оренду землі” і повинні бути визнані недійсними.

Не погоджуючись з пред’явленим позовом ВАТ „Грона” 04.12.2007 року подало до господарського суду Одеської області зустрічний позов до Ламбрівської сільської ради про визнання дійсним договору оренди земельної ділянки під винзаводом у с. Ламбрівка Тарутинського району, площею 4.4 га, датованого 01.11.2005 р. під № 5, в якому орендна плата вказана у розмірі 13 200 грн. на рік. Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що цей договір укладено з дотриманням письмової форми, підписано повноважними представниками сторін, підписи яких засвідчені належним чином печатками юридичних осіб, інтереси яких вони представляють, щодо договору вчинено державну реєстрацію, умови договору відповідають вимогам щодо ціни договору та іншим вимогам, а тому стверджував позивач спірний договір є таким, що відповідає умовам дійсності правочину.

Рішенням господарського суду Одеської області від 05.12.2007 року у справі (суддя – Зуєва Л.Є.) первісний позов задоволено частково, визнано договір без номера від 01.11.2005 р. про оренду земельної ділянки площею 4.4 га під винзаводом у с. Ламбрівка Тарутинського району Одеської області, яким орендна плата зазначена у розмірі 6600 грн. на рік, укладений між ВАТ „Грона” та Ламбрівською сільською радою Тарутинського району недійсним на майбутнє, а в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов задоволено, визнано дійсним договір оренди земельної ділянки під винзаводом у с. Ламбрівка Тарутинського району, площею 4.4 га, від 01.11.2005 р., укладений між ВАТ „Грона” та Ламбрівською сільською радою Тарутинського району, зареєстрований під № 5, у якому орендну плату встановлено у розмірі 13 200 грн. на рік.

В апеляційному поданні прокурор Тарутинського району посилаючись на порушення судом при прийняття рішення норм матеріального і процесуального права просить зазначене рішення скасувати і прийняти нове рішення про визнання недійсними обох договорів оренди. При цьому, прокурор не погоджується з висновком суду про відповідність договору оренди, в якому розмір орендної плати визначено 13 200 грн. вимогам ст. ст. 93, 120, 124 Земельного кодексу України, оскільки відповідно до вказаних правових норм невід’ємною частиною договору оренди землі повинно бути: план –схема земельної ділянки, що передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі; акт приймання –передачі об’єкта оренди та проект відведення земельної ділянки, але все це відсутнє у обох оспорюваних договорах. Окрім того, зустрічна позовна заява надійшла до прокуратури лише 10.12.2007 року, тобто через п’ять днів після прийняття судом рішення, а позивачеві заяву було вручено 05.12.2007 року в день судового засідання у приміщенні господарського суду, що позбавило їх можливості подати обґрунтований відзив та порушило процесуальні права.

У відзиві на апеляційне подання ВАТ „Грона” заперечує проти його задоволення і просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

За правилами встановленими ч. 3 ст. 77 ГПК України в засіданні суду оголошувалася перерва з 12.02.2008 року до 04.03.2008 року.

Обговоривши доводи апеляційного подання та заперечення на нього, вислухавши пояснення представників сторін та прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційне подання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01 листопада 2005 року між Ламбрівською сільською радою (орендодавець) та ВАТ „Грона” (орендар) було укладено два типових договори оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення під винзаводом, яка знаходиться у с. Ламбрівка, загальною площею 4.4 га, строком на 5 років. Обидва ці договори зареєстровані у Ламбрівській сільраді під реєстраційним № 5, є ідентичними за своїм змістом, але в одному договорі орендна плата визначена у розмірі 6600 грн. на рік, а в другому –у розмірі 13 200 грн. на рік.

Приймаючи рішення про часткове задоволення первісного позову та про задоволення зустрічного позову місцевий господарський суд виходив із того, що договір оренди з річною орендною платою у розмірі 13 200 грн. відповідає ст. ст. 93, 120, 124 Земельного кодексу України та укладений повноважними представниками сторін, підписи яких завірені належним чином печатками юридичних осіб, інтереси яких вони представляють, вчинений у встановленій ст. 14 Закону України „Про оренду землі” письмовій формі із застосуванням форми договору, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 220 від 03.03.2004 р., сільською радою проведена реєстрація зазначеного договору, яка є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення права оренди земельної ділянки, цей правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому суд дійшов висновку, що даний договір є таким, що відповідає умовам, додержання яких згідно з ст. 203 ЦК України є необхідним для чинності правочину, а договір оренди, в якому встановлена річна орендна плата у розмірі 6600 грн. відповідно не відповідає викладеним вище вимогам законодавства, тому підлягає визнанню недійсним.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він суперечить фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Предметом спору у даній справі є дійсність (чи недійсність) укладених між сторонами у справі договорів оренди земельної ділянки від 01.11.2005 року.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Отже, відповідність змісту правочину Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, наявність вільного волевиявлення учасників правочину та його відповідність внутрішній волі при укладенні цього правочину, а також дотримання встановленої законом форми правочину є необхідними умовами визнання останнього дійсним, а відсутність зазначених вимог є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Приписи статей 13 та 41 Конституції України визначають, що від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статей 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальної громади; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно із статтею 16 Закону України „Про оренду землі”, в редакції чинній на момент укладення спірних договорів, особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки. Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України. У разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону.

Статтею 124 Земельного кодексу України, в редакції чинній на момент укладення спірних договорів, якою регулюється порядок передачі земельних ділянок в оренду, передбачено, що особа, яка бажає одержати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає у відповідний орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування заяву (клопотання) у порядку, визначеному статтями 118, 123 цього Кодексу. Тобто, волевиявлення майбутнього орендаря щодо укладення договору оренди реалізується шляхом подання відповідної заяви.

При цьому, частиною першою вказаної правової норми встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, питання надання земельної ділянки в оренду вирішується на пленарному засіданні ради –сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються у судовому порядку.

Таким чином, законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії, а, отже, волевиявлення відповідного органу як орендодавця, в даному випадку, здійснюється у формі рішення такого органу і лише реалізується шляхом укладення договору оренди.

Отже, необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, є наявність рішення відповідної ради про надання земельної ділянки в оренду визначеній юридичній або фізичній особі.

Між тим, наявні у справі матеріали свідчать про те, що Ламбрівською сільською радою не приймалося рішення про надання або відмову у наданні спірної земельної ділянки ВАТ „Грона”. Навпаки, 10 вересня 2003 року Ламбрівською сільською радою було прийнято рішення № 60-ХХІV про передачу в оренду земельної ділянки несільськогосподарського призначення у розмірі 4.4 га, задіяної під винзаводом, розташованої на території Ламбрівської сільської ради, строком на п’ять років, АТЗТ „Агро - Юг” та укладення з останнім договору оренди зазначеної земельної ділянки з щорічною орендною платою у розмірі 1,50 грн. за 1 кв.м. землі.

Вироком Тарутинського районного суду Одеської області від 22.09.2006 року, що набрав законної сили, гр-ку Мітяєву Г.М. визнано винною в тому, що працюючи головою Ламбрівської сільської ради і не дивлячись на те, що 10.09.2003 р. на пленарному засіданні сесії Ламбрівської сільської ради було прийнято рішення про передачу в оренду АТЗТ „Агро - Юг” земельної ділянки несільськогосподарського призначення в розмірі 4.4 га, що знаходиться у комунальній власності та використовується під винзаводом, строком на п’ять років з орендною платою в розмірі 1,5 грн. за 1 кв.м. щорічно, 01 листопада 2005 року від імені Ламбрівської сільської ради уклала договір оренди цієї земельної ділянки з ВАТ „Грона” з орендною платою в розмірі 0,15 грн. за 1 кв.м. на рік, в результаті чого державним інтересам було заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 39600 грн. Такі дії колишнього голови сільради Мітяєвої Г.М. кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 365 КК України, як перевищення влади або службових повноважень, що заподіяло істотну шкоду державним інтересам.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України встановлено, що вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили, є обов'язковим для господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені.

Відтак висновок місцевого господарського суду про те, що договір оренди землі з річною орендною платою у розмірі 13200 грн. відповідає ст. 124 Земельного кодексу України суперечить змісту наведеної правової норми та приписам статті 35 ГПК України, як зроблений без надання належної правової оцінки питанням, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені, встановленим вироком районного суду від 22.09.2006 року.

Згідно з ч. 4 ст. 15 Закону України „Про оренду землі”, яка передбачає істотні умови договору оренди землі, невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Проте, при укладенні спірних договорів такі невід’ємні частини не складалися і у справі відсутні.

В силу статей 18, 20 цього Закону укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації і набирає чинності після такої реєстрації.

Стаття 210 ЦК України передбачає, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що передбачена законом державна реєстрація спірних договорів у порядку визначеному Законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень” від 01.07. 2004 р. № 1952 –ІV здійснена не була.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України „Про оренду землі” відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Частиною 2 ст. 290 ГК України встановлено, що оренда земельної ділянки без договору, укладеного в письмовій формі, посвідченого нотаріально та зареєстрованого в установленому законом порядку, не допускається.

Частиною 1 ст. 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у порушення наведених вимог закону сторони уклали спірні договори оренди землі у простій письмовій формі (наслідком якої є нікчемність даних договорів згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України) і ніяких дій щодо їх нотаріального посвідчення не приймали.

За таких обставин, зазначені договори підлягають визнанню недійсними на майбутнє, у зв’язку з чим правові підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд надав невірну юридичну оцінку обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, а тому зазначене рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Згідно зі ст. ст. 44, 49 ГПК України державне мито в сумі 127 грн. 50 коп. та витрати на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн. слід покласти на ВАТ „Грона”.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105, 122 ГПК України, колегія суддів -,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційне подання прокурора Тарутинського району Одеської області задовольнити.

Рішення господарського суду Одеської області від 05 грудня 2007 року у справі № 17/157-07-5602 скасувати і стягнення за ним припинити.

Первісний позов задовольнити.

Обидва договори оренди землі від 01.11.2005 року, в одному з яких орендна плата визначена у розмірі 13 200 грн. на рік, а в другому орендна плата визначена у розмірі 6600 грн. на рік, що були укладені між Ламбрівською сільською радою Тарутинського району Одеської області та ВАТ „Грона”, визнати недійсними на майбутнє.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ВАТ „Грона” (68534, Одеська область, Тарутинський район, с. Ламбрівка, код 00415863, р/р9028 в філії ОЦВ „Промінвестбанк”, м. Одеси, МФО 328135) на користь державного бюджету України через управління Держказначейства в Одеській області на код бюджетної класифікації 22090200, п/р0008 в управлінні Держказначейства в Одеській області, МФО 828011, - державне мито в сумі 127 грн. 50 коп.

Стягнути з ВАТ „Грона” (68534, Одеська область, Тарутинський район, с. Ламбрівка, код 00415863, р/р9028 в філії ОЦВ „Промінвестбанк”, м. Одеси, МФО 328135) до Головного управління державного казначейства України по Одеській області (код бюджетної класифікації 22050000, (символ звітності 259), р/р0008 Банк одержувача ГУДКУ в Одеській області, МФО 828011, ) витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Мирошниченко М.А.

Шевченко В. В.