ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2008
Справа №22/128

Суддя
Господарського суду Полтавської області Георгієвський В.Д.

при
секретарі судового засідання Матяш Н.Г.

з
участю представників сторін:

від
позивача: ОСОБА_2, дор. № ВЕО-198225 від 15.05.07р.

від
відповідача: Юрченко Н.І., дор. № 271/01-01 від 23.01.08р.

у
відкритому судовому засіданні, розглянув матеріали справи за позовом
Суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, м. Полтава
до Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві, м.
Полтава

про
визнання недійсної вимоги

Справа
прийнята до провадження після зміни складу суду відповідно ухвали заступника
голови суду від 23.01.2008 року.

В С Т А Н О В И В:

Позивач
звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсної вимоги
останнього від 05.03.07р. № Ф-20, мотивуючи свій позов тим, що відповідачем
11.01.2007р. був складений акт перевірки правильності повноти нарахування та
своєчасної сплати збору на обов"язкове державне пенсійне страхування та
страхових внесків.

На
підставі вказаного акту відповідачем 05.03.2007р. була винесена вимога № Ф-20
про сплату боргу в розмірі 17667,94 грн.

Він
вважає, що так як він є платником єдиного податку, то збір на обов"язкове
державне пенсійне страхування він не повинен сплачувати. Крім того у акті від
11.01.07р., на підставі якого була винесена вимога, у висновках не було вказано
донарахованих  внесків і не вказано які
саме статті Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне
страхування" були порушені позивачем.

Представник
відповідача позов не визнав з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву (в
матеріалах справи).

З
матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває на спрощеній системі
оподаткування обліку та звітності, передбаченій Указом Президента України від
03.07.1998р. №727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та
звітності суб"єктів малого підприємництва" в редакції Указу
Президента України від 28.06.1999р. № 746/99.

Преамбула
Закону №1058-ІV, розробленого відповідно до Конституції України та Основ
законодавства України про загальнообов"язкове державне соціальне
страхування, визначає принципи, засади і механізм функціонування системи
загальнообов"язкового державного пенсійного страхування, призначення,
перерахування і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного
фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та
інших джерел,  передбачених цим Законом,
а також регулює порядок формування накопичувального пенсійного фонду та
фінансування за рахунок його коштів видатків
на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат
застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно
ст. 1 Закону №1058-ІV, страхувальники - роботодавці та інші особи, які
відповідно до цього Закону сплачують страхові внески на
загальнообов"язкове державне пенсійне страхування.

Сфера
дії Закону №1058-ІV поширюється на відносини, що виникають між суб"єктами
системи загальнообов"язкового державного пенсійного страхування. Дія інших
нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках,
передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно цим Законом визначаються принципи та структура системи
загальнообов"язкового державного пенсійного   страхування, коло осіб, які підлягають
загальнообов"язковому державному пенсійному страхуванню, а також платники
страхових внесків (ст. 5 Закону №1058-ІV).

Роботодавцями
згідно з п. 1 ст. 14 Закону №1058-ІV є підприємства, установи і організації,
створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності,
виду діяльності та господарювання, об"єднання громадян, профспілки,
політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші
відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій,
об"єднань, громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий
баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи
- суб"єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних
та фізичних осіб - суб"єктів підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які
використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або
на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами
цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1,10, 15 статті
11 цього Закону.

Стаття
15 Закону №1058-ІV передбачає, що платниками страхових внесків до солідарної
системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону.

Згідно
з п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону №1058-ІV страхувальник зобов"язаний нараховувати,
обчислювати і сплачувати в установлені строки в повному обсязі страхові внески.

Відповідно
до ст. 18 Закону №1058-ІV страхові внески є цільовим
загальнообов"язко-вим  платежем,
який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим
Законом. Страхові внески не включаються до складу податків, інших
обов"язкових платежів, що складають систему оподаткування. На ці внески не
поширюється податкове законодавство. Страхові внески не можуть зараховуватися
до Державного бюджету України, бюджетів інших рівнів, не підлягають вилученню з
Пенсійного фонду або з Накопичувального фонду і не можуть використовуватися на
цілі, не передбачені цим Законом. Законодавством не можуть  встановлюватися пільги з нарахування та
сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Частина
6 ст. 20 Закону №1058-ІV передбачає, що страхувальники зобов"язані
сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період,
не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим
звітним періодом для страхувальників, зазначених у п. 1 ст. 14 цього Закону, є
календарний місяць.

Відповідно
до пп. 1 ч. 8 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-ІV
страхові внески, що перераховуються до солідарної системи сплачуються страхувальниками
та застрахованими особами на умовах і у порядку, визначених цим Законом та в
розмірах, передбачених Законом України "Про збір на обов"язкове
державне пенсійне страхування" для відповідних платників збору.

Статтею
1 Закону України "Про збір на обов"язкове державне пенсійне
страхування" встановлено перелік осіб, що є платниками збору на
обов"язкове державне пенсійне страхування. Зокрема, відповідно до п. 1 ст.
1 цього Закону, платниками збору на обов"язкове державне пенсійне страхування
є суб"єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх
об"єднання, Бюджетні, громадські та інші установи та організації,
об"єднання громадян та інші юридичні особи.

Стаття
4 Закону України "Про збір на обов"язкове державне пенсійне
страхування" передбачає, що для платників збору, визначених п.п. 1 та 2
ст. 1 цього Закону встановлюються ставка збору в розмірі 32,3 відсотки від
об"єкта оподаткування.

Указ
Президента України від 03.07.1998р. "Про спрощену систему оподаткування
обліку та звітності суб"єктів малого підприємництва" в редакції Указу
Президента України від 28.06.1999р. № 746/99 передбачає, що суб"єкти
підприємницької діяльності - юридичні особи сплачують єдиний податок щомісяця
не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного
казначейства України.

Відділення
Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів
перераховують суми єдиного податку у таких розмірах:

- до
Державного бюджету України - 20 відсотків;

- до
місцевого бюджету - 23 відсотки;

- до
Пенсійного фонду України - 42 відсотки;

- на
обов"язкове соціальне страхування - 15 відсотків (у тому числі до
Державного фонду сприяння зайнятості населення - 4 відсотки) для відшкодування
витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв"язку з
тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та
похованням. При цьому суб"єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником збору на обов"язкове державне пенсійне
страхування.

Тобто,
вказаним вище Указом Президента України регулюються відносини пов"язані зі
сплатою податків, зборів інших обов"язкових платежів, що складають систему
оподаткування. Страхові ж внески, як зазначалося вище, не відносяться до складу
податків, інших обов"язкових платежів, що складають систему оподаткування.

Аналіз
зазначених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що позивач
був зобов"язаний на загальних підставах нараховувати та сплачувати
страхові внески.

Але
в  зв"язку з тим, що в акті
перевірки, в графі "висновки" не була вказана сума донарахованих
внесків, що передбачено Законом України "Про здійснення контролю за
сплатою збору на обов"язкове державне пенсійне страхування та збору на
обов"язкове соціальне страхування", а вимога виносилась відповідачем
на підставі вказаного акту, тому суд вважає, що вимогу відповідача слід визнати
недійсною.

Керуючись
ст.ст.  158-163  Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Визнати
недійсною вимогу Управління пенсійного фонду України Ленінського району в м.
Полтаві № Ф-20 від 05.03.2007 року.

Суддя
Георгієвський В.Д.

Згідно з оригіналом.

Секретар Н.Г.Матяш

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву
про  апеляційне  оскарження,
але апеляційна  скарга  не
була  подана  у
строк,  встановлений  Кодексом адміністративного судочинства,  постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

У  разі
подання  апеляційної скарги судове
рішення,  якщо його  не
скасовано,  набирає  законної
сили   після   закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова
може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Заява  про
апеляційне  оскарження  та
апеляційна  скарга подаються до
адміністративного суду  апеляційної  інстанції
через суд  першої  інстанції,
який  ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається  особою,  яка  її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про
апеляційне  оскарження  подається протягом десяти днів з дня її
проголошення. Апеляційна  скарга  на
постанову  суду першої інстанції
подається протягом  двадцяти  днів
після  подання  заяви
про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга
може  бути  подана
без  попереднього подання заяви
про апеляційне оскарження,  якщо скарга
подається  у строк, встановлений для
подання заяви про апеляційне оскарження.