ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.08                                                                                           Справа№ 3/86А

Суддя Н. Березяк при секретарі І. Торській розглянула матеріали справи

за позовом: ТзОВ „Видавничий центр „Босфор”, м.Львів

до відповідача : ДПІ у Галицькому районі м.Львова

Про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення №/0 від 25.07.2007 року

За участю представників:

Від позивача: Хрипта І.М. – представник

Від відповідача: не з’явився

Представникам сторін роз’яснено права та обов‘язки, передбачені ст.ст.49,51 КАС України.

Суть спору : ТзОВ „Видавничий центр „Босфор” подано позов до ДПІ у Галицькому районі м.Львова про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення №/0 від 25.07.2007 року.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив задоволити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та своїх поясненнях.

Представник відповідача позов заперечив, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у запереченні.

В судовому засіданні 14.05.2008 року оголошувалась перерва до 28.05.2008 року .

В продовжене судове засідання відповідач участь свого представника не забезпечив, про причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення судового засідання не подав, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду, про що поставив свій підпис на оголошенні про перерву (а.с.63). За таких обставин суд вважає, що справа може бути розглянута за відсутності представника відповідача з врахуванням його доводів викладених в попередньому судовому засіданні та в судових дебатах.

28.05.2008 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності , встановив наступне:

В період з 29.05.2007 року по 25.06.2007 року ДПІ у Галицькому районі м.Львова було проведено виїзну планову документальну перевірку ТзОВ „Видавничий центр „Босфор” з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2006 року по 31.03.2007 року, за результатами якої складено Акт № 1563/23-3/33073552 від 11.07.2007 року. На підставі зазначеного Акту податковою інспекцією винесено податкове повідомлення-рішення №/0 від 25.07.2007 року, яким товариству визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 132313,50 грн., в т.ч. 88209,00 грн. - основний платіж та 44104,50 - штрафні санкції.

Позивач не погодився із зазначеним податковим повідомленням –рішенням, що стало підставою його оскарження в судовому порядку.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення.

При прийняті постанови, суд виходив з наступного :

Податкове повідомлення-рішення №/0 від 25.07.2007 року, яким товариству визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 132313,50 грн., в т.ч. 88209,00 грн. - основний платіж та 44104,50 - штрафні санкції, прийняте за порушення позивачем п.3.1.1 п.3.1 ст.3 , п.4.1 ст.4 Закону України „Про податок на додану вартість”, що, на думку відповідача, призвело до заниження податкових зобов’язань з податку на додану вартість на суму 88209,00 грн.

В обґрунтування своїх заперечень податкова інспекція посилається на заниження товариством бази оподаткування з операції з продажу дизпалива за договірною (контрактною) вартістю, визначеною за вільними цінами, які є нижчі за звичайні ціни (митну вартість), що , на думку податкової інспекції, призвело до заниження податку на додану вартість.

Доводи відповідача необґрунтовані і не заслуговують на увагу суду.

Підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 ст. 3 Закону України „Про податок на додану вартість” №168/97-ВР від 03.04.1997 року (із змінами і доповненнями) встановлено що об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України, в тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу у користування лізингоотримувачу (орендарю).

Відповідно до п.4.1 статті 4 зазначеного Закону, база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг).

Згідно з п.1.18 –звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами , визначеними пунктом 1.20 статті 1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

Наведене положення відповідає вимогам ст..11 Закону України „Про ціни та ціноутворення”, де встановлено, що при здійсненні експортних та імпортних операцій застосовуються контрактні ціни, що формуються відповідно до цін та умов цінового ринку, та не суперечить п.1.20.5 п.7.4.1 п.7.4.3 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”. Таким чином, якщо товари продані за ціною вищою від фактурної , але нижчої від митної вартості, база обкладення ПДВ визначається виходячи з продажної вартості товару, в такому разі ціна продажу є звичайною.

Положеннями підпункту 1.20.10 пункту 1.20 статті 1 Закону України „ Про

оподаткування прибутку підприємств" передбачено, що донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами, а для платників податку, визнаних природними монополістами згідно із законом, - також відповідно до принципів регулювання цін, встановлених таким законом. Законом України „Про внесення змін до Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 22.06.2004 р. № 1830-ІУ (пункт 4.3.5 статті 4) визначено, що нарахування податкових зобов'язань з використанням непрямого методу здійснюється виключно податковими органами. Рішення про сплату податкових зобов'язань приймається у судовому порядку за поданням керівника (його заступника) відповідного податкового органу.

Враховуючи наведене, податкові органи мають право визначати податкові зобов'язання із застосуванням звичайних цін, однак рішення про нарахування таких зобов'язань приймає суд за поданням керівника (його заступника) податкового органу.

В той же час, норми пп. 1.20.10 Закону № 334/94, які передбачають, що методика визначення податкових зобов'язань внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою встановленою законом, закону, який би визначав таку процедуру не прийнято.

Окрім цього слід звернути увагу, що визначення звичайної ціни наведено у пункті 1.20 статті 1 Закону України „ Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР. Зокрема названим пунктом визначено, якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне , вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обгрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Якщо товари (роботи, послуги), ідентичні (за їх відсутності - однорідні) товарам (роботам, послугам), стосовно яких визначається звичайна ціна, прилюдно пропонуються до продажу, визначення звичайної здійснюється із врахуванням таких факторів. Для товарів (робіт, послуг), які продаються шляхом прилюдного оголошення умов їх продажу, звичайною визнається ціна, що міститься у такому прилюдному оголошенні.

Відповідно до п.13 Указу Президента України від 23 .07.98 р.№817/98 «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності»індикативні або звичайні ціни на товари для застосування їх у податкових або митних цілях установлюються на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів на внутрішньому ринку України яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку. Індикативні або звичайні ціни не можуть встановлюватись органами виконавчої влади, які використовують їх для нарахування та стягнення податків і зборів та неподаткових платежів, крім випадків відсутності статистичних даних про рівень цін на окремі види товарів.

Таким чином названі вище норми Закону № 334/94 чи інших законодавчих актів не передбачають формування звичайної ціни на рівні митної вартості товару. Згідно з п.1.7 Інструкції про заповнення вантажної митної декларації, затвердженої наказом Державної митної служби України №307 від 09.07.1997 р. , митна вартість використовується виключно в цілях митного оподаткування товарів і ведення митної статистики.

Як зазначалося вище, для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори і ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну.

Митна вартість не визначається жодним договором, при її декларуванні не можна врахувати будь-яких співставних умов, пов'язаних з продажем товарів, оскільки такі умови виникають тільки при аналогічних договірних відносинах, пов'язаних з продажем.

З огляду на викладене, за відсутності методики визначення податкових зобов'язань із застосуванням звичайних цін, яка повинна бути встановлена законом, визначення таких зобов'язань не можливе в принципі.

При визначенні звичайних цін на реалізовані товари, що стало підставою для нарахування податкових зобов'язань, ДПІ у Галицькому районі м.Львова застосовує митну вартість товарів. Пунктом 1.20 статті 1 Закону № 334 наведено ряд факторів, які можуть бути підставою для визначення звичайної ціни. Жоден із них не передбачає формувати звичайну ціну на рівні митної вартості. Це дає підстави вважати, що податковою інспекцією для визначення звичайної ціни використано елементи не передбачені законом.

Стаття 19 Конституції встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти позову. В порушення зазначеної норми Відповідач не надав суду жодних доказів правомірності прийняття ним спірного податкового повідомлення-рішення.

З урахуванням положень чинного законодавства України, практики його застосування та обставин справи, суд дійшов висновку що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення.

Судові витрати, за згодою сторін, покласти на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 21, 69, 70, 71,160-163, 167 п. п. 3, 6 Прикінцевих та перехідних положень КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задоволити.

2. Визнати нечинними податкове повідомлення-рішення ДПІ у Галицькому районі м.Львова за №/0 від 25.07.2007 року.

3. Судові витрати покласти на позивача.

5. Постанову може бути оскаржено в порядку, визначеному главою 1 розділу ІV КАС України.

Повний текст Постанови виготовлений та підписаний, в порядку, визначеному ч.3 ст.160 КАС України, 29.05.2008р.

Суддя                                                                                                     Березяк Н.Є.