ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2008 р.

№
15/425-07

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т.
Дроботової - головуючого

Н.
Волковицької Л. Рогач

за
участю представників:

позивача

ОСОБА_2-довіреність
від 01.08.2007 р.

відповідача

не
з'явилися (про час і місце судового засідання повідомлено належно)

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

на
постанову

від
21.11.2007 Харківського апеляційного господарського суду

у
справі

№
15/425-07 господарського суду Харківської області

за
позовом

Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

до

Приватного
сільськогосподарського підприємства "Марс"

про

стягнення
120000 грн.

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа -підприємець ОСОБА_1 звернувся до
господарського суду Харківської області з позовом до ПСП "Марс" про
стягнення збитків в розмірі 120000,00 грн., посилаючись на приписи статей 224,
225, 226 Господарського кодексу України, статті 610, 611, 614, 623, 625
Цивільного кодексу України та пункту 7.1 договору № б/н від 05.07.2007 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у
зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору № б/н від 05.07.2007 р. щодо
строків передачі товару, позивачем не було передано товар ПП
"Укрзерноторг" на підставі договору від 25.07.2007 р., тобто вказаний
договір не було виконано та позивач поніс збитки у вигляді втраченої вигоди в
розмірі 120000,00 грн.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 17.10.2007 р. (суддя Лаврова Л.С.) позовні вимоги
задоволені в повному обсязі, стягнуто з ПСП "Марс" на користь
фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 120000,00 грн. збитків.

Мотивуючи рішення господарський суд,
керуючись приписами статей 611, 614 Цивільного кодексу України, дійшов висновку
про обґрунтованість позовних вимог.

За апеляційною скаргою ПСП
"Марс" Харківський апеляційний господарський суд (судді: Афанасьєв
В.В., Демченко В.О., Шевель О.В.), переглянувши рішення від 17.10.2007 р. в
апеляційному порядку, постановою від 21.11.2007 р. скасував його, у задоволенні
позовних вимог відмовив.

Скасовуючи рішення суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що відповідачем у відповідності до приписів частини
2 статті 614 Цивільного кодексу України доведено факт відсутності його вини в
порушенні зобов'язання, а позивачем в обґрунтування позовних вимог не надано жодних
доказів вжиття заходів щодо одержання таких доходів (упущеної вигоди).

Фізична
особа -підприємець ОСОБА_1подав до Вищого господарського суду України касаційну
скаргу, в якій просить постанову Харківського апеляційного господарського суду
від 21.11.2007 р. скасувати, а рішення господарського суду Харківської області
від 17.10.2007 р. залишити без змін, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги
порушенням судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального
права.

Скаржник
у касаційній скарзі зазначає, що до Цивільного кодексу України включено низку
норм, які регулюють відносини, що виникають при відшкодуванні збитків.
Відповідальність за порушення договірних зобов'язань регулюються статтями 611,
614, 623 Цивільного кодексу України, але в них не має жодного посилання на
встановлення судом причино -наслідкового зв'язку.

Заслухавши
доповідь судді -доповідача та пояснення присутнього в судовому засіданні
представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет
правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в
рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно
до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України
касаційна інстанція виходить з обставин, встановлених у даній справі судом
першої та апеляційної інстанції.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами першої та
апеляційної інстанції під час розгляду справи, 05.07.2007 р. між фізичною
особою -підприємцем ОСОБА_1 та ПСП "Марс" було укладено договір
купівлі -продажу № б/н, за умовами якого ПСП "Марс"  зобов'язувався поставити підприємцю ОСОБА_1
200 тон ячменю, а підприємець ОСОБА_1прийняти та оплатити вартість товару.

Загальна
вартість договору складала 120000,00 грн. (пункт 4.2 договору).

Відповідно
до пункту 6.1. договору від 05.07.2007 р. підприємець ОСОБА_1, на підставі  рахунку № 13 від 05.07.2007 р., здійснив
оплату за ячмінь платіжним дорученням № 80 від 06.07.2007 р. на суму 100000
грн. та платіжним дорученням № 83 від 12.07.2007 р. на суму 20000 грн. за
призначенням платежу: "попередня плата за ячмінь згідно рахунку 13 від
05.07.2007року".

Згідно
з пунктом 5.1 договору поставка продукції в повному обсязі здійснюється  в строк до 01.08.2007 року.

Пунктом
7.1 договору сторони передбачили, що невиконання або неналежне виконання
договірних зобов'язань тягне для винної сторони відшкодування збитків в повному
обсязі, враховуючи упущену вигоду.

Предметом
спору уданій справі є стягнення збитків у вигляді втраченої вигоди в розмірі
120000,00 грн., при цьому обґрунтовуючи позовні вимоги підприємець
ОСОБА_1посилався на те, що в разі належного виконання відповідачем зобов'язань
за договором від 05.07.2007 р., позивач отримав би товар на суму 120000,00
грн., яку він перерахував на рахунок відповідача.

Утрачена
вигода позивачем розрахована як різниця між 240000,00 грн., які підприємець
ОСОБА_1повинен був отримати за товар за договором купівлі -продажу № б/н від
25.07.2007 р., укладеного з ПП
"Укрзерноторг"  та
120000,00 грн., перерахованих позивачем на рахунок ПСП "Марс" згідно
із договором № б/н від 05.07.2007 р.

Відповідно
до статті 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин,
який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту,
права або законні інтереси якого порушено.

Під
збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона
одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил
здійснення господарської діяльності другою стороною.

За
приписами статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається:

-
вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до
вимог законодавства;

-
додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість
додаткових робіт, додатково витрачених
матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок
порушення зобов'язання другою стороною;

-
недодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків,
мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою
стороною;

-
матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При
цьому, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що за загальним принципом
цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22,
стаття 611, частина перша статті 623 Цивільного кодексу України).

Для
застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна
наявність повного складу цивільного правопорушення, як -то: протиправна
поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки
(збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина
правопорушника.

За
відсутності хоча б одного з визначених елементів цивільна відповідальність не
настає.

Згідно
з частиною другою статті 623 Цивільного кодексу України розмір збитків,
завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Пунктом
1 статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа
є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо
належного виконання зобов'язання.

Відмовляючи
у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків судом апеляційної інстанції
було зазначено, що у відповідності до приписів статті 614 Цивільного кодексу
України ПСП "Марс" доведено факт відсутності його вини в порушенні
зобов'язання за договором від 05.07.2007 р.

Проте,
колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ні з матеріалів справи, ні з
змісту судових рішень не вбачається на підставі яких саме доказів ґрунтується
висновок суду апеляційної інстанції стосовно доведеності відповідачем факту
відсутності його вини в порушенні зобов'язання за договором та висновок суду
першої інстанції щодо наявності такої вини.

Здійснюючи
судовий розгляд справи, ані судом першої, ані судом апеляційної інстанції, не
були з'ясовані питання щодо належного чи навпаки неналежного виконання
сторонами зобов'язання, визначеного умовами договору.

Відповідно
до статті 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з
господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами
матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з
достовірністю встановленими судом.

Згідно
зі статтею 32 вказаного Кодексу, доказами в справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також
інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно
до частини 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України, якщо
подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний
витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі
документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Статтею
43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що  господарський суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись
законом.

Ніякі
докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання
однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої
вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови
від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки
передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції
не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення у справі підлягає
скасуванню, а справа -направленню на новий розгляд до господарського суду
Харківської області.

При
новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно
перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в
залежності від установлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись
статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110,
11111, 11112 Господарського процесуального кодексу
України Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення
господарського суду Харківської області від 17.10.2007 р. та постанову
Харківського апеляційного господарського суду від 21.11.2007 у справі №
15/425-07 скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду
Харківської області.

Касаційну
скаргу фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Головуючий
Т. Дроботова

Судді                                                                                     Н.
Волковицька

Л. Рогач