ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.04.08 р.                     Справа № 40/275пд

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Семенюшко Г.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю „Арм-сервіс” (представник Цимбалюк О.В., довіреність від 12.07.05 року) до регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області (представник Маркуц Г.В., довіреність від 19.03.07 року), про визнання недійсним з моменту укладення підпункту першого пункту 5.2 договору № 4058 від 05.04.02 року щодо купівлі-продажу об’єкта незавершеного будівництва – цеху з виробництва солі, рудник № 4 міста Соледар, розташованого за адресою 84545, Донецька область, місто Соледар, вулиця Чкалова 1а, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Арм-сервіс” (далі – Товариство) звернулося до суду з позовом до регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області (далі – Фонд) про визнання недійсним з моменту укладення підпункту першого пункту 5.2 договору купівлі-продажу за методом зниження ціни лота об’єкта незавершеного будівництва-цех по виробництву солі, рудник № 4 місто Соледар, розташованого за адресою 84545, Донецька область, місто Соледар, вулиця Чкалова 1а, що знаходиться на балансі державного підприємства об’єднання „Артемсіль” від 05.04.02 року № 4058 (далі – Договір), а також про визнання зобов’язань між сторонами за Договором припиненими внаслідок їх виконання належним чином у повному обсязі. Позовні вимоги Товариства ґрунтуються на тому, що підпункт перший пункту 5.2 Договору, згідно якого „...Покупець (Товариство) зобов’язаний завершити будівництво та ввести об’єкт в експлуатацію протягом 5-х років від дати нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу...” – суперечить нормам статей 22, 24 Закону України „Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення”, а також пунктам 5.4, 5.6 та додатку № 4 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, які затверджено наказом Міністерства охорони здоров’я України від 19.06.96 року № 173 (далі – Правила), через що зазначена умова Договору має бути визнана недійсною в силу статті 48 ЦК УРСР. Зокрема, позивач зазначив, що придбаний за Договором об’єкт незавершеного будівництва - цех по виробництву солі, рудник № 4 місто Соледар, розташований за адресою 84545, Донецька область, місто Соледар, вулиця Чкалова 1а (далі – Цех) знаходиться в санітарно-захисній зоні житлових будинків, тому введення його в експлуатацію як цеху з виробництва солі не є можливим та суперечитиме вказаним нормам права.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та в порядку статті 22 ГПК України зменшив розмір позовних вимог вимагаючи лише визнання недійсним підпункту першого пункту 5.2 Договору, наразі змінив підстави позову, вказавши, що укладення Договору сталося внаслідок помилки Товариства, яке не знало про існуючі для виробництв солі санітарні обмеження щодо наближення до житлових забудов, тому підпункт перший пункту 5.2 Договору слід визнати недійсним згідно статті 56 ЦК УРСР. Позивач зазначив, що на теперішній час є власником Цеху та вправі вимагати усунення будь-яких порушень його речового права, окрім того, позивач просив суд витребувати у Фонду документи, які характеризують Цех – рішення про приватизацію, акт оцінки, проектно-кошторисну та технічну документацію тощо.

Товариство заявило про необхідність проведення судової санітарно-епідеміологічної експертизи з питань визначення відстані Цеху до житлових будинків, наявності небезпечних факторів для населення міста Соледар введенням Цеху в експлуатацію, визначення ступеню ризику для населення тощо.

Представник Фонду заперечив проти позову, вказуючи на те, що Договір укладено правомірно, у відповідності до Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, позивач погодив всі цього умови, а строк введення Цеху в експлуатацію є істотною умовою Договору, прямо передбаченою нормами статті 19 Закону України „Про особливості приватизації об’єктів незавершеного будівництва”. Відповідач зазначив, що Договір передбачає можливість зміни первісного призначення Цеху, тому посилання позивача на те, що він не в змозі збудувати та ввести в експлуатацію приміщення з виробництва солі ближче 100 метрів до житлових будинків – не є обґрунтованими.

Окрім того, відповідач висунув клопотання про застосування строків позовної давності.

Суд перебував у нарадчій кімнаті 03.04.08 року з 1430 до 1450 години.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Товариства не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Господарським судом Донецької області у справі № 44/215пн прийнято рішення суду від 13.08.07 року, яким на теперішній час встановлено низку фактів, що мають істотне значення для досліджуваного судом спору, зокрема, судом встановлено:

ь          факт укладення Договору;

ь          обставина, що згідно пункту 5.2. Договору Товариство мало завершити будівництво Цеху та ввести цей об’єкт в експлуатацію протягом п’яти років після нотаріального посвідчення Договору – тобто не пізніше 05.04.07 року;

ь          факт нездійснення Товариством дій щодо введення Цеху в експлуатацію.

Резолютивною частиною рішення господарського суду Донецької області у справі № 44/215пн від 13.08.07 року Договір розірвано, Товариство зобов’язано повернути Цех Фонду. Рішення господарського суду Донецької області у справі № 44/215пн від 13.08.07 року набрало законної сили у зв’язку з прийняттям постанови Донецького апеляційного господарського суду від 11.03.08 року, якою залишено без змін вказане судове рішення першої інстанції, через що це рішення підлягає обов’язковому виконанню на всій території України в силу статті 124 Конституції України.

Означені судові рішення, по яких брали участь сторони по справі № 40/275пд, набрали законної сили, тому встановлені ними факти не повинні доводитися знову при вирішенні справи № 40/275пд. Відповідачем та позивачем факти, викладені у рішенні господарського суду Донецької області у справі № 44/215пн від 13.08.07 року – в загальному порядку не спростовані.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 „Совтрансавто-Холдинг” проти України”, а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 „Брумареску проти Румунії” встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є приоритетним джерелом права для національного суду, суд вважає безсумнівним те, що факт розірвання судом Договору та зобов’язання Товариства повернути Цех Фонду – не можуть ставитися судом під сумнів та є такими, які знімають необхідність додаткового доведення зазначених обставин та фактів.

З огляду на наведене, суд не бере до уваги посилання позивач на те, що Товариство є власником Цеху, оскільки підстави для виникнення права власності Товариства на Цех (Договір) – з 11.03.08 року припинилися, наразі у Товариство існує зобов’язання повернути Цех Фонду.

За нормами статей 22, 24 Закону України „Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення”, а також згідно пунктів 5.4, 5.6 Правил та додатку № 4 до Правил, Товариство зобов’язане використовувати належне йому нерухоме майно відповідно до вимог санітарних правил, зокрема, солеварні та солерозмольні виробництва мають бути відокремлені від житлової забудови санітарно-захисними зонами не менше 100 метрів.

Суд не вважає за необхідне провадити судову санітарно-епідеміологічну експертизу у справі № 40/275пд, оскільки обидві сторони не заперечують та визнають той факт, що Цех знаходиться на відстані менше ніж 100 метрів від житлової забудови міста Соледар, окрім того, реальна відстань Цеху до житлових будинків у розмірі 5 метрів достовірно підтверджується довідкою Соледарської міської ради № 01-11-1047 від 19.09.07 року та викопіюванням, завіреним відділом архітектури та містобудування Соледарської міської ради.

Водночас, суд вважає безпідставними твердження Товариство про те, що зобов’язання Товариства підпунктом першим пункту 5.2 Договору до 05.04.07 року ввести в експлуатацію Цех, який розташовано на відстані 5 метрів від житлової забудови міста Соледара – є прямим порушенням норм статей 22, 24 Закону України „Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення”, а також пунктів 5.4, 5.6 Правил та додатку № 4 до Правил, оскільки зміст підпункту другого пункту 5.2 Договору прямо передбачає, що Товариство у перебігу введення Цеху в експлуатацію вправі змінювати первісне призначення зазначеного об’єкту, тобто, Товариство вправі не будувати в Цеху солеварне та солерозмольне виробництво.

Таким чином, приписам статей 22, 24 Закону України „Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення”, а також згідно пунктів 5.4, 5.6 Правил та додатку № 4 до Правил – суперечить не підпункт перший пункту 5.2 Договору, а власний намір Товариства здійснити у Цеху виробництво солі, не зважаючи на протизаконність ведення подібного виробництва в Цеху, наявну (передбачену Договором) можливість зміни призначення Цеху та наявне право Товариства провадити у Цеху виробництво, що не є шкідливим для оточуючого природного середовища та населення міста Соледар.

Посилання позивача на те, що під час укладення Договору мала місце помилка позивача стосовно можливості використання Цеху за його первісним призначенням – необґрунтовані, тому що Товариству в момент укладення Договору було відоме первісне призначення Цеху (виробництво фасованої солі), на що прямо вказує зміст пункту 1.1 Договору, яким визначено предмет Договору. Окрім того, норми Закону України „Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення” та Правил, які встановлюють санітарно-захисні зони, на момент укладення спірного Договору також були чинними, а твердження позивача щодо необізнаності на момент підписання Договору стосовно змісту цих норм – не можуть бути взяті до уваги судом в силу конституційного принципу, викладеного у статті 68 Конституції України – незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

На момент укладення Договору підпункт перший пункту 5.2 цієї угоди вважається судом таким, що відповідав приписам чинного законодавства України, оскільки юридичний факт порушення норм санітарних правил міг виникнути лише у тому разі та з того моменту, коли Товариство з власної ініціативи ввело би в експлуатацію Цех без зміни його первісного призначення щодо виробництва солі.

До того ж, визнання судом недійсною частини Договору (підпункту першого пункту 5.2 Договору) без визнання Договору недійсним (неукладеним) в цілому – в порядку статей 48 та 60 ЦК УРСР не є можливим, оскільки зазначена частина Договору (строк введення Цеху в експлуатацію) є його істотною обов’язковою умовою, визначеною нормами статті 19 Закону України „Про особливості приватизації об’єктів незавершеного будівництва”, тому без згоди обох сторін Договору щодо зазначеної умови Договір не міг би вважатися укладеним.

Вказівка Товариства на те, що статтею 19 Закону України „Про особливості приватизації об’єктів незавершеного будівництва” передбачено істотною умовою Договору строк закінчення будівництва Цеху, а не строк введення Цеху в експлуатацію – є необґрунтованим, оскільки за змістом постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.04 року № 1243 „Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів” завершальною стадією будівництва об’єкту (в частині оформлення документів) є саме отримання акту про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об’єкту.

З огляду на наведене, позовні вимоги Товариства не підлягають задоволенню через їх правову безпідставність.

Клопотання відповідача про застосування позовної давності (як підстави для відмови у задоволенні позову) – не може бути задоволене, оскільки суд відмовив у позовних вимогах по суті. Клопотання позивача про витребування додаткових документів, які характеризують Цех – також підлягає відхиленню, оскільки наявність у справі вказаних документів не може істотно плинути на висновки суду щодо наявності чи відсутності помилки при укладенні спірної угоди.

Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються судом на позивача.

На підставі означених норм національного та міжнародного матеріального права, керуючись ст.ст.22, 33, 35, 36, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю „Арм-сервіс” до регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області про визнання недійсним з моменту укладення підпункту першого пункту 5.2 договору № 4058 від 05.04.02 року щодо купівлі-продажу об’єкта незавершеного будівництва – цеху з виробництва солі, рудник № 4 міста Соледар, розташованого за адресою 84545, Донецька область, місто Соледар, вулиця Чкалова 1а, а також про зобов’язання відповідача скасувати підпункт перший пункту 5.2 договору № 4058 від 05.04.02 року щодо купівлі-продажу об’єкта незавершеного будівництва – цеху з виробництва солі, рудник № 4 міста Соледар, розташованого за адресою 84545, Донецька область, місто Соледар, вулиця Чкалова 1а.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя Мєзєнцев Є.І.

Надруковано у 3 примірниках:

1 –позивачу

2 –відповідачу

3 –господарському суду Донецької області