ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2008 р.

№ 21/227

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

суддів:

М.Остапенка,

Є.Борденюк,

В.Харченка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

Державного комітету України з державного матеріального резерву

на постанову

від 19.03.2008 року

Львівського апеляційного господарського суду

у справі

№ 21/227

за позовом

Державного комітету України з державного матеріального резерву

до

Відкритого акціонерного товариства "Конвеєр"

про

повернення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та сплату штрафних санкцій на суму 457 246, 86 грн.

В судове засідання прибули представники сторін:

позивача

Михайлець О.В. (дов. від 04.12.2007 року)

відповідача

Шпакович О.Ф. (дов. від 19.03.2008 року)

Заслухавши суддю-доповідача –Є. Борденюк, пояснення представників сторін та перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України

В С Т А Н О В И В :

Положенням "Про Державний комітет України з державного матеріального резерву", Державним комітетом України з державного матеріального резерву проведено перевірку наявності у ВАТ "Конвеєр" матеріальних цінностей, закладених для виконання мобілізаційного завдання СРСР 1986 року, результати яких викладені у відповідних актах. Зокрема, у акті перевірки від 27.07.2006 року, зазначено про факт відсутності у відповідача частини матеріалів (сталь товстолистова - 51,805 т; балки та швелери - 11, 05 т.; сталь листова конструкційна г/к - 34 т; сталь сортова х/т - 17 т). Позивачем, на підставі ст.ст.230,231 ГКУ, ч. 10 ст.14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", нараховані штраф у розмірі 100% вартості відсутніх матеріалів, виходячи з ринкових цін на час проведення перевірки, що складає 395 177, 00 грн. та пеня у сумі 62 069, 86 грн., з вимогою про стягнення з відповідача яких, а також про повернення ним матеріальних цінностей до державного реєстру, позивач звернувся до господарського суду Львівської області. Беручи до уваги уточнення позовних вимог від 29.10.2007 року та 12.12.2007 року, предметом спору у даній справі є стягнення з ВАТ "Конвеєр" штрафних санкцій на загальну суму 653 985, 22 грн. та матеріальних цінностей, які підлягають поверненню відповідачем (сталь товстолистова - 8,144т, балки і швелери - 10,05т; сталь листова конструкційна г/к - 28т).

Рішенням господарського суду Львівської області від 10.01.2008 року у справі № 21/227 (суддя Л.Масловська) Державному комітету України з державного матеріального резерву в задоволенні позовних вимог до ВАТ "Конвеєр”"про повернення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та сплату штрафних санкцій на суму 457 246, 86 грн. відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.03.2008 року (колегія суддів: Д. Новосад, О.Михалюк, Г. Мельник) рішення господарського суду Львівської області від 10.01.2008 року залишено без зміни.

Ухвалені у справі господарськими судами попередніх інстанцій судові рішення мотивовані наступним.

Факт відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на Львівському ВО "Конвеєр", правонаступником якого є відповідач, підтверджується номенклатурою накопичення матеріальних цінностей, затвердженою наказом Міністерства промисловості СРСР від 11.09.1987 року № 0087, яке є мобілізаційним завданням та адміністративним актом, на підставі якого виникають права та обов’язки. Однак, номенклатура і кількість матеріалів, які необхідно зберігати для виготовлення в особливий період відповідної продукції, визначені не мобілізаційним завданням, а розробленою відповідачем та затвердженою Головним спецуправлінням Міністерства важкого машинобудування СРСР 25.07.1987 року номенклатурою накопичення, яка не є адміністративним актом, на підставі якого виникають цивільні права та обов’язки. Відсутні також акти приймання-передачі продукції в мобілізаційний резерв. Договір про відповідальне зберігання продукції сторонами не укладений. Факт прийняття відповідачем мобілізаційного завдання до виконання підтверджується щорічними звітами відповідача - збережувальним зобов’язанням ф-12мр.

Актами перевірки зберігання матеріалів від 07.12.2000 року, від 25.02.1998 року, актом інвентаризації від 29.11.2007 року підтверджений факт заміни матеріальних цінностей на однотипні матеріали у зв’язку зі змінами стандартів і технології виготовлення виробів, передбачених моб. завданням, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв". Порушення правил заміни матеріальних цінностей, відповідальність за яке передбачена ч. 12 ст. 14 Закону, позивачем не встановлено.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою, Державний комітет України з державного матеріального резерву просить рішення та постанову у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись при цьому на неправильне застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема, 2, 5, 12, 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" та невідповідність висновків, викладених у судових рішеннях обставинам справи.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частково до задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до положень ст. 4 ЦК УРСР права та обов’язки виникають, зокрема, з адміністративних актів.

Згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного кодексу України, цивільні відносини, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Аналогічні положення містяться і в Прикінцевих положенням Господарського кодексу України. Така послідовність регулювання цивільних відносин базується на принципах теорії права.

Тобто правові відносини сторін, що виникли на підставі номенклатури накопичення матеріальних цінностей, затвердженої наказом Міністерства промисловості СРСР від 11.09.1987 року № 0087 у межах правового поля, яке регулювалося Положенням про мобілізаційний резерв, затв. Постановою ЦК УРСР та РМ СРСР від 29.09.1969 року, продовжують існувати, а тому регулюються Законом "Про державний матеріальний резерв" як спеціальною нормою права та іншими нормами права, зокрема, ГК України, ЦК України з відносин, не врегульованих спеціальними нормами права. А тому посилання господарських судів попередніх інстанцій на те, що положення зазначених законів не можуть регулювати правовідносини сторін, які виникли раніше, є хибним.

Мобілізаційні резерви створюються у відповідності із завданнями, визначеними Кабінетом Міністрів України міністерствам, іншим центральним і місцевим органам виконавчої влади, РМ АРК (ч.2 ст. 5 Закону), які є державними замовниками (ч.3 ст. 8 Закону). Номенклатура та обсяги накопичення матеріальних цінностей визначаються мобілізаційними та іншими спеціальними планами (ч.3 ст. 11 Закону). Тобто затверджена Головним спецуправлінням Міністерства важкого машинобудування СРСР номенклатура накопичення є складовою мобілізаційного завдання –адміністративного акту. Запаси державного резерву є державною власністю (ч.3 ст. 4 Закону).

Державний резерв матеріальних цінностей використовується лише за рішенням Кабінету Міністрів України, у тому числі у зв’язку з їх заміною (ст. 12 Закону). Обов’язок своєчасної заміни матеріальних цінностей покладений на відповідальних зберігачів, у тому числі щодо ініціювання цього питання перед державним замовником. Самовільна заміна матеріальних цінностей відповідальним зберігачем є порушенням, відповідальність за яке наступає у відповідності до положень ч.10 ст. 14 Закону.

Зважаючи на викладене, відмова у позові про повернення відповідачем до державного резерву матеріальних цінностей, визначених мобілізаційним завданням, не базується на законодавчих положеннях.

Однак, виходячи з абз. 2 ч.10. ст. 14 Закону спосіб відповідальності залежить від доцільності закладення і зберігання зазначених матеріальних цінностей або виключення їх з номенклатури, скасування мобілізаційного завдання, а позивач на зазначені обставини не посилається, колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне судові рішення у цій частині скасувати, а справу передати на новий розгляд.

Так як відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного реєстру здійснюється на підставі укладеного між сторонами договору, умовами якого врівноважуються права та обов’язки сторін, який сторонами не укладався, як не підтверджено і відповідним урядовим рішенням доцільності зберігання зазначених матеріальних цінностей, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування відповідальності у формі сплати штрафу та пені.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву задовольнити частково.

Рішення господарського суду Львівської області від 10.01.2008 року, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.03.2008 року у справі № 21/227 скасувати у частині відмови у позові про повернення ВАТ "Конвеєр" до державного матеріального резерву матеріальних цінностей.

Справу у цій частині передати до господарського суду Львівської області на новий розгляд.

У решті –рішення та постанову залишити без зміни.

Головуючий, суддя М. Остапенко

Судді : Є. Борденюк

В. Харченко