ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2008 р.

№ 5/73-13/21А

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:

суддів:

Добролюбової Т.В.

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги

Державної податкової інспекції у Галицькому районі міста Львова

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду від 29.01.2008

у справі

№ 5/73-13/21А

за позовом

Державної податкової інспекції у Галицькому районі міста Львова

до

треті особи

Львівської обласної державної адміністрації

1)          Головне управління Державного казначейства у Львівській області

2)          Міністерство фінансів України

3)          Державне казначейство України

про

стягнення основного боргу, пені та відсотків

У судовому засіданні 29.05.08 оголошувалась перерва до 05.06.08.

В судовому засіданні взяли участь:

від позивача: Хома Г.І. –за дов. від 01.06.07;

від відповідача: Коссак С.М. –за дов. від 07.02.07 №5/13-579-2.

Представники третіх осіб у судове засідання не з‘явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Державною податковою інспекцією у Галицькому районі міста Львова у січні 2007 року заявлений позов, з урахуванням уточнень від 22.03.07, про стягнення з Львівської обласної державної адміністрації 2 801 964, 79 грн, з яких: 114 917, 14 грн –основного боргу, 457 097, 22 грн –відсотків, 562 341, 10 грн - пені за

доповідач: Добролюбова Т.В.

основною сумою боргу та 1667609,33 грн –пені за відсотками з простроченої заборгованості перед бюджетом (фінансова допомога). Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував на невиконання відповідачем зобов’язань з повернення грошових коштів та процентів, перерахованих за договором від 30.09.94 №14-304/13 про надання Міністерством фінансів України фінансової допомоги на зворотній основі підприємствам теплоенергетики, що перебувають у комунальній власності. При цьому, позивач посилався на приписи статті 21 Закону України "Про державний бюджет України", пункту 4 статті 17 Бюджетного кодексу України, пункту 11 статті 10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні", статей 1, 257 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Львівської області від 26.03.07, ухваленим суддею Станько Л.Л., у задоволенні позовних вимог відмовлено. Місцевий суд вмотивовуючи рішення встановив, що вказаний договір укладено Міністерством фінансів України (третьою особою -2) з Виконавчим комітетом Львівської обласної ради, при цьому, суд визнав, що відповідач не є правонаступником облвиконкому. Суд дійшов висновку про недоведеність позивачем і передачі облвиконкомом обов’язку з погашення цієї фінансової допомоги відповідачеві, відображення боргу облвиконкому на балансі облдержадміністрації, передачі облвиконкомом цих коштів за розподільним балансом у відповідності зі статтею 37 Цивільного кодексу Української РСР. Стосовно вимог про стягнення 562 341, 10 грн - пені за основною сумою боргу судом відмовлено через сплив строку позовної давності. Суд виходив з того, що дані відносини пов’язані з виникненням цивільних прав та обов’язків, а договір №14-304/13 є цивільно –правовим. Водночас, місцевий суд визнав пропущеним шестимісячний строк позовної давності і для стягнення пені, окрім цього зазначив, що розрахунок пені не відповідає положенням Указу Президента України від 05.04.96 №243/96. В частині стягнення пені з відсотків судом також відмовлено, оскільки відсотки є платою за користування коштами наданим Львівському облвиконкому.

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Бонк Т.Б. –головуючого, Бойко С.М., Марко Р.І., постановою від 29.01.08, перевірене рішення суду першої інстанції залишив без змін, а апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі міста Львова –без задоволення.

Державна податкова інспекція у Галицькому районі міста Львова звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення у справі скасувати, як ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. У касаційній скарзі відсутні посилання на невірне застосування судами попередніх інстанцій норм чинного законодавства, а доводи скаржника зводяться до невірно встановлених судами обставин справи. При цьому, заявник вважає невірним застосування судами 3- х річного строку позовної давності.

Від Львівської обласної державної адміністрації надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому адміністрація просить судові рішення у справі залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Від Головного управління Державного казначейства у Львівській області, Міністерства фінансів України Державного казначейства України відзивів на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий Господарський суд України заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В. і пояснення представника позивача, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів процесуального законодавства, не вбачає підстав для скасування переглянутої постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно до частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом апеляційної інстанції приписів матеріального і процесуального законодавства.

В розумінні Господарського процесуального кодексу України, позовом є вимога особи про захист свого або чужого права чи оспорюваного законом інтересу. Звертаючись до суду позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову. Предмет позову це конкретна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, а підстава позову це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Як встановлено судами, предметом позову у даній справі є вимога Державної податкової інспекції у Галицькому районі міста Львова про стягнення з Львівської обласної державної адміністрації 2 801 964, 79 грн, з яких: 114 917, 14 грн –неповернутої фінансової допомоги за договором №14-304/13, 457 097, 22 грн –відсотків, 562 341, 10 грн - пені за основною сумою боргу та 1 667 609, 33 грн –пені за відсотками з простроченої заборгованості перед бюджетом (з суми фінансової допомоги). Підставою позову, в даному випадку, є договір від 30.09.1994 №14-304/13 про надання фінансової допомоги на зворотній основі у розмірі 19 800 млн. карбованців, укладений Міністерством фінансів України з Виконавчим комітетом Львівської обласної Ради народних депутатів. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що Львівська обласна державна адміністрація є правонаступником Львівської обласної Ради народних депутатів, тому повинна нести зобов’язання за вказаним договором. При цьому, відповідач не вважає себе особою, яка повинна відповідати за заявленим позовом, оскільки не є правонаступником Львівської обласної Ради народних депутатів, стороною цього договору, а відтак і зобов’язаною особою за цим правочином. Суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшли вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача спірної суми. Як встановлено судами, договір №14-304/13 укладено на підставі вільного волевиявлення сторін, в якому Міністерство фінансів України виступило від свого імені, а не від імені держави, його укладання не зумовлене приписами будь –яких адміністративних або законодавчих актів, тому відносини сторін за цим договором є цивільно - правовими. В даному випадку відносини позики виникли на підставі звичайної двосторонньої угоди, з визначенням прав та обов‘язків сторін, тому на відносини сторін розповсюджуються положення цивільного законодавства. Згідно статті 4 Цивільного кодексу УРСР, цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Відповідно до статті 151 названого Кодексу договір є однією з підстав виникнення зобов’язань. Судами попередніх інстанцій установлено, що Головне управління державного казначейства у Львівській області 27.12.06 направило на адресу Державної податкової інспекції у Галицькому районі міста Львова подання №3-2-10/637 про стягнення простроченої заборгованості за вказаним договором. Приписами статті 21 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” унормовано, що органи державної податкової служби України визнані органами стягнення простроченої заборгованості юридичних осіб перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками та фінансовою допомогою, наданою на поворотній основі. Відповідно до приписів статті 21 Господарського процесуального кодексу України сторонами в господарському процесі є учасники спірного матеріального правовідношення. Позивачем є особа, яка має право вимоги, а відповідачем –особа, яка повинна виконати зобов‘язання. Згідно зі статтею 33 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 32 названого Кодексу унормовано, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Судами попередніх інстанцій установлено, що Виконавчий комітет Львівської обласної Ради народних депутатів - ліквідовано. При цьому, судами установлено, що позивачем не надано, і відповідно матеріали справи не містять, доказів, підтверджуючих факт передачі Виконавчим комітетом Львівської обласної Ради народних депутатів зобов’язань з погашення фінансової допомоги за договором від 30.09.1994 Львівській обласній державній адміністрації та існування у останнього обов’язку сплатити її. Відповідно до частини 2 статті 1117 касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Водночас, колегія суддів враховує і те, що сторони за договором право на звернення до суду про стягнення спірної суми не реалізували. Оскільки, як встановлено судами, відповідач не є правонаступником зобов’язаної сторони за договором №14-304/13, і не набув в силу його укладення відповідних обов’язків, тобто не є зобов’язаною особою за цим договором, колегія суддів погоджується з висновком судів про відсутність підстав для стягнення з відповідача спірної суми. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог апеляційний суд також визнав пропущеним 3 –х річний строк позовної давності. Згідно зі статтею 71 Цивільного кодексу УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Судом апеляційної інстанції зазначено, що право на звернення позивача до суду виникло після 20.12.1994, тобто з дати, коли кошти за договором підлягали поверненню. Однак, судом не враховано, що статтею 76 цього ж Кодексу передбачено, що право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. З огляду на те, що право на звернення з позовом про стягнення простроченої заборгованості виникло у позивача - Державної податкової інспекції у Галицькому районі міста Львова на виконання приписів статті 21 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” та подання від 27.12.06 Головного управління державного казначейства у Львівській області та враховуючи те, що позивач не є стороною за договором №14-304/13, колегія суддів визнає невірним висновок суду про сплив строку позовної давності. Між тим, неврахування судом апеляційної інстанції наведеного не може бути підставою для скасування судових рішень у справі, оскільки решта встановлених судом обставин, підтверджуються матеріалами справи та визнаються колегією суддів такими, що унеможливлюють задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів визнає, що оскаржувана постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв’язку з чим залишається без змін.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.01.08 у справі №5/73-13/21А залишити без змін.

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі міста Львова залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т. Добролюбова

С у д д і Т.Гоголь

В.Швець