ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2008 р.

№ 18/257

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Муравйова О.В.,

розглянула

касаційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Медек"

(далі Товариство)

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від

19.12.07

у справі

№ 18/257

господарського суду

міста Києва

за позовом

Товариства

до

дорожньої клінічної лікарні № 2 ст.Київ Південно-Західної залізниці (далі Лікарня)

про

визнання права власності

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Зосименко Г.Р. (за дов. б/н від 02.04.08);

Хорошун Д.І. (директор);

- відповідача:

Вороніна Л.М. (за дов. № 449 від 03.10.07).

Ухвалою від 27.02.08 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Данилова Т.Б., Ходаківська І.П., касаційна скарга Товариства б/н від 11.01.08 була прийнята до провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 06.03.08.

У зв'язку з перебуванням судді Ходаківської І.П. на лікарняному, розпорядженням від 02.04.08 заступника голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 18/257 господарського суду міста Києва, призначеної до перегляду у судовому засіданні на 03.04.08, створено колегію суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –

Першиков Є.В., судді –Данилова Т.Б., Муравйов О.В., яка переглядає справу по суті.

Про вказані обставини представників сторін було повідомлено на початку судового засідання 03.04.08. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 03.04.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 26.09.07 господарського суду міста Києва (суддя Мандриченко О.В.) позовні вимоги Товариства задоволено.

За Товариством визнано право власності на складські приміщення для зберігання обладнання та розміщення персоналу за адресою: 03049, м.Київ, Повітрофлотський проспект, 9.

З Лікарні на користь Товариства стягнуто 7 911,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення місцевого суду мотивовано положеннями ст.ст. 15, 16, п. 2

ст. 328, ст. 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 48, 49 Закону України "Про власність" та тим, що матеріалами справи доведено, що станом на 01.01.07 спірна споруда у вигляді незавершеного будівництва господарського корпусу обліковується на балансі Товариства.

Постановою від 19.12.07 Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Мартюк А.І., суддів –Зубець Л.П., Лосєв А.М.) апеляційну скаргу Лікарні задоволено.

Рішення від 26.09.07 господарського суду міста Києва скасовано.

По справі прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариству відмовлено повністю.

Судові витрати по справі покладено на Товариство.

При винесенні постанови апеляційний суд прийшов до висновку про те, що оскільки правочин, на підставі якого було збудовано спірний об'єкт, у судовому порядку визнано недійсним, то дана обставина унеможливлює визнання за Товариством права власності на такий об'єкт.

Не погодившись з вказаною постановою, Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від 19.12.07 Київського апеляційного господарського суду скасувати та залишити в силі рішення від 26.09.07 господарського суду міста Києва.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 7, 8, 9, 18 Закону України "Про інвестиційну діяльність", ст.ст. 83, 105 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, скаржник зазначає про те, що у будівництво спірних приміщень ним було вкладено значні грошові кошти у зв'язку з чим Товариству завдано збитків через вилучення з грошового обігу такої суми та неможливість користуватись збудованою за такі кошти будівлею.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Лікарня щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а оскаржену постанову –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 25.07.94 між СМП "Медек", правонаступником якого є Товариство, та Відділовою лікарнею ст.Київ Південно–Західної залізниці, правонаступником якої є Лікарня, було укладено договір про спільну діяльність (далі Договір), за умовами якого сторони зобов'язалися спільно діяти в проектуванні, відведенні земельної ділянки, будівництві та експлуатації тимчасового господарського блоку з метою отримання вигоди від спільної діяльності.

На підставі наданих сторонами доказів по справі місцевим та апеляційним судами встановлено, що споруда, що будувалась на виконання умов Договору, у встановленому законом порядку в експлуатацію здана не була.

Вирішуючи спір по суті попередні судові інстанції встановили, що рішенням від 30.09.05 господарського суду міста Києва у справі № 12/259 Лікарні було відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним Договору.

Разом з тим, встановлено, що постановою від 01.12.05 Київського апеляційного господарського суду рішення від 30.09.05 господарського суду міста Києва у справі № 12/259 скасовано, та по справі прийнято нове рішення, яким Договір від 25.07.94, укладений між сторонами, визнано недійсним. Постановою від 29.03.06 Вищого господарського суду України вказана постанова Київського апеляційного господарського суду залишена без змін, а ухвалою від 01.06.06 Верховного Суду України Товариству було відмовлено в порушенні касаційного провадження у справі № 12/259 з перегляду постанови від 29.03.06 Вищого господарського суду України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 13 Конституції України та ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист усіх суб‘єктів права власності. Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що правові підстави набуття права власності визначено у гл. 24 Цивільного кодексу України.

Так, згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

При цьому, встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні визначено в Тимчасовому положенні про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно (далі Тимчасове положення), затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 07.02.02 № 7/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.02 за № 157/6445.

Відповідно до п. 1.6 цього Положення реєстрації підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Отже, з урахуванням наведених правових норм а також обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірним висновок апеляційного суду про те, що у Товариства відсутні правові підстави для визнання за ним права власності на спірний об'єкт незавершеного будівництва, який в установленому законом порядку в експлуатацію не здано та, відповідно, не здійснено його державної реєстрації.

Правовий аналіз ст.ст. 216, 236, 328 Цивільного кодексу України свідчить, що правочин, визнаний судом недійсним, не дає підстав для набуття права власності на майно.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що предметом спору у даній справі є визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, а не застосування наслідків недійсності Договору, укладеного між сторонами, які відповідно до зазначених правових положень не є тотожними предмету спору у даній справі.

Щодо посилань суду першої інстанції на ст.ст. 48, 49 Закону України "Про власність", то колегія суддів зазначає, що цей Закон втратив чинність згідно із Законом України від 27.04.07 № 997-V "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України".

З урахуванням наведеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Товариством в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судовою інстанцією не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, в силу ст. 43 Господарського процесуального кодексу України здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судом апеляційної інстанції було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено постанову з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення її без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Медек" б/н від 11.01.08 залишити без задоволення.

Постанову від 19.12.07 Київського апеляційного господарського суду у справі № 18/257 господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

О.Муравйов