ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.08                                                                                           Справа№ 30/107(1/60-7/12)

за позовом: ЗАТ «Київстар Дж.Ес.Ем», м. Київ в особі філії ЗАТ «Київстар Дж.Ес.Ем», м. Львів

до відповідача: Бібрська міська рада, м. Бібрка

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ПП „Укртехпостач”, м. Львів

про визнання рішення про відмову у встановлені базової станції стільникового зв”язку недійсним, визнання відсутності компетенції щодо вирішення питання встановлення базової станції позивача та зобов”язання утриматись від вчинення дій, які обмежують здійснення господарської (підприємницької діяльності)

Суддя Н.Мороз

при секретарі Н.Ходачкевич

за участю представників:

від позивача - не з’явився

від відповідача – Краєвський О.Й. –міський голова

від третьої особи –не з’явився

Суть спору:

Закрите акціонерне товариство „Київстар Дж. Ес. Ем", м. Київ в особі філії закритого акціонерного товариства „Київстар Дж. Ес. Ем", м. Львів, звернулось із позовом до Бібрської міської ради, м. Бібка, Львівська область, за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору –приватного підприємства “Укртехпостач”, м. Львів, про визнання рішення про відмову у встановленні базової станції стільникового зв’язку недійсним, визнання відсутності компетенції щодо вирішення питання встановлення базової станції позивача та зобов’язання утриматись від вчинення дій, які обмежують здійснення господарської діяльності.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 14.02.2006 р. господарський суд Львівської області (суддя Білоус Б.О.) відкрито провадження у справі (№1/60-7/12). Розгляд справи неодноразово відкладався з мотивів, зазначених в ухвалах суду. Постановою господарського суду Львівської області від 19.04.2006 р. позов задоволено повністю, визнано протиправним рішення Бібрської міської ради від 18.10.2005 р. та зобов’язано Бібрську міську раду не вчиняти дій, що обмежують підприємницьку діяльність позивача. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.10.2006 р. частково скасовано постанову господарського суду Львівської області від 19.04.2006 року в справі за №1/60-7/12, в позові про визнання нечинним рішення Бібрської міської ради від 18.10.2005 року про відмову у встановленні базової станції стільникового зв’язку на прибудинковій території відмовлено, доповнено резолютивну частину постанови наступними пунктами: позовні вимоги щодо визнання відсутності компетенції відповідача щодо вирішення питання встановлення базової станції позивача задоволити, а щодо позовних вимог про зобов’язання відповідача утриматись від вчинення дій, які обмежують здійснення підприємницької діяльності позивача - відмовити.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.03.2008 р. частково задоволено касаційну скаргу закритого акціонерного товариства “Київстар Дж. Ес. Ем.”, постанову господарського суду Львівської області від 19.04.2006 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10.10.2006 р. у справі №1/60-7/12 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, Вищий адміністративний суд України з мотивів касаційної скарги позивача визнав обґрунтованим посилання на недослідження судами правового статусу та належності земельної ділянки прибудинкової території по вул. І. Франка, 3 в м. Бібрка, на якій розміщено базову станцію стільникового зв’язку позивача, як юридичного факту –підстави для застосування норм ст. ст. 1, 10 Закону України “Про телекомунікації”, ст. ст. 122, 123, 125 ЗК України, відповідно до яких до компетенції міської ради належить вирішення питання щодо надання дозволу на встановлення споруд електрозв’язку, як власника землі.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 29.03.2008 р. прийнято справу до розгляду та призначено розгляд на 22.04.2008 р.. Розгляд справи неодноразово відкладався з мотивів, зазначених в ухвалах суду від 22.04.2008 р., 15.05.2008 р., 29.05.2008 р..

Судом роз’яснено права та обов’язки, передбачені у ст. ст. 49, 51 КАС України. У відповідності до ст. 71 КАС України, справа слухається за наявними у ній матеріалами.

В судових засіданнях представник позивача позов підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві, додатковому обґрунтуванні позовних вимог. Ствердив, зокрема, що позивач є орендарем нежитлового приміщення по вул. Франка, 3 у м. Бібка, належного приватному підприємству “Укртехпотсач”. При придбанні приміщення, у відповідності до ст. 377 ЦК України, приватному підприємству “Укртехпостач” перейшло також і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування приміщень. На цій земельній ділянці позивач встановив стовп із антенними пристроями. Оспорюваним рішенням відповідач фактично заборонив використовувати майно власника та здійснювати господарську діяльність. Посилається на відсутність повноважень у відповідача надавати дозволи на розміщення об’єктів мобільного зв’язку. Просить позов задовольнити.

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору листом №22 від 17.04.2006 р. просила розглядати справу за відсутності представника, повідомивши, водночас, що позивачу на підставі договору оренди №1475 від 22.06.2005 р. було надано в оренду тільки частину нежитлового приміщення площею 20 кв.м. для розміщення базової станції мобільного зв’язку. Стверджується про відсутність інших домовленостей, у т.ч. щодо використання земельної ділянки.

Представник відповідача позов заперечив з мотивів, зазначених у запереченнях. Ствердив, зокрема, що земельна ділянка, на якій позивач самовільно звів об’єкт мобільного зв’язку, належить Бібрській міській раді, для такої мети ні позивачу, ні третій особі земельна ділянка не надавалась, про зміну цільового призначення земельної ділянки позивач не звертався. Просить у позові відмовити.

На запит суду було отримано лист №442 від 14.05.2008 р. управління земельних ресурсів у Перемишлянському районі відповідно до якого земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Бібрки і за цільовим призначенням належить до категорії земель житлової та громадської забудови.

Вживши заходів для виконання обов’язкових вказівок Вищого адміністративного суду України, витребувавши додаткові докази, у т.ч. з ініціативи суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, оцінивши докази в їх сукупності суд встановив наступне.

Будівля за адресою: м. Бібрка. вул. І. Франка, 3 належить приватному підприємству «Укртехпостач»на праві приватної власності, що підтверджується, зокрема, договором купівлі-продажу нежитлового приміщення (будівлі) в м. Бібрка по вулиці Франка, дім 3 від 30.12.2004 р., згідно із п. 1.2. якого приватне підприємство “Укртехпостач” придбав нежитлове приміщення (будівлю) площею 1352,5 кв.м.; актом прийому-передачі не житлового приміщення (будівлі) в м. Бібрка вул. І. Франка, 3, витягом Золочівського міжрайонного бюро технічної інвентаризації №7506793 від 13.06.2005 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Із зазначених документів не вбачається факт відчуження приватному підприємству “Укртехпостач” разом із об’єктом нерухомого майна земельної ділянки.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. У той же час, відповідно до ч. 3 ст. 125 ЗК України, ч. 1 ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Однак, зазначені документи отримані не були, межі в натурі встановлені не були, що унеможливлює використання земельної ділянки.

З матеріалів справи, зокрема, листів управління земельних ресурсів у Перемишлянському районі №419 від 08.05.2008 р., №442 від 14.05.2008 р., довідки №2912 від 04.10.2006 р., вбачається, що дана земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Бібрки і за цільовим призначенням належить до категорії земель житлової та громадської забудови. Доказів зворотнього суду не надано, спори про належність земельної ділянки між власником об’єкту нерухомого майна –приватним підприємством “Укртехпостач” та Бібрською міською радою відсутні. Приватне підприємство “Укртехпостач” почало процес оформлення права на земельну ділянку, що підтверджується рішенням відповідача від 03.08.2005 р. “Про надання дозволу ПП. “Укртехпостач” на виготовлення технічної документації із землеустрою для передачі в оренду земельної ділянки на території Бібрської міської ради”. При цьому, як вбачається з п. 2 вказаного рішення, комісія з повноваженнями у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища повинна узгодити розмір земельної ділянки, що передаватиметься в оренду. Докази завершення процесу оформлення права землекористування, встановлення площі, необхідної для обслуговування об’єкту нерухомого майна станом на дату розгляду справи відсутні.

22.06.2005 р. між позивачем (орендар) та ПП «Укртехпостач»(орендодавець) укладено договір оренди майна №1475, згідно із п. 1.1. якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове, платне користування на умовах оренди приміщення площею 20 м. кв., що знаходиться за адресою: м. Бібрка. вул. І. Франка, 3 Перемишлянського району Львівської області згідно плану розміщення приміщення, що передається в оренду, для ведення господарської діяльності. У відповідності до п. 1.2. договору, саме об’єкт оренди (приміщення), а не земельна ділянка використовуватиметься орендарем для розміщення базової станції мобільного зв’язку. Посилань на передачу в оренду разом із частиною будівлі –приміщенням площею 20 кв.м. частини земельної ділянки договір не містить. Зазначене додатково підтверджується листом орендодавця №22 від 17.04.2006 р., згідно із яким позивачу на підставі договору оренди №1475 від 22.06.2005 р. було надано в оренду тільки частину нежитлового приміщення площею 20 кв.м. для розміщення базової станції мобільного зв’язку.

У відповідності до ч. 6. ст. 31 Закону України “Про телекомунікації” суб'єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування, можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму,

телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

Договір із власником на використання саме земельної ділянки поблизу будинку по вул. І. Франка, 3 у м. Бібрка для встановлення телекомунікаційного обладнання позивачем не укладався.

Позивач посилається на ст. 796 ЦК України, відповідно до якої одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму. Якщо наймодавець не є власником земельної ділянки, вважається, що власник земельної ділянки погоджується на надання наймачеві права користування земельною ділянкою, якщо інше не встановлено договором наймодавця з власником земельної ділянки. Однак, враховуючи зміст п. 1.2. договору оренди та визначену ним мету оренди –розміщення в приміщенні станції мобільного зв’язку, суд приходить до висновку, що передбачене у ст. 796 ЦК України право користування прилеглою до приміщення земельною ділянкою полягає лише у можливості доступу до цього приміщення, що забезпечує мету найму, передбачену договором. Однак, зазначене не надає позивачу права зведення споруд на прилеглій до орендованого приміщення земельної ділянки.

Позивач стверджує про відсутність у відповідача компетенції щодо вирішення питання встановлення базової станції позивача. Ч. 1 ст. 6 ГК України проголошує свободу підприємницької діяльності у межах, визначених законом. У відповідності до ч. 1 ст. 43 ГК України, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Водночас, з матеріалів справи не вбачається порушення відповідачем вказаного права позивача. Докази вирішення питання встановлення базової станції позивача відповідачем у матеріалах справи відсутні.

Натомість, матеріали справи свідчать, що відповідач використовував свої повноваження не щодо встановлення станції, а щодо надання згоди на її будівництво на відповідній території. Таке повноваження відповідача передбачено в п. 38 ст. 26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, згідно із яким до компетенції міських рад входить надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території міста нових об'єктів, сфера екологічного впливу діяльності яких згідно з діючими нормативами включає відповідну територію. При цьому, закон передбачає наявність самого факту екологічного впливу, не залежно від того, чи є такий вплив позитивним чи негативним.

Твердження позивача про те, що базова станція стільниковою зв’язку не створює жодного екологічного впливу на території свого місцезнаходження, спростовується матеріалами справи, зокрема, поданим позивачем висновком спеціаліста санітарно-епідеміологічної служби по результатах обстеження об'єкту, викладеного в санітарному паспорті джерел випромінювання електромагнітної енергії базової станції LYY1894 GSМ-1800 ЗАТ «Київстар Дж. Ес. Ем.», Львівська область, м. Бібрка. З вказаних висновків вбачається, що передавальні антени на висоті 2 м. від поверхні землі і відстані 0-200 м. від них створюють рівні поверхової густини електромагнітної енергії, які не несуть загрози здоров’ю населення; але на висоті 21 м. і вище рівні випромінювання перевищують гранично допустимий рівень, що вимагає встановлення зони обмеження забудови. Зазначене підтверджує необхідність отримання позивачем згоди відповідача на зведення об’єкту. Зазначена обставина визнавалась і позивачем, який листом №1501 від 09.09.2005 р. звертався до відповідача за одержанням дозволу на встановлення базової станції.

Закон України “Про телекомунікації” не встановлює винятків з встановленого законодавством дозвільного порядку будівництва. Згідно із ч. 1 ст. 10 зазначеного закону до земель телекомунікацій як складової частини земель зв'язку належать земельні ділянки, що надаються в установленому порядку у власність або передаються їх власниками в постійне або тимчасове користування, у тому числі в оренду, фізичним особам - суб'єктам підприємницької діяльності та юридичним особам для розташування лінійних, станційних споруд, антен, веж, інших технічних засобів телекомунікацій. У відповідності до п. п. “а”, “ж” ч. 1 ст. 19 ЗК України, землі житлової та громадської забудови та землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення становлять окремі категорії земель за основним цільовим призначенням. Матеріалами справи підтверджується, що прилегла до будівлі на вул. Франка, 3 у м. Бібрка земельна ділянка належить до категорії земель житлової та громадської забудови, а не до земель зв’язку чи іншого призначення. У відповідності до ч. 1 ст. 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Однак, з матеріалів справи, зокрема, акту випливає, що не змінивши цільове призначення та не отримавши необхідного погодження, позивачем було самовільно зведено телекомунікаційну споруду. У відповідності до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Оспорюваним рішенням XXI сесії IV демократичного скликання Бібрської міської ради від 18.10.2005 р. «Про розгляд листа ЗАТ «Кнївстар Дж. Ес. Ем.»відмовлено позивачу у наданні дозволу на встановлення базової станції стільниковою зв'язку на прибудинковій території по вул. І. Франка, 3 в м. Бібрка (п. 1) та зобов'язано позивача демонтувати самовільно встановлену станцію стільникового зв'язку по вул. І. Франка, 3 в м. Бібрка (п. 2).

Згідно із ст. 1 Закону України «Про телекомунікації»визначенні поняття, в тому числі: споруди електрозв'язку, до яких належать будівлі, вежі, антени, що використовуються для організації електрозв'язку та телекомунікаційні мережі, як комплекс технічних засобів телекомунікацій та споруд, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по радіо, проводових, оптичних чи інших електромагнітних системах між кінцевим обладнанням. За санітарним паспортом до базової станції входять антени та інші пристрої. Виходячи із наведеного, визначення поняття «базової станції стільникового зв»язку»включає комплекс технічних засобів телекомунікацій та споруд, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків. сигналів тощо. Відповідно до ст.122 ЗК України надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування із земель комунальної власності належить до повноважень міської ради, а згідно ч. 1. ст.123 зазначеного кодексу надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Право міської ради вирішувати питання надання земельних ділянок шляхом прийняття рішень передбачено в нормах п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, згідно із якими виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин; згідно із п. 1 ч. 1 ст. 33 цього закону до виключної компетенції міської ради відноситься підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; а згідно ч. 1. ст. 59 зазначеного закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Згідно із ч. 4 ст. 373 ЦК України, лише власник земельної ділянки має право використовувати її на власний розсуд відповідно до її цільового призначення. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно, вміщена в оспорюваному рішенні вимога усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні (передачі в оренду приватному підприємству “Укртехпостач”) земельної ділянки не суперечить законодавству.

Щодо позовних вимог про зобов’язання відповідача утриматись від вчинення дій, які обмежують здійснення підприємницької діяльності позивача, то в цій частині в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, оскільки КАС України передбачено право на звернення до суду з вимогою про зобов’язання утриматись від вчинення конкретних дій, що в спірному випадку відсутнє. Крім того, у відповідності до вимог ст. 43 ГК України, свобода підприємницької діяльності обмежується законом.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку в позові відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 69-71, 86, 161-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у відповідності із ст. 254 КАС України і може бути оскаржена у порядку і строки, передбачені ст. 186 КАС України.

Суддя                                                                                                     Мороз Н.В.