ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2008 р.

№ 9/197

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Козир Т.П.

суддів :

Барицької Т.Л.,

Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ЗАТ "Страхова компанія "Брокбізнес"

на рішення

від 06.12.2007 р. господарського суду Львівської області

та постанову

від 26.02.2008 р. Львівського

апеляційного господарського суду

у справі

№ 9/197

за позовом

ТОВ "Одрі"

до

ЗАТ "Страхова компанія "Брокбізнес" в особі Львівської філії

про

стягнення 302795,23 грн.

за участю представників:

від позивача

- Лабай А.М.

від відповідача

- Оскара І.В., Момот О.П., Козій Т.В.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Львівської області від 06.12.2007 р. (суддя Данко Л.С.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.2008 р. (судді: Краєвська М.В., Галушко Н.А., Орищин Г.В.), позов задоволено: стягнуто із ЗАТ "Страхова компанія "Брокбізнес" 302795,23 грн. страхового відшкодування, 40000 грн. витрат на послуги адвоката, 3027,95 грн. держмита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з постановою, ЗАТ "Страхова компанія "Брокбізнес" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення і постанову скасувати, а справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду у відповідності до правил територіальної підсудності справ, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов’язки сторін у спірних правовідносинах. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та безумовні висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

Відповідно до приписів ст. ст. 45, 47, 43 ГПК України судові рішення приймаються судом за результатами обговорення усіх обставин справи та за умови здійснення за своїм внутрішнім переконанням оцінки доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Прийняті у справі рішення та постанова вказаним вимогам не відповідають.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 28.02.2007 р. між ЗАТ "Страхова компанія "Брокбізнес" (страховик) та ТОВ "Одрі" (страхувальник) укладено договір № 006-1923 добровільного страхування наземного транспортного засобу - автомобіля AUDI Q7, д.н.з. ВС 5111 АХ.

Відповідно до умов вказаного договору відповідач зобов'язався у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату позивачу, а позивач зобов'язувався сплатити страхові платежі. До страхових ризиків по даному договору відносяться: дорожньо-транспортна пригода; стихійні лиха, пожежа, вибух, влучення каміння, інших предметів; протиправні дії третіх осіб; незаконне заволодіння транспортним засобом. Страхова сума по даному договору становить 442200 грн. Право керування застрахованим транспортним засобом мали всі особи на законних підставах зі стажем водіння більше 3-х років.

Як досліджено судами, відповідно до довідки Слідчого відділення по розслідуванню ДТП УВС м. Львова від 18.05.2007 p., 04.05.2007 р., в 00 год. 20 хв., сталася ДТП у вигляді з'їзду за межі проїзної частини дороги та перекидання за участю застрахованого автомобіля AUDI Q7, д.н.з. ВС 5111 АХ. Застрахованим транспортним засобом керував Дідун Р.В. на підставі шляхового листа.

5 травня 2007 р. позивач повідомив відповідача про страховий випадок, а 21 червня 2007 р. звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування.

26 липня 2007 р. ЗАТ "Страхова компанія "Брокбізнес" надіслало ТОВ "Одрі" лист, в якому відмовило у виплаті страхового відшкодування. Як на підставу відмови у виплаті страхового відшкодування відповідач посилався на невиконання позивачем умов договору страхування, зокрема, на втечу особи, що керувала транспортним засобом, з місця ДТП та зникнення з місця події.

Відповідно до положень ст. 26 Закону України "Про страхування підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є: 1) навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на дії, пов'язані з виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, в стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або захисту майна, життя, здоров'я, честі, гідності та ділової репутації. Кваліфікація дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, встановлюється відповідно до чинного законодавства України; 2) вчинення страхувальником - фізичною особою або іншою особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку; 4) отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні; 5) несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) інші випадки, передбачені законом.

Умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Рішення про відмову у страховій виплаті приймається страховиком у строк не більший передбаченого правилами страхування та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Відмову страховика у страховій виплаті може бути оскаржено страхувальником у судовому порядку.

Негативний фінансовий стан страховика не є підставою для відмови у виплаті страхових сум (їх частин) або страхового відшкодування страхувальнику.

Аналогічні наведеним норми містяться і в ст. 991 ЦК України.

Як встановлено судами, відповідно до умов договору № 006-1923 добровільного страхування наземного транспортного засобу від 28.02.2007 р. до підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування відноситься зникнення з місця ДТП, втеча від правоохоронних органів або відмова пройти медичний огляд особи, що керувала застрахованим транспортним засобом.

В обґрунтування заперечень проти пред'явлених вимог відповідач посилався на зникнення водія застрахованого транспортного засобу з місця ДТП, на неповідомлення органів МВС –ДАІ невідкладно про ДТП. Відповідачем надавались, зокрема, пояснення свідків, які їхали у транспортному засобі, рапорти інспекторів МВ ДАІ та ПС, виписка із історії хвороби.

Приймаючи рішення та постанову господарські суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідачем не подано суду доказів притягнення особи, що керувала застрахованим транспортним засобом, до адміністративної відповідальності за втечу з місця ДТП та зникнення з місця події.

Проте, наведені мотиви не можна визнати законними та обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини зникнення водія застрахованого транспортного засобу з місця ДТП, неповідомлення органів МВС –ДАІ про ДТП, не є тими обставинами, які відповідно до законодавства повинні були бути підтверджені виключно доказами притягненням особи, що керувала застрахованим транспортним засобом, до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Таким чином, обставини щодо зникнення водія застрахованого транспортного засобу з місця ДТП та неповідомлення органів МВС –ДАІ про ДТП мають важливе значення для належного з'ясування дійсних прав і обов'язків сторін спірних відносин, а отже і для правильного вирішення спору, та повинні були досліджуватися судами за загальним правилами дослідження доказів (ст. ст. 32, 33, 36, 38, 43 ГПК України).

Проте, в порушення вимог ст. ст. 45, 47, 43 ГПК України, надані відповідачем докази судами не досліджувались, юридична оцінка надана не була.

Крім того, на момент розгляду справи остаточне рішення про наявність в діях Дідуна Р.В. ознак правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, прийнято не було. А постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 05.02.2008 р. по факту ДТП була скасована постановою заступника начальника відділу управління нагляду прокуратури області від 25.02.2008 р.

Неповне дослідження фактичних обставин та неналежне з’ясування дійсних прав і обов’язків сторін унеможливлює правильне застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини.

Також, враховуючи положення ст. ст. 15, 21 ГПК України, приймаючи до уваги те, що стороною договору № 006-1923 добровільного страхування наземного транспортного засобу від 28.02.2007 р. є ЗАТ "Страхова компанія "Брокбізнес", виконання зобов'язання за договором покладено на ЗАТ "Страхова компанія "Брокбізнес", згідно Положення про Львівську філію ЗАТ "Страхова компанія "Брокбізнес" філія не наділена повноваженнями представляти головне підприємство в судових органах, справа підлягала розгляду в господарському суді міста Києва.

Викладене свідчить про те, що судами при розгляді справи не були достатньо враховані вимоги законодавства. Як наслідок, прийняті у справі рішення та постанова не відповідають ст. ст. 84, 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями.

Згідно ст. ст. 1115, 1117 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У зв’язку із вищевикладеним колегія суддів вважає, що приймаючи рішення та постанову, суди надали неповну та невірну юридичну оцінку обставинам справи, порушили і неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, в зв’язку з чим, враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції (ст.1117 ГПК України), рішення та постанова підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд господарському суду міста Києва.

При новому розгляді справи місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, витребувати та надати об’єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, вирішити спір із дотриманням норм процесуального законодавства на підставі норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних відносин сторін.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ЗАТ "Страхова компанія "Брокбізнес" задовольнити.

Рішення господарського суду Львівської області від 06.12.2007 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 26.02.2008 р. у справі № 9/197 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва у відповідності до правил територіальної підсудності справ.

Головуючий, суддя Т. Козир

С у д д і Т. Барицька

О. Подоляк