ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.04.2008 Справа № 13/156-ПН-08

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К. при секретарі Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт"

до Херсонського державного бюро технічної інвентаризації

про визнання недійсними свідоцтва та реєстраційного посвідчення про право власності на нерухоме майно „Пансіонат відпочинку „Вікторія”,

за участі:

3-ї особи без самостійних вимог-1 –ДП „Херсонський облавтодор” ВАТ ДАК „Автомобільні дороги України”,

3-ї особи без самостійних вимог-2 –ВАТ ДАК „Автомобільні дороги України”

представників:

позивача –Гончар Н.М. (юрисконсульта),

відповідача –не з’явився,

3-ї особи-1 –Федоришиної Н.О. (юрисконсульта),

3-ї особи-2 –не з’явився,

в с т а н о в и в:

Розгляд справи розпочато 20 березня з відкладенням до 8 квітня поточного року. Ухвалою суду від 20.03.2008 р. до участі у справі в якості 3-ї особи залучено ВАТ ДАК „Автомобільні дороги України” та зобов’язано з’явитись в судове засідання. Проте ним ці вимоги не виконані, проте надіслано письмове клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки ним не отримані копії позовної заяви та доданих до неї документів. Це клопотання судом відхилено у зв’язку з його необґрунтованістю. Поряд з цим, справа розглянута без участі представника відповідача, оскільки двічі в засідання він свого представника не направив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду справи. За результатами розгляду справи судом оголошену вступну та резолютивну частину даного рішення.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що рішенням від 28.11.2007 р. № 201 виконавчим комітетом Новофедорівської сільської ради скасовано рішення того ж органу від 27.07.2005 р. № 108 „Про підтвердження права власності на нерухоме майно ВАТ ДАК „Автомобільні дороги України”, на підставі якого було видано оспорюване свідоцтво про право власності на майно „Пансіонат відпочинку „Вікторія”. Оскільки рішення, на підставі якого видано свідоцтво, скасовано, то, на думку позивача, це є підставою для визнання недійсним самого свідоцтва.

Відповідачем зазначені вимоги не визнаються з посиланням на відсутність у нього повноважень бути відповідачем у даній справі, оскільки у нього відсутні повноваження щодо безпосереднього права на видачу оспорюваного свідоцтва.

Крім викладеного судом встановлено, що 4 серпня 2005 року Новофедорівською сільською радою Голопристанського району Херсонської області Державній акціонерній компанії „Автомобільні дороги України” видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно –пансіонат відпочинку „Вікторія”, який знаходиться по вулиці Шкільній, буд. 63 в с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області (а.с. 41).

Як слідує з тексту даного свідоцтва воно видане на підставі рішення виконавчого комітету Новофедорівської сільської ради від 27.07.2005 р. № 108.

Тієї ж дати, тобто 4 серпня 2005 року, право власності на пансіонат відпочинку „Вікторія” зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації, про що свідчить витяг № 7963791 від 04.08.2005 р. (а.с. 42).

Поряд з цим, згідно до листа прокуратури Голопристанського району від 21.12.2007 р. № 11/130-07 (а.с. 21) згадане вище рішення виконавчого комітету Новофедорівської сільської ради від 27.07.2005 р. № 108 скасоване рішенням виконавчого комітету Новофедорівської сільської ради від 28.11.2007 р. № 201.

Вирішуючи спір по суті судом констатується, що згідно до статті 182 Цивільного кодексу України об’єкти нерухомості підлягають обов’язковій державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов’язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

В свою чергу, статтею 17 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень” саме на відповідача покладено обов’язок щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, а за пунктом 1.3. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.02 № 7/5 державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.

Зокрема, відносини, пов’язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулюються нормами Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень”.

Так, відповідно до статті 1 цього Закону державною реєстрацією є –офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно до пункту 5 Розділу V „Прикінцеві положення” Закону до створення єдиної системи органів державної реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру в у складі державного земельного кадастру реєстрація об’єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Вказане свідчить, що бюро технічної інвентаризації на основі законодавства делеговані владні повноваження у сфері суспільних правовідносин, пов’язаних зі здійсненням від імені держави дій щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно, а не функції щодо підтвердження права власності.

Крім того, відповідно до пункту 2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи (додаток 1), їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням.

Поряд з цим, за пунктом 3 Тимчасового положення встановлено порядок прийняття рішення реєстратором прав щодо самої реєстрації права власності.

Так, з моменту прийняття заяви розпочинається розгляд реєстратором заяви та доданих до неї документів. Реєстратор: установлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об’єкт нерухомості, інших підстав для відмови в реєстрації прав; перевіряє угоди, які відповідно до чинного законодавства України не були нотаріально посвідчені; приймає рішення про реєстрацію прав власності чи про відмову в реєстрації прав власності; видає витяги з Реєстру прав або відмовляє у наданні таких витягів.

У реєстрації прав на нерухоме майно може бути відмовлено, якщо: заявлене право не є таким, що підлягає реєстрації відповідно до цього Положення; об’єкт нерухомого майна розташований на території, реєстрацію прав власності на якій здійснює інше БТІ; із заявою про реєстрацію прав власності на нерухоме майно звернулась особа, яка не може бути заявником відповідно до цього Положення; подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Положенням та іншими актами чинного законодавства України, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; заявлене право вже зареєстроване; не проведено інвентаризаційних робіт або вони проведені не тим БТІ, яке здійснює реєстрацію прав власності на нерухоме майно; право власності на нерухоме майно виникло на підставі договорів відчуження, за наявності інформації про накладення арешту на відчуження об'єктів нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; право власності на нерухоме майно, що перебуває у податковій заставі, виникло без дотримання встановленого порядку відчуження; відчуження нерухомого майна відбулося без отримання витягу з Реєстру прав або строк його дії закінчився; не проведено первинної реєстрації прав власності; при укладенні угод між юридичними особами, які нотаріально не посвідчені, не надано правовстановлювальний документ попереднього власника.

Реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і пред’явленим правовстановлювальним документам.

Після прийняття рішення реєстратором та внесення запису до Реєстру прав на правовстановлювальних документах робиться відмітка (штамп) про реєстрацію відповідних прав (додаток 7), видається витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який є невід’ємною частиною правовстановлювального документа.

Як слідує з викладеного, реєстратором може бути відмовлено в реєстрації права власності лише у визначених випадках, серед яких відсутність право встановлювального документу власника майна.

Безпосередньо перелік таких документів передбачено додатком № 1 до Тимчасового положення, а саме правовстановлювальними документами є: 1) договори купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, угоди про розподіл спадкового майна, про розподіл спільного майна подружжя, посвідчені державними та приватними нотаріусами; 2) свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, що видаються державними та приватними нотаріусами; 3) свідоцтва про право на спадщину, видані державними нотаріусами; 4) свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видані державними та приватними нотаріусами; 5) свідоцтва про придбання об’єктів нерухомого майна на аукціонах з реалізації заставленого майна, видані державними та приватними нотаріусами; 6) свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна, видані органами місцевого самоврядування та місцевими державними адміністраціями; 7) свідоцтва про право власності, видані органами приватизації наймачам квартир у державному житловому фонді; 8) свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, оформлені консульськими установами України; 9) договори відчуження нерухомого майна, які не підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню; 10) рішення судів, третейських судів про визнання права власності на об’єкти нерухомого майна та про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна; 11) акти про денаціоналізацію (демуніципалізацію) будівель; 12) витяг із нотаріально посвідченого договору, укладеного між житлово-будівельним кооперативом або членом цього кооперативу і місцевими органами виконавчої влади, про безстрокове користування відведеною земельною ділянкою і про будівництво багатоквартирного будинку з правом власності на окрему квартиру, за наявності акта про прийняття будинку в експлуатацію; 13) рішення товариського суду про розподіл майна колишнього колгоспного двору; 14) мирова угода, затверджена ухвалою суду; 15) накази засновників відкритих акціонерних товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), з додатком - переліком об'єктів нерухомого майна про передачу у власність цих об'єктів акціонерним товариствам та акт приймання-передавання зазначеного майна, підписаний у встановленому порядку; 16) дублікати правовстановлювальних документів, видані державними та приватними нотаріусами, органами приватизації, копії архівних документів, видані державними архівами; 17) свідоцтва про право власності на нерухоме майно загальносоюзних творчих спілок колишнього СРСР, які видаються Фондом державного майна; 18) свідоцтва про право власності, видані Державним управлінням справами, на житлові та нежитлові об’єкти суб'єктам, що беруть участь разом з Державним управлінням справами в будівництві нового житла.

Таким чином, реєстратор наділений правом безпосередньої реєстрації права власності та відмови в цьому. Поряд з викладеним судом зазначається, що у відповідності до положень статті 27 названого Закону державна реєстрація речових прав скасовується в разі припинення дії договору, укладення іншого договору або винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до Державного реєстру прав.

Судом також констатується, що за частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України встановлено правило про можливість захисту порушених прав шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно до положень статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” органи місцевого самоврядування залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, приймають (виносять) акти, які поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальної дії (ненормативного характеру).

Акт державного чи іншого органу –це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Нормативний акт –це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані.

Форми, найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими органами (далі - акти) залежать від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і регламентуються Конституцією України, відповідними законами України та положенням (статутом) про такий орган.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов’язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв’язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

В даному випадку позивач, оспорюючи свідоцтво про право власності та реєстраційне посвідчення вважає їх актами індивідуальної дії, що породжують певні цивільно-правові відносини.

Проте, свідоцтво про право власності на нерухоме майно та реєстраційне посвідчення є лише документами, які посвідчують право, а не встановлюють його, у зв’язку з чим такі свідоцтво та реєстраційне посвідчення не є актами індивідуальної дії в розумінні вищевикладеного, а тому вони не потребують окремого скасування, в тому числі в порядку, що встановлено для актів індивідуальної дії.

За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають, а тому сплачене позивачем державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

На підставі зазначених правових норм і керуючись статтями 44, 49, 82-85 ГПК України,

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення підписано –9 квітня 2008 року

Суддя М.К. Закурін