ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2008 р.

№ 30/380

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого судді

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

розглянув касаційну скаргу

РВ ФДМУ по м.Києву

на постанову

від 26.02.08 Київського апеляційного господарського суду

у справі

№30/380 господарського суду м.Києва

за позовом

РВ ФДМУ по м.Києву

до

ТзОВ "Салон моди "Майстер-7"

3-ті особи:

1.ДП "Конструкторське бюро "Артилерійське озброєння"

2.Міністерство промислової політики

про

розірвання договору та виселення

у справі взяли участь представники

позивача: Конті М.П., довір. від 31.05.08 №53

відповідача: Терещук О.О. довір. від 01.10.07 –Гордієнко М.А. -керівник

3-ті особи:

1.ДП "Конструкторське бюро "Артилерійське озброєння":Торосян К.Р., довір. від 28.01.08 №42

2.Міністерство промислової політики: Голоюх С.Р., довір. від 21.05.08 №20/5-4-370

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 13.12.2007 (суддя Т. Ващенко), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2008 (судді: Б. Отрюх, С. Бондар, А. Верховець), відмовлено в задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 421 від 19.07.2002, укладеного сторонами у справі і в зобов’язанні відповідача звільнити об’єкт оренди. Суди дійшли висновку, що збільшення орендної плати до 15% вартості орендуємого майна на відповідача –суб’єкта малого підприємництва, не поширюється.

Регіональне відділення ФДМУ по м. Києву в касаційній скарзі просить скасувати прийняті судові акти, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Скаржник вважає, що судові рішення не відповідають вимогам п.2 ст. 21 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна", Порядку перегляду договорів оренди нерухомого державного майна України від 18.01.2007 № 43 "Про виконання ст. 118 ЗУ "Про державний бюджет України на 2007 рік". В п.3 цієї статті вказано, що договори оренди державного та комунального майна, укладені до 1.01.2007 у шестимісячний термін підлягають обов’язковому перегляду відповідно до встановленої норми. В п. 3.4 Договору оренди № 421 також вказано, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін в разі зміни Методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Відповідач не надав доказів ні позивачу ні суду першої інстанції, що належить до суб’єктів малого підприємництва. Додаткові документи про це були залучені у справу апеляційною інстанцією.

Застосування коефіцієнту 0,7% до орендної ставки за договором № 421 на відповідача не поширюється, оскільки його діяльність відноситься до швейного виробництва. Коефіцієнт 0,7% стосується промислового, будівельного та сільськогосподарського виробництва. Відповідач з 486 кв.м. приміщення тільки 256 кв.м. використовує під цех швейного виробництва, а на іншій площі розміщені офісні приміщення.

Крім цього, суди не надали юридичної оцінки тому факту, що Міністерство промислової політики України листом від 22.10.2007 відкликало дозвіл на передачу в оренду відповідачу приміщень ДПКБАО, наданий листом від 12.07.2002.

Відповідач в порушення п.1 ст. 783 ЦК України користується річчю всупереч договору (п.1.1 розділ 1 договору оренди № 421) або призначенню.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Судом апеляційної інстанції було встановлено наступне.

19.07.2002р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Салон моди «Майстер-7»(Орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №421 (далі - договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) Орендодавець (позивач) передав Орендарю (відповідачу) в строкове платне користування державне нерухоме майно, площею 486.00 кв. м, розміщене за адресою: м. Київ, проспект Перемоги. 49/2, що знаходиться на балансі Казенного підприємства "Науково-технічний центр артелерійсько-стрілецького озброєння".

У відповідності до п. 3.1 договору, сторонами було погоджено, що розмір орендної плати за цим договором становить 1028,36 грн., нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством.

У відповідності до п. 10.1 договору встановлено строк його дії з 19.07.2002р. по 19.07.2005р. Додатковою угодою № 1 від 29.11.2002р. до договору сторонами було встановлено строк дії цього Договору до 19.07.2012р.

Відповідно до додаткової угоди № 2 про внесення змін до договору оренди № 421 від 19.07.2002р. позивач запропонував відповідачу внести зміни до розрахунку орендної плати, згідно яких орендна плата повинна визначатися за орендною ставкою з коефіцієнтом 15%.

ТОВ «Салон моди «Майстер-7»відмовилось від підписання вищезазначеної додаткової угоди про внесення змін до договору оренди №421 від 19.07.2002р.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Однією з істотних умов договору є орендна плата, яка встановлюється згідно з методикою розрахунку орендної плати.

Згідно з ч. 2 ст. 21 Закону № 2269-ХІІ розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін у разі зміни цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України.

Внесення змін до договору оренди в частині орендної плати кореспондується з приписами ст. 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що відповідно до акту обстеження від 19.09.2007 р. (копія в матеріалах справи), підписаного представниками позивача та третьої особи-1, основним видом діяльності відповідача в орендованих ним приміщеннях, згідно спірного договору, є пошиття та ремонт одягу (швейне виробництво). Також в акті зазначено, що орендоване приміщення переплановано на виробничі приміщення та офісні приміщення. Виробнича площа, де розміщено цех швейного виробництва становить 256,00 кв. м. Офісне приміщення розділено на кімнати: кабінети директора, заступника директора, менеджерів, дві примірочні, приймальна замовлень, побутові кімнати.

Відповідно до п.4 Статуту ТзОВ "Салон моди "Майстер-7" предметом діяльності товариства, зокрема, є робота ательє по пошиттю одягу, взуття, головних уборів та виробництво аксесуарів, розробка та пошиття форменого одягу.

При цьому, цілями товариства є здійснення виробничо-господарської, комерційної та іншої підприємницької діяльності, зокрема. надання послуг по моделюванню одягу, взуття, головних уборів та аксесуарів, організація та робота модельних агенцій, комерційна, маркетингова та інша діяльність, яка передбачена предметом діяльності товариства, одержання прибутку.

Частиною першою статті 43 Господарського кодексу України визначено, що підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», за договором оренди орендаря може бути зобов'язано використовувати об'єкт оренди за цільовим призначенням відповідно до профілю виробничої діяльності підприємства, майно якого передано в оренду, та виробляти продукцію в обсягах, необхідних для задоволення потреб регіону.

Як вбачається з умов спірного договору оренди та додаткової угоди до нього, в них відсутні положення щодо обов'язкового використання орендарем орендованого майна саме за виробничим профілем.

Разом з тим, пунктом УІ договору оренди встановлено право орендаря самостійно здійснювати свою господарську діяльність, виконувати роботи, виготовляти продукцію, надавати послуги населенню, розпоряджатися одержаним доходом (прибутком).

Таким чином, використання відповідачем частини орендованого майна під кабінети директора, заступника директора, менеджерів, примірочних, приймальні замовлень та побутових кімнат не свідчить про те, що майно використовується не за цільовим призначенням.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" за договором оренди орендаря може бути зобов’язано використовувати об'єкт оренди за цільовим призначенням відповідно до профілю виробничої діяльності підприємства, майно якого передано в оренду.

Однак, договір оренди та додаткова угода до нього не містять положень про необхідність використання відповідачем орендованого майна виключно за виробничим профілем, в зв’язку з чим не заслуговують на увагу посилання скаржника на використання відповідачем об’єкта оренди для інших потреб (офісні приміщення).

Посилання скаржника на те, що відповідач в порушення ст. 783 ЦК України користується річчю всупереч договору або призначенню колегією суддів до уваги не приймається, оскільки, як встановлено попередніми судовими інстанціями, єдиною підставою на яку посилається орендодавець як підставу для розірвання договору є непогодження відповідача підписати додаткову угоду до договору. Однак, згідно п.10.2 договору сторонами було погоджено, що умови цього договору зберігають силу протягом всього терміну дії договору, в т.ч. у випадках, коли після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов'язань орендаря щодо орендної плати –до виконання зобов'язань.

Суди зазначили, що відповідно до пункту 21 додатку №2 до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 р. N 786 (в редакції Постанови КМ N 1846 від 27.12.2006 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1223 від 17.10.2007) (далі-Методика) за використання орендарем нерухомого майна за цільовим призначенням - розміщення майстерень з ремонту одягу застосовується орендна ставка з коефіцієнтом 5.

Відповідно до примітки до Методики орендні ставки для орендарів - вітчизняних юридичних і фізичних осіб, що є суб'єктами малого підприємництва, які провадять виробничу діяльність безпосередньо на орендованих виробничих площах (крім офісів), застосовуються з коефіцієнтом 0,7.

На підставі цього суди дійшли правомірного висновку, що до відповідача для розрахунку орендної плати не може застосовуватися орендна ставка з коефіцієнтом 15 з огляду на таке.

Згідно п.4 Статуту ТзОВ "Салон моди "Майстер-7" предметом діяльності товариства, зокрема, є робота ательє по пошиттю одягу, взуття, головних уборів та виробництво аксесуарів, розробка та пошиття форменого одягу.

Отже такий вид діяльності не може відноситись до п.21 Методики - майстерня з ремонту одягу, а відтак, не може застосуватися орендна ставка 5%. Відповідно додатку 2 до Методики такий вид діяльності має відноситись до п.29 –інше використання нерухомого майна з орендною ставкою 15 %.

Однак, ця орендна ставка має застосовуватися з врахуванням Примітки до додатку 2 Методики, якою встановлено, що орендні ставки для орендарів –вітчизняних юридичних і фізичних осіб, що є суб'єктами малого підприємництва, які провадять виробничу діяльність безпосередньо на орендованих виробничих площах (крім офісів), застосовується з коефіцієнтом 0,7.

Таким чином суди правильно зазначили, що позивачем невірно застосовано орендну ставку з коефіцієнтом 15%, а тому відповідач обґрунтовано відмовився від підписання додаткової угоди №2 про внесення змін до договору оренди від 19.07.02 №421, яка передбачала орендну ставку з таким коефіцієнтом.

За таких обставин правові підстави для розірвання договору оренди та відповідно задоволення позову відсутні.

Посилання скаржника на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо прийняття нових доказів у справі, а саме, фінансовий звіт суб'єкта малого підприємництва та звіт про фінансові результати за 2007р.(а.с.109,110) колегія суддів до уваги не приймає, оскільки додаткові докази, подані стороною в обґрунтування її відзиву на апеляційну скаргу, приймаються апеляційним судом без обмежень, встановлених ст. 101 ГПК України.

Також не можуть бути взяті до уваги посилання скаржника на лист №14/3-2-2022 від 22.10.07 Міністерства промислової політики України (як органу управління ДП "Конструкторське бюро "Артилерійське озброєння") про відкликання дозволу на передачу в оренду ТОВ СМ "Майстер-7" приміщень, оскільки такі дії після укладення договору оренди чинним законодавством не передбачені.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком попередніх судових інстанцій щодо відмови в задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди нерухомого майна.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу РВ ФДМУ по м.Києву залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 13.12.2007 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2008 у справі №30/380 господарського суду м.Києва залишити без змін.

Головуючий, суддя                     В.Овечкін

Судді                    Є.Чернов

В.Цвігун