ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2008
Справа № 25/38-07(39/201)(32/426)

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого Головка В.Г.  (доповідач),

суддів Євстигнеєва О.С., Бахмат Р.М.

при
секретарі: Корх
К.В.

за
участю представників сторін:

від
позивача: Копелевич С.М., довіреність від 26.03.2008

від
відповідача-1: ОСОБА_2., довіреність від 26.03.2008

від
відповідача-2: Ревякіна Н.М., довіреність від 2712.2007

від
третьої особи з самостійними вимогами: Щусь О.Г., довіреність від 25.03.2008

від
третьої особи без самостійних вимог-1: Лапшика М.П., довіреність від 20.02.2008

від
третьої особи без самостійних вимог-2: не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений

від
третьої особи без самостійних вимог-3: Попов О.О., довіреність від 21.11.2007

від
третьої особи без самостійних вимог-4: Іосипова О.О., довіреність від
11.03.2008

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю "Едельвейс" на рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 21.01.2008р. у справі  №25/38-07(39/201)(32/426)

за
позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю
"АМС", м. Дніпропетровськ

до
відповідачів: 1. Приватного підприємця ОСОБА_1,      м.Дніпропетровськ

2.  Дніпропетровської міської ради, м.
Дніпропетровськ

третя
особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору про визнання договору
недійсним:
товариство з обмеженою відповідальністю "Едельвейс", м.
Дніпропетровськ

треті
особи, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідача-2:

1.          Дніпропетровське міське управління
земельних ресурсів, м.Дніпропетровськ

2.          Дніпропетровське міське
спеціалізоване комунальне підприємство ритуальної служби, м.Дніпропетровськ

3.          Комунальне підприємство “Міжміське
бюро технічної інвентаризації”, м.Дніпропетровськ

4.          Управління комунальної власності
Дніпропетровської міської ради, м.Дніпропетровськ

про визнання договору дійсним та
визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 21.01.2008р. у справі  №25/38-07(39/201)(32/426) (суддя
Чередко А.Є.) позов  ТОВ "АМС"
до приватного підприємця ОСОБА_1 та Дніпропетровської міської ради про визнання
договору дійсним та визнання права власності задоволено. У задоволенні позовних
вимог третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - ТОВ “Едельвейс”
відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням
господарського суду, третя особа з самостійними вимогами звернулася до
Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в
якій просить рішення скасувати як прийняте з порушенням норм матеріального та
процесуального права, посилаючись на наступне:

-          суд не прийняв до уваги те, що ТОВ
„Едельвейс” є єдиною особою, яка може провадити будівництво на земельній
ділянці, оскільки у судове засідання надані статути комбінату комунальних
підприємств, КП „Едельвейс” та АТЗТ „Едельвейс”, які прямо підтверджують факт
правонаступництва ТОВ „Едельвейс” майнових прав його попередників, в тому числі
і прав на земельну ділянку на якій розташоване спірне будівництво;

-          суд не прийняв до уваги те, що ТОВ
„Едельвейс” надано безспірні докази підтвердження будівництва спірних об'єктів
на земельній ділянці, яку було виділено Комбінату комунальних підприємств;

-          суд не прийняв до уваги те, що
рішенням Дніпропетровської міської ради від 10.08.2007 року ТОВ „Едельвейс”
надано згоду на розроблення проекту землеустрою вже по фактичному розміщенню
нежитлових будівель, будівель шиномонтажу, автомийки та споруд, що підтверджує
факт закріплення земельної ділянки, на якій знаходиться спірні об'єкти
будівництва за ТОВ „Едельвейс”;

-          суд не прийняв до уваги те, що
земельна ділянка закріплена у Земельному кадастрі за ТОВ „Едельвейс”;

-          вказівка суду на довідку
Дніпропетровського міського спеціалізованого КП ритуальної служби №171 від
11.08.2006 року згідно якої спірні об'єкти будівництва не відносяться до
кладовища та на території кладовища не знаходиться, не повинна бути прийнята до
уваги, оскільки директором зазначеного КП на цей час є ОСОБА_1. -відповідач-1 у
справі, який ще 25.12.2003 року розпорядженням міського голови №481-рк
призначений на посаду в.о. директора вказаного підприємства, одразу після
звільнення з посади директора ТОВ „Едельвейс”. Саме в той час, коли ОСОБА_1.
був директором ТОВ „Едельвейс”, ним укладено договір купівлі-продажу від
08.12.2003 року спірних об'єктів нібито побудованих за його кошти;

-          суд не прийняв до уваги те, що
документи про будівництво спірних об'єктів нерухомості, надані ПП ОСОБА_1.,
спростовуються договорами оренди мийки та шиномонтажу та первинною
документацією за цими договорами, що власноруч від імені ТОВ „Едельвейс”
підписувались ОСОБА_1., як колишнім директором ТОВ „Едельвейс”. Договори оренди
не від імені  ПП ОСОБА_1., а від імені
ТОВ „Едельвейс”;

-          документи надані ПП ОСОБА_1. не
відображають підтвердження провадження будівництва спірних об'єктів
нерухомості. ПП ОСОБА_1., не надано фінансових документів, які б засвідчували
рух коштів і придбання будівельних матеріалів на будівництво спірних об'єктів
та здійснення будівельних робіт вартістю 382923,60грн. сплата за договором
купівлі-продажу цих об'єктів у сумі 55000грн. є значно меншою і не відображає
реальний зміст цього договору, а тому є вдаваною;

-          суд не виконав вказівок Вищого
господарського суду України, визначених як постановою від 28.11.2006 року та і
від 12.06.2007 року, за якими справу двічі повернуто на новий розгляд до суду
першої інстанції, а отже в силу ст. 111-12 ГПК України є порушенням
процесуального права та підставою для скасування такого рішення тощо.

Відповідач-1 відзив на апеляційну скаргу
не надав, його представник у судовому засіданні просив рішення суду залишити
без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2
зазначив, що спірні об'єкти до комунальної власності не відносяться, вони
самовільно збудовані, не прийняті в експлуатацію та відчужені без отримання
витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, тому просить  апеляційний суд прийняти рішення відповідно
до вимог чинного законодавства.

Представники третіх осіб без
самостійних вимог-1, 3, 4 підтримали позицію відповідача-2 щодо розгляду
апеляційної скарги відповідно до вимог чинного законодавства.

Представник третьої особи без самостійних
вимог-2 в судове засідання не з'явився, третя особа-2 просила слухати справу у
відсутність її представника, тому суд, враховуючи думку інших учасників
процесу, вважає можливим розглянути скаргу у його відсутність за наявними в
матеріалах справи документами.

Вислухавши пояснення представників сторін, третіх осіб,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги та відзиву на неї, судова колегія дійшла до
висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції неповно з'ясував всі обставини справи, у тому числі вказані в
постанові Вищого господарського суду України від 12.06.2007р., що відповідно до
п.1 ч.1 ст.104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для
скасування або зміни рішення суду.

Згідно п.2 ст.103 Господарського процесуального кодексу
України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має
право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що в вересні 2005р. ТОВ
“АМС” з вернулося з позовом до приватного підприємця ОСОБА_1, який було
уточнено в серпні та листопаді 2006р., про визнання дійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна №01-12/03 від 08.12.2003р. та визнання права
власності на нерухоме майно, а саме: літ. Д-1 автомийку загальною площею 255,9м2
, яка складається на першому поверсі з: 1 - приміщення площею 122,2м2,
2 - приміщення площею 4,8м2, 3 - кладової площею 1,0м2, 4
- туалету площею 1,2м2, 5 - коридору площею 5,5м2, 6 -
приміщення площею 10,2м2, 7 - приміщення площею 4,1м2, 8
- приміщення площею 6,2м2,
разом по першому поверху 155,2м2; надбудову, що складається
з: 1 - приміщення  площею 37,9м2,
2 - санвузла площею 3,2м2, 3 -
приміщення площею 16,2м2, а разом по надбудові  57,3м2; підвал площею 43,4м2;
літ. Ж-1, Ж1-1  шиномонтажу загальною
площею 59,6 м2 , що складається з: 1 -тамбуру площею 1,2м2,
2 -кладової площею 0,9м2, 3 -приміщення площею 5,8м2, 4
-приміщення площею 19,3м2, 5 -приміщення площею 8,4м2 , 6
-приміщення площею 6,8м2, 7 -приміщення площею 16,5м2, 8
-кладової площею 0,7м2  та
шість навісів, а саме: №14   площею
167,0м2, №15 - 92,0м2, №16 - 102,7м2, №17 -
176,5м2, №18 -  74,9м2,
№19 - 366,7м2, розташоване за адресою: вул.Запорізьке шосе,55
м.Дніпропетровська.

Справа неодноразово розглядалася судами
різних інстанцій і після винесення Вищим господарським судом України постанови
від 18.04.2006р. до участі в справі долучилися Дніпропетровська міська рада в
якості відповідача-2  та ТОВ “Едельвейс”
як третя особа з самостійними вимогами щодо визнання договору купівлі-продажу,
укладеного між позивачем та відповідачем-1, недійсним.

Встановлено, що 08.12.2003р. між
позивачем та відповідачем-1 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна
№01-12/03, відповідно до п.1.1 якого
продавець (відповідач-1) передає у власність, а покупець (позивач)
приймає у власність нерухоме майно, розташоване за адресою: вул.Запорізьке шосе,55
м.Дніпропетровська, а саме автомийку загальною площею 255,9м2 , яка
складається на першому поверсі з приміщення площею 122,2м2,
приміщення площею 4,8м2, кладової площею 1,0м2, туалету
площею 1,2м2, коридору площею 5,5м2, приміщення площею
10,2м2, приміщення площею 4,1м2, приміщення площею 6,2м2,  разом по першому поверху 155,2м2;
надбудову, що складається з приміщення
площею 37,9м2, санвузла площею 3,2м2,  приміщення площею 16,2м2, а разом
по надбудові  57,3м2; підвал
площею 43,4м2;  шиномонтаж
загальною площею 31,9 м2 та 31,9 м2 та шість навісів
площею 167,0м2, 92,0м2, 102,7м2, 176,5м2,
74,9м2, 366,7м2  ,
за ціною 55000грн. (а.с.24-26 т.1).

Відповідно до ст.128 Цивільного кодексу
УРСР, яка діяла на час укладення договору, право власності (право оперативного
управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо
інше не передбачено законом або договором.

За п.3.3 договору купівлі-продажу від
8.12.2003р. право власності на нерухоме майно переходить від Продавця до
Покупця в момент підписання акту приймання-передачі.

Акт прийому-передачі за договором купівлі-продажу
підписаний сторонами 09.02.2004р. (а.с.27 т.1).

З 1 січня 2004р. вступив в дію
Цивільний кодекс України, ст.657 якого вимагає нотаріального посвідчення та
державної реєстрації договору купівлі-продажу
нерухомого майна.

Згідно ч.1 ст.220 Цивільного кодексу
України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення
договору такий довір є нікчемним.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
послався на частину 2  зазначеної статті,
де вказано, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд
може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст.225 Цивільного
кодексу УРСР, яка діяла на момент укладення договору, право продажу майна, крім
випадків примусового продажу, належить власникові.

Відповідач-1 як продавець товару
правовстановлюючих документів, котрі б підтверджували його право власності на
спірні об'єкти, у тому числі на вимогу суду, не надав. Його представник у
судовому засіданні пояснив, що довідка-характеристика на відчужувані об'єкти не
виготовлялась, а будівництво об'єктів здійснено самочинно.

Суду в якості доказу, що спірні
об'єкти належать відповідачеві-1, надано договір підряду №013 від 7.03.2003р.,
укладеного ПП ОСОБА_1. з ТОВ “Руід” на будівництво  приміщень автомийки та шиномонтажу, локальний
кошторис, акт приймання та довідку вартості виконаних робіт від 19.11.2003р.
(а.с.121-156 т.2). Будь-яких інших
документів щодо будівництва, у тому числі спірних об'єктів, розташованих
на території Запорізького кладовища, відповідачем-1 не надано.

Разом з тим, надані суду документи не
можуть свідчити про право власності суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1. на спірні об'єкти, а можуть бути лише підставою для
визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відповідно до
вимог ч.3 ст.367 Цивільного кодексу України.

Більш того, на момент підписання акту
про прийняття приміщення автомийки, нібито збудованого ТОВ “Руід” за кошти
відповідача-1, воно задовго до цього використовувалось за призначенням, що
підтверджується договором оренди між АТЗТ “Едельвейс” та ПП ОСОБА_1. (а.с.42-43
т.2), а також іншими документами (а.с.49, 86-116 т.3).

Таке стало можливим внаслідок того, що
відповідач-1 у справі під час укладення з позивачем договору купівлі-продажу
виконував обов'язки директора АТЗТ “Едельвейс” (а.с.107-108 т.1).

В судовому засіданні сторони
підтвердили, що автомийка фактично побудована на земельній ділянці, яка була
виділена Комбінату комунальних підприємств, правонаступником якого є товариство
“Едельвейс”, для проектування та будівництва цеху по виготовленню мозаїчних та
доробці гранітних пам'ятників, на підставі рішення міськвиконкому від
19.06.1991р. №472/6 (а.с.11-33 т.2).

В подальшому між Комітетом комунальної
власності міста Дніпропетровська та товариством покупців трудового колективу
Комбінату комунальних підприємств 2.12.1994р. було укладено договір
купівлі-продажу комунального майна, за яким придбано цілісний майновий
комплекс, у тому числі об'єкти нерухомості розташовані на Запорізькому
кладовищі (а.с.34-41 т.2).

За договором на обслуговування
кладовищ, укладеного 6.01.1995р. між виконкомом міської ради та підприємством
“Едельвейс” строком на 30 років, останнє сплачувало, у тому числі в
оскаржуваний період, земельний податок та комунальні послуги, що
підтверджується матеріалами справи.

Договори оренди земельних ділянок, на
яких знаходяться спірні об'єкти, не укладалися, що підтвердили сторони у
судовому засіданні.

На підставі рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міської ради №3202 від 18.11.2004р. ТОВ “Едельвейс”
як правонаступнику АТЗТ “Едельвейс” видано свідоцтво про право власності на
нерухоме майно Запорізького кладовища, яке знаходиться за адресою:
м.Дніпропетровськ, Запорізьке шосе, буд.55 (а.с.59 т.5).

Згідно витягу з Реєстру прав власності
нерухомого майна, яке видано Комунальним підприємством  “Дніпропетровське міжміське бюро технічної
інвентаризації” 8.07.2005р., тобто до звернення позивача з позовом до суду,
спірне майно, крім літ.Ж1-1 шиномонтажу, по Запорізькому шосе,55
м.Дніпропетровська значиться за ТОВ “Едельвейс” як самовільно збудоване (а.с.76
т.9).

В судовому засіданні представник БТІ
повідомив, що витяг з Реєстру прав власності від 8.07.2005р. є чинним.

За повідомленням земельного управління
Дніпропетровської міської ради сесією міськради 10.08.2007р. прийнято рішення
№135/18 про надання згоди ТОВ “Едельвейс” на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівель та споруд
по Запорізькому шосе,55 (а.с.107-109 т.9).

Зазначене рішення Дніпропетровської
міської ради в установленому порядку не оскаржено та не скасовано.

Отже відповідач-1 не надав
беззаперечних доказів того, що він мав право укладати договір на відчуження
спірного майна.

За таких обставин підстав для
задоволення позовних вимог щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу
№01-12/03 від 8.12.2003р. та визнання права власності на зазначені в ньому
об'єкти не вбачається, бо договір є нікчемним.

Колегія суддів не входить в
обговорення питання щодо застосування наслідків нікчемного правочину, оскільки
відповідно до ч.5 ст.216 Цивільного кодексу України це не є обов'язком суду, а
зацікавлені особи не позбавлені можливості вирішити його в установлений законом
спосіб.

Враховуючи нікчемність правочину
відповідно до ч.1 ст.220 Цивільного кодексу України, позов третьої особи з
самостійними вимогами щодо визнання недійсним спірного договору задоволенню не
підлягає, оскільки в силу ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України визнання такого
правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, третя особа з самостійними
вимогами не була стороною договору купівлі-продажу, тому за захистом порушеного
права може звернутися до суду шляхом пред'явлення віндикаційного позову
відповідно до ст.388 Цивільного кодексу України.

Доводи апеляційної скарги, у тому
числі щодо розміщення спірних об'єктів, не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки не впливають на вирішення справи по суті.

Враховуючи викладе, рішення суду
першої інстанції слід скасувати, а в задоволенні позовних вимог ТОВ
"АМС" та ТОВ “Едельвейс” -відмовити.

Судові витрати щодо позовних вимог
покладаються на позивачів у справі, а за розгляд справи в апеляційному порядку
слід віднести в рівних частинах на скаржника та відповідача-1 відповідно до
ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю “Едельвейс” задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 21.01.2008р. у справі  №25/38-07(39/201)(32/426) скасувати.

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

Стягнути з суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 (ідентифікаційний НОМЕР_1) на користь ТОВ
“Едельвейс” (код 03341718) витрати по сплаті мита за перегляд справи в
апеляційному порядку в сумі 137,5грн.

Видачу наказу на виконання даної
постанови доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий
В.Г.Головко

Судді
О.С.Євстигнеєв

Р.М.Бахмат