ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.08 Справа № 10/656/07

Суддя Алейникова Т.Г.

За позовом: концерну «Міські теплові мережі», м. Запоріжжя

До Відповідача 1: регіонального відділення ФДМ України по Запорізькій області,

м. Запоріжжя

Відповідача 2: відкритого акціонерного товариства «Інтурист «Запоріжжя»(правонаступник ВАТ «Туристичний комплекс «Запоріжжя»

Суддя Алейникова Т.Г.

Представники:

Від Позивача: Булейко А.А. дов. від 03.01.08

Від Відповідача 1 –не з’явився.

Від Позивача 2 –Гладкий В.К.- дов. б/н від 06.12.2007 року.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасувати наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області від 06.07.1994р. № 535 „Про прийняття рішення щодо приватизації корпоратизованого об'єкту" в частині, що порушує право комунальної власності Запорізької міської ради та право господарського відання Концерну

„МТМ" на приміщення ЦТП центрального теплового пункту, внутрішньою площею 172,3 м2), яке в вбудоване будівлю пральні (інв. №2), що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна 135.

Визнати недійсним реєстраційне посвідчення серії БГ №012000 в частині права

власності Відкритого акціонерного товариства „Туристичний комплекс „Запоріжжя" на об'єкт нерухомого майна інв.№2 за адресою: місто Запоріжжя, по пр.Леніна,135

Визнати право комунальної власності Запорізької міської ради на приміщення

ЦТП центрального теплового пункту, внутрішньою площею 172,3 м ), яке в вбудоване будівлю пральні (інв. №2), що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна, 135.

Ухвалою від 07.11.2007 року порушено провадження у справі, судове засідання призначено на 06.12.2007 року.

На підставі заяви Позивача та при згоді Відповідача 1 та Відповідача 2 термін розгляду справи продовжено. Оголошено перерву на 29.02.08.

Резолютивна частина рішення оголошена у судовому засіданні 29.02.2008 року.

До господарського суду звернувся Позивач до регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області м. Запоріжжя та до відкритого акціонерного товариства «Інтурист –«Запоріжжя»(яке є правонаступником відкритого акціонерного товариства «Туристичний комплекс «Запоріжжя») про визнання незаконним та скасування наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області від 06.07.1994р. № 535 „Про прийняття рішення щодо приватизації корпоратизованого об'єкту" в частині, що порушує право комунальної власності Запорізької міської ради та право господарського відання Концерну „МТМ" на приміщення ЦТП центрального теплового пункту, внутрішньою площею 172,3

м2), яке в вбудоване будівлю пральні (інв. №2), що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна 135.

Визнати недійсним реєстраційне посвідчення серії БГ №012000 в частині права

власності Відкритого акціонерного товариства „Туристичний комплекс „Запоріжжя" на об'єкт нерухомого майна інв.№2 за адресою: місто Запоріжжя, по пр.Леніна,135

Визнати право комунальної власності Запорізької міської ради на приміщення

ЦТП центрального теплового пункту, внутрішньою площею 172,3 м ), яке в вбудоване будівлю пральні (інв. №2), що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна, 135.

Позовні вимоги заявлені на підставі п. 2 ч. 1 ст. З, ст.ст. 15, 16, п. 4 ч. 1 ст. 268, ч. 1 ст. 321, ч. 2 ст. 328, ч. 1 ст. 392, ч. 1 ст. 393 ЦК України, ст. 19 Конституції України, ч. З ст. 136 ГК України, ч. 2 ст. 32, ст. 35 ЗУ „Про власність", п. 2.3. Державної програми приватизації, затвердженої постановою Верховної ради України від 26.01.1994р. №3876-12, ч. 5 ст. З ЗУ „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", Постановою Кабінету міністрів України „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю" від 05.11.1991р. № 311.

Позовні вимоги Позивач обґрунтував наступним.

На підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області „Про прийняття рішення щодо приватизації корпоратизованого об'єкту" від 06.07.1994р. № 535 (далі - Наказ Регіонального відділення) до статутного фонду ВАТ „Туристичний комплекс „Запоріжжя", створеного в процесі корпоратизації, фактично було відчужено спірне майно, яке не підлягало приватизації та є об'єктом права комунальної власності м. Запоріжжя.

Будівля пральні (інв. №2), що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна, 135, та в яку вбудоване приміщення ЦТП (центрального теплового пункту, внутрішньою площею 172,3 м2) (далі - приміщення ЦТП), у цілому була внесена до статутного фонду створеного в процесі корпоратизації ВАТ „Туристичний комплекс „Запоріжжя". У квітні 2000 р. Регіональному відділенню товариством був наданий інвентаризаційний опис основних засобів для підготовки ВАТ „Туристичний комплекс „Запоріжжя" правовстановлюючого документу на об'єкти нерухомості. Згідно із цим документом на балансі підприємства знаходилась будівля пральні без зазначення дольової участі інших підприємств (організацій) у володінні цього об'єкта нерухомості.

До листа від 11.02.2005р. № 673/26-203 Регіональне відділення додало „Підтвердження права власності ВАТ „Туристичний комплекс „Запоріжжя" на будівлю пральні (інв. № 2)' від 21.04.2000р.

В даному підтвердженні права власності вказано, що будівля пральні інв.№2 в цілому передана у власність ВАТ „Туристичний комплекс „Запоріжжя" на підставі наказу Регіонального відділення „Про прийняття рішення щодо приватизації корпоратизованого об'єкту" від 06.07.1994р. № 535.

Як вказує позивач, Згідно ст.1 Указу „Про корпоратизацію підприємств" корпоратизацією є перетворення державних підприємств ..., а також виробничих і науково-виробничих об'єднань, правовий статус яких раніше не був приведений у відповідність з чинним законодавством, у відкриті акціонерні товариства.

Корпоратизація підприємств є одним зі способів підготовки державних підприємств до приватизації, про що вказано в п.п.4.1. та 4.2. Державної програми приватизації, затвердженої постановою Верховної ради України від 26.01.1994р. №3876-12.

Як вказує Позивач, відповідно до п. 2.3. розділу 2 Програми приватизації, не підлягають приватизації об'єкти інженерної інфраструктури та благоустрою міст, включаючи мережі, споруди, устаткування, які пов'язані з виробництвом і постачанням споживачам води, тепла, газу, а також відведенням і очищенням стічних вод.

Виходячи з вимог Указу та Програми приватизації не може бути передано у власність фізичних і юридичних осіб майно, яке використовується для забезпечення населення та інших споживачів першочерговими потребами, вчасності, потребами теплозабезпечення та гарячого водопостачання.

Крім того, Позивач посилається на те, що Регіональне відділення отримало тільки у квітні 2000 р. (лист №673/26-203 від 17.02.2005р.) від ВАТ „Туристичний комплекс „Запоріжжя" інвентаризаційний опис основних засобів, тому при прийнятті рішення 06.07.1994р про передачу у власність юридичної особи приміщення ЦТП був порушений порядок і спосіб оцінки майна, визначений Постановою КМУ №717 від 08.09.1993р., що призвело до неправомірного відчуження спірного майна, яке не підлягало приватизації.

Позивач також посилається на те, що Регіональне відділення не є суб'єктом приватизації спірного майна, не мало законних підстав та повноважень щодо передачі приміщення ЦТП у власність Відповідача 2 в процесі приватизації.

Прийняття Регіональним відділенням Наказу призвело до порушення права комунальної власності м. Запоріжжя, оскільки право комунальної власності на приміщення ЦТП виникло до моменту прийняття цього Наказу, а саме в 1991р.

Позивач вказує, що Постановою Кабінету Міністрів України „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю й власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю" від 05.11.1991р. № 311 затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), до якого, зокрема, включено: „теплове господарство - майновий комплекс підприємств та об'єкти виробничих об'єднань теплового господарства (підприємства теплових мереж, котельні, бойлерні тощо), яке передається до комунальної власності".

Відповідної" до даної Постанови №311 передача підприємств, організацій, установ та іншого майна державної власності житлово-комунального господарства, у тому числі й приміщення ЦТП, була оформлена актом передачі майна від Державного комітету України по житлово-комунальному господарству до комунальної власності Запорізької області.

Згідно із ч. 2 ст. 32 ЗУ „Про власність" суб'єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Запорізька міська рада народних депутатів, у свою чергу, у відповідності із Законами України „Про власність", „Про місцеві Ради народних депутатів і місцеве самоврядування" і Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. № 311, рішенням від 25.12.1991р. №7 „Про комунальну власність м. Запоріжжя" встановила, що підприємства та організації відповідно до додатку № 1 є комунальною власністю м. Запоріжжя. У даному додатку в розділі „Теплове господарство" вказано Головне орендне підприємство теплових мереж.

Відповідач 1 з позовом не згоден в повному обсязі з причин, які викладені у відзиві на позовну заяву.

Відповідач 2 у судовому засіданні, яке відбулося 29.02.2008 року пояснив про наступне.

Відповідно з ст..1 Указу Президента «Про корпоратизацію підприємств»передбачено - що корпоратизацією є перетворення державних підприємств, закритих акціонерних товариств, більш як 75 відсотків статутного фонду яких перебуває у державній власності, а також виробничих і науково-виробничих об'єднань, правовий статус яких раніше не був приведений у відповідність з чинним законодавством (далі - підприємства), у відкриті акціонерні товариства.

Корпоратизації підлягають підприємства, балансова вартість основних фондів за станом на 1 січня 1993 року становила не менш як 20 млн. карбованців.

Дія цього Указу не поширюється на підприємства, які не підлягають приватизації відповідно до законодавства, по яких прийняте рішення про приватизацію, а також на природні монополії та підприємства, які підлягають під дію Декрету Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року N 51 "Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі" ( 51-93 ) та Декрету Кабінету Міністрів України від 20 травня 1993 року N 57 "Про приватизацію цілісних майнових комплексів державних підприємств та їхніх структурних підрозділів, зданих в оренду" ( 57-93 ).

На час проведення корпоратизації майно, яке знаходилось на балансі державного підприємства, правонаступником якого є ВАТ «Туристичний комплекс «Запоріжжя»відносилось до загальнодержавної власності, що надавало право підприємству і Фонду державного майна України керуватися діючим законодавством.

Відповідач 2 наголошує, що при корпоратизації та приватизації було приватизоване майно яке не належало до комунальної власності.

ВАТ «Туристичний комплекс «Запоріжжя»не є власником технологічного обладнання, яке використовується Позивачем у господарській діяльності, що не надає йому права стверджувати про неправомірність дій Відповідачів.

Приміщення яке знаходиться на території ВАТ «Туристичний комплекс «Запоріжжя»було передане в господарське управління державного підприємства і весь час використовувалось за його функціональним призначенням.

Обладнання, яке використовується Позивачем для господарської діяльності ніколи не було у власності Відповідача 2, що є підтвердженням не порушення ним прав власності Позивача.

Як вказує Відповідач 2, посилання Позивача на норми Постанови КМ України № 717 від 08.09.1993 року є помилковими, так як приватизації підлягало майно державного підприємства, яке надавало послуги з туризму та готельного господарства, таким чином, у складі цього підприємства не має об’єктів які не підлягають приватизації.

Під об’єктом приватизації в даному випадку слід розуміти не обладнання Позивача(яке використовується ним у господарській діяльності) а цілісний майновий комплекс «Туристичного комплексу «Запоріжжя».

Таким чином, жодної заборони для приватизації майна підприємства Відповідача 2 на час її проведення не було.

Відповідач 2 звертає увагу на те, що Посилаючись на нормативні акти в своєму позові, Позивач постійно звертає свою увагу на магістральні мережі, на те що його обладнання відноситься до житлово-комунального господарства, але при цьому від помиляється у предметі (об’єкті) приватизації, який відрізняється від названого ним найменуванням.

Відповідач 2 не погоджується з висновками Позивача про те, що Головне орендне підприємство теплових мереж є комунальною власністю м. Запоріжжя.

Відповідно до Закону України «Про оренду майна державних підприємств та організацій, орендне підприємство засновується на майні державного або комунального майна, але само підприємство не є державним або комунальним майном.

Таким чином, майно яке передавалося в оренду на підставі договору оренди повинно було відображатися у акті прийому-передачі, що підтверджується відповідними документами.

Договір оренди від 24.05.1993 р., який укладався без участі Відповідача 1, Відповідача 2 та Позивача не може бути доказом того, що усе майно, яке передано за цим договором є власністю Запорізької міської ради.

Як вказує Відповідач 2, згідно з установчими документами, які надані Позивачем не підтверджується що Позивач є правонаступником орендного підприємства теплових мереж, що не надає йому права заявляти відповідний позов.

Не погоджується Відповідач 2 з вимогами Позивача про визнання в певній частині недійсним наказу регіонального відділення що стосується приватизації спірного майна.

В вказаному приказі не має посилання на перелік майна, яке підлягає приватизації, що не надає права Позивачу вимагати його скасування.

Як свідчать нормативні документи, на підставі яких здійснювалась приватизація, оцінці підлягало усе майно, яке знаходилось на балансі державного підприємства (Постанови КМ України № 717 від 08.09.1993 року).

Таким чином, вважає Відповідач 2, Відповідачами не порушені норми чинного законодавства, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Свідоцтво про право власності видане Відповідачу 2 не на підставі Наказу, який намагається оскаржити Позивач, а на підставі переліку нерухомого майна, яке передано у власність Відповідачу 2.

Вказаний перелік є документом на підставі якого і здійснена реєстрація прав власності БТІ, що відповідає Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою Державним комітетом будівництва, архітектури та житлової політики України N 121 від 09.06.98, згідно з якою передбачено, що реєстрація права власності здійснюється на підставі Наказів органів Фонду державного майна з додатком - переліком об'єктів нерухомого майна про передачу у власність цих об'єктів акціонерним товариствам.

Відповідач 2 також вказує, що Позивач пропустив строк на звернення до суду про що йому стало відомо 11.02.2005 року, то б то три роки тому.

Відповідач 2 наголошує, що Наказ, який оскаржується Позивачем є актом ненормативного характеру і може бути оскаржений у річний термін, що також є підставою для відмови в задоволенні позову.

В позовній заяві Позивач не вказує з якої причини він пропустив строк для звернення до суду і не заявляє клопотання про його відновлення.

Відповідач 2 не погоджується з вимогами Позивача з посиланням на норми ст..268 ЦК України так як на час виникнення спірних правовідносин, вказана норма цивільного кодексу ще не діяла.

Відповідно до ст..71 ЦК України (в редакції 1963 р) передбачено, що Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст..83 ЦК передбачені виключні випадки, на які Позовна давність, серед яких не має підстав, на які посилається Позивач.

Таким чином, вказує Відповідач 2, у Позивача не має підстав вимагати повернення майна в зв’язку с перебігом часу який встановлює 13 років.

Не погоджується Відповідач 2 з доводами Позивача про те, що знаходження спірного майна у нього на балансі є підтвердженням належності його до комунальної власності.

Крім того, вимагати визнання права комунальної власності надано тільки особі, яка вважає себе власником спірного майна.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд –

ВСТАНОВИВ:

25 травня 1994 року наказом № 53 Державного комітету України по туризму Генеральне агентство з туризму по Запорізькій області –туристичний комплекс «Запоріжжя»було перетворено шляхом корпоратизації у Генеральне агентство з туризму в Запорізькій області –відкрите акціонерне товариство «Туристичний комплекс «Запоріжжя», що відповідало Закону України «Про підприємства в Україні»та Указу Президента України «Про корпоратизацію підприємств», про що внесено відповідний запис до державного реєстру підприємств.

Згідно з п.2 Наказу, було затверджено Статут Генерального агентства з туризму в Запорізькій області –відкрите акціонерне товариство «Туристичний комплекс «Запоріжжя»

06.07.1994 року Наказом № 535 регіонального відділення Фонду державного майна України в Запорізькій області (Відповідач 1) «Про прийняття рішення щодо приватизації корпоратизованого об’єкту»був видано дозвіл на приватизацію майна підприємства, що перетворено у відкрите акціонерне товариство у процесі корпоратизації шляхом продажу акцій.

Оцінка майна, яке підлягає приватизації була зроблена на підставі балансу підприємства, згідно з Актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу затвердженого Головою Державного комітету України з туризму від 05/04/1994 року.

Вказаний акт оцінки складений комісією, яка діяла відповідно до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств»та Постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.1993р. №717 «Про затвердження Методики оцінки вартості об'єктів приватизації».

Відповідно до акту оцінки майна , до переліку майна яке не підлягає приватизації не встановлено, що підтверджується п.1-17 Акту.

Вказаний Акт також затверджено Наказом Державного комітету України по туризму від 25.05.1994 року № 52, якій прийнятий відповідно до Указу Президента України «Про корпоратизацію підприємств»від 15.06.1993 року та «Положенням про порядок корпоратизації», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.1993 р. № 508.

Вказані накази та акти не оскаржувалися.

Судом встановлено, що про порушення свого права Позивачу стало відомо 11.02.2005 року, то б то три роки тому.

Наказ, який оскаржується Позивачем є актом ненормативного характеру і може бути оскаржений у річний термін, що є підставою для відмови в задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування наказу Відповідача 1 від 06.07.1994р. № 535 „Про прийняття рішення щодо приватизації корпоратизованого об'єкту" в частині, що порушує право комунальної власності Запорізької міської ради та право господарського відання Концерну „МТМ" на приміщення ЦТП центрального теплового пункту, внутрішньою площею 172,3 м2), яке в вбудоване будівлю пральні (інв. №2), що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна 135.

Судом також встановлено, що Відповідачем 1 було видане підтвердження права власності на споруди, які передані до статутного фонду відкритого акціонерного товариства «Туристичний комплекс «Запоріжжя»до складу якого не входить об’єкт нерухомого майна який іменований «Приміщення ЦТП центрального теплового пункту».

Будь який документів, які підтверджують належність права власності за Відповідачем 2 на вказаний об’єкт Позивачем не надано, що підтверджує про відсутність належних доказів для розгляду справи.

Як встановлено матеріалами справи, що також підтверджено Позивачем, Позивач не є правонаступником орендного підприємства теплових мереж, якому передавалось спірне майно, а тому посилання Позивача на договір оренди та на Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 24.12.1998р. № 699/99 земельна ділянка площею 0,0776 га, на якій розташовано приміщення ЦТП, є безпідставним

Не приймаються судом до уваги посилання Позивача на ч. 1 ст. 392 ЦК України, згідно з якою передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Позивач не довів у судовому засіданні, що він є власником спірного майна і не надав відповідних доказів, про порушення саме його права на майно.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування»право комунальної власності на рухоме та нерухоме майно належить територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах, які управляють майном, що є комунальною власністю.

Оскільки від імені і в інтересах територіальних громад права суб’єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради, учасниками господарського процесу у спорах, пов’язаних із захистом права комунальної власності можуть виступати ради, а також їх виконавчі органи.

Керуючись ст. 49, 82, 84 Господарського процесуального Кодексу України,

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Суддя                                                                                 Т.Г. Алейникова

Рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст..84 ГПК України 04.03.2008 р.