ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2008 р.

№ 11/328

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

Головуючого судді Кузьменка М.В.,

суддів Васищака І.М.,

Палій В.М.,

розглянувши касаційну скаргу Споживчого товариства "УТФ" на рішення господарського суду Львівської області від 06.12.2007р.

у справі №11/328 господарського суду Львівської області

за позовом Споживчого товариства "УТФ"

до відповідача Державного підприємства "Угерський спиртовий завод"

про стягнення 27 889,70грн.

за участю представників:

СТ "УТФ" – Давидович В.М.;

ДП "Угерський спиртовий завод" - не з’явилися

в с т а н о в и л а :

Споживче товариство "УТФ" звернулося до господарського суду Львівської області з позовом та просило суд стягнути з відповідача –Державного підприємства "Угерський спиртовий завод" 536 104,45грн., у т.ч. 179 735грн. основної заборгованості за поставлену кукурудзу, 12 581,45грн. штрафу, 143 788грн. пені.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на не виконання відповідачем зобов’язань за договором від 01.03.2006р. №1/2006-ОПТ в частині оплати поставленої сільськогосподарської продукції в установлений договором строк (а.с.2-6).

До прийняття рішення по суті заявлених вимог, позивачем подано заяву, відповідно до якої уточнено розмір заявлених ним вимог в частині штрафних санкцій та доповнено позов вимогами про стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних.

Так, відповідно до поданої заяви, позивач просить стягнути з відповідача 179 735грн. основної заборгованості, 15 104,55грн. пені, 47491,96грн. штрафу, 9 726,67грн. в рахунок відшкодування збитків від інфляції, 2 766,74грн. річних (а.с.49-50).

Відповідач у справі – Державне підприємство "Угерський спиртовий завод" у відзиві на позов заявлені вимоги в частині основної заборгованості визнав, однак, просив відмовити у задоволенні вимог про стягнення штрафних санкцій, збитків від інфляції та річних, посилаючись на скрутне фінансове становище.

Крім того, відповідач заявив клопотання про розстрочення оплати заборгованості на шість місяців (а.с.43, 61-62).

Рішенням господарського суду Львівської області від 06.12.2007р. позов задоволено частково. Відповідно до рішення суду з відповідача на користь позивача стягнуто 179 735грн. основної заборгованості, 3 776,14грн. пені, 11 872,99грн. штрафу, 9 726,67грн. збитків від інфляції, 2 766,74грн. річних; в частині стягнення 35 618,97грн. штрафу та 11 328,41грн. пені відмовлено. Крім того, виконання рішення в частині стягнення розстрочено на 5 місяців рівними частинами (а.с.67-68).

Приймаючи рішення у даній справі, суд виходив з того, що:

-відповідач порушив взяті на себе зобов’язання в частині оплати поставленої йому позивачем сільськогосподарської продукції;

-відповідач як особа, що прострочила виконання грошового зобов’язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням інфляції та трьох процентів;

-договором сторонами передбачена відповідальність у вигляді штрафу та пені за прострочення виконання зобов’язання з оплати поставленої продукції.

При цьому, розмір пені та штрафу зменшено судом на підставі ч.3 ст.83 ГПК України, ст.233 ГК України, враховуючи низьку платоспроможність відповідача, який є державним підприємством.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим актом, СП "УТФ" звернулося до Вищого господарського суду з касаційною скаргою та просить його скасувати в частині відмови у позові щодо стягнення штрафу у розмірі 35618,97грн. та пені у розмірі 11 328,41грн., а також розстрочення виконання рішення суду в частині задоволених вимог.

Вимоги касаційної скарги мотивовані неправильним застосуванням судами норм матеріального права.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції між сторонами у справі –СТ "УТФ" та ДП "Угерський спиртовий завод" укладено договір №1/2006-ОПТ, предметом якого є поставка сільськогосподарської продукції.

Зазначений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань, а саме майново-господарських зобов’язань.

Так, ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Законами України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Однією з підстав виникнення господарського зобов’язання, згідно ст.174 ГК України, є господарський договір.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.175 ГК України, майново-господарські зобов’язання, які є одним із видів господарських зобов’язань, - це цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За умовами даного договору, позивач взяв на себе зобов’язання поставити сільськогосподарську продукцію (кукурудза, жито, пшениця, ячмінь, третікали, сорго) у кількості, визначеній у накладних (додатках, специфікаціях), а відповідач –приймати та оплачувати таку продукцію за ціною, визначеною у накладних (додатках, специфікаціях)

Спір у даній справі виник у зв’язку з невиконанням відповідачем зобов’язань за вищевказаним договором в частині оплати сільськогосподарської продукції, а саме кукурудзи, поставленої відповідно до додатків до договору від 14.02.2007р., 01.03.2007р.

Зокрема, відповідно до вказаних додатків,сторони узгодили кількість продукції, що мала поставлятись, асортимент, ціну, строк оплати партій продукції.

Так, відповідно до додатку від 14.02.2007р. до договору, позивач взяв на себе зобов’язання поставити 19,440т. кукурудзи за ціною 830грн. , загальною вартістю 16 135,20грн., а відповідач –оплатити поставлену продукцію.

За умовами додатку від 01.03.2007р. до договору, позивач повинен був поставити відповідачу 231,300т кукурудзи за ціною 950грн., загальною вартістю 219 735грн., а відповідач –оплатити її.

Судом встановлено, що позивач виконав взяті на себе зобов’язання, що підтверджується накладними №86/1 від 14.02.2007р. та №112/1 від 02.03.2007р. та не заперечувалось відповідачем під час вирішення спору у даній справі судом першої інстанції.

Предметом спору у даній справі є обов’язок відповідача оплатити поставлену продукцію.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, застосовуючи до відповідача відповідальність у вигляді штрафу та пені, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив прострочення виконання зобов’язання в частині оплати поставленої продукції.

Однак, такого висновку суд першої інстанції дійшов неповно дослідивши обставини справи, які підлягали встановленню для правильного вирішення спору у даній справі.

Так, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст.175 ГК України.

Відповідно до п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

В силу ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до додатків до договору від 01.03.2007р. та 14.02.2007р. відповідач повинен був виконати зобов’язання по оплаті поставленої продукції протягом відповідно: 35 банківських днів згідно рахунку-фактури на відвантажену партію товару; 20 календарних днів згідно рахунку-фактури на відвантажену партію товару.

Отже, для визначення чи допустив відповідач прострочення виконання зобов’язання і з якого моменту таке зобов’язання є простроченим, суду необхідно було дослідити коли відповідні рахунки-фактури відправлені позивачем та отримані відповідачем, для чого витребувати у позивача відповідні докази.

Разом з тим, зазначена обставина судом не досліджувалась, в матеріалах справ відсутні докази отримання відповідачем рахунків, направлених йому, як стверджує позивач 12.03.2007р. (а.с.51,56)

Таким чином, висновку щодо порушення відповідачем строку виконання взятого на себе зобов’язання суд першої інстанції дійшов без дослідження відповідних доказів, в порушення вимог ст.32, ч.3 ст.43 ГПК України.

Встановлення факту прострочення та дати з якої відповідне зобов’язання є простроченим має значення для визначення не лише обгрунтованості заявлених вимог, але й визначення чи є такі вимоги обгрунтованими у повному обсязі.

Неповне дослідження обставин, що мають значення для повного та об’єктивного вирішення спору є порушенням ст.47 ГПК України.

Принцип об’єктивної істини, тобто обґрунтованості висновків, викладених у судовому акті, реалізується також положеннями ст.ст.38,43 ГПК України та рядом інших норм ГПК України.

Вказані порушення норм процесуального права судом першої інстанції не можуть бути виправлені касаційною інстанцією з огляду на межі перегляду справи у касаційній інстанції, встановлені ст.1117 ГПК України.

Враховуючи наведене, рішення господарського суду Львівської області від 06.12.2007р. підлягає скасуванню, а справа - –передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

1.          Касаційну скаргу Споживчого товариства "УТФ" задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 06.12.2007р. у справі №11/328 скасувати.

3. Справу передати на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Кузьменко М.В.

Судді Васищак І.М.

Палій В.М.