ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.11.08
р.
Справа № 37/173пн

Господарський
суд Донецької області у складі судді Попкова Д.О.,

присекретарі
Паліводі Ю.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

позовною
заявою Відкритого акціонерного товариства „Каскад”, м. Донецьк,
ідентифікаційний код 21969142

до
Відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1

про:
витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання договору
недійсним,

за
участю:

представника
Позивача -  Коломоєць А.Г. (за
довіреністю б/н від 08.10.2008р.)

представника
Відповідача - ОСОБА_2. (за довіреністю № 6732 від 07.10.2008р.); ОСОБА_1.  (паспорт серії НОМЕР_1, виданий Куйбишевським
РВД МУ України в Донецькій області 25.02.1998р.)

Відповідно
до вимог ст.4-4 ГПК України, п.7 ст. 129 Конституції України судовий розгляд
здійснювався з фіксацією технічними засобами аудиозапису.

Згідно
із ст.77 ГПК України розгляд справи відкладався з 25.09.2008р. на 07.10.2008р.,
з 07.10.2008р. на 21.10.2008р., з 21.10.2008р. на 28.10.2008р., у судовому
засіданні 28.10.2008р. оголошено перерву до 06.11.2008р. для підготовки тексту
судового рішення.

СУТЬ
СПРАВИ:

Відкрите
акціонерне товариство „Каскад”, м. Донецьк (далі - Позивач)  звернулось до Господарського суду Донецької
області з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк
(далі - Відповідач) про витребування майна з чужого незаконного володіння та
визнання договору недійсним.

В
обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на незаконне безоплатне
використання Відповідачем в своїй діяльності спірного майна, яке знаходиться на
балансі Позивача; а також спорудження Відповідачем, використовуючи несучі
конструкції підземного резервуару технічної води, приміщення над спірним
майном; на незаконність договору купівлі-продажу від 06.10.2000р. через те, що
при укладанні договору не було отримано погодження Фонду державного майна
України та недотримання порядку
відчуження, встановленого комітетом кредиторів Позивача.

На  підтвердження вказаних обставин Позивач надає
договір купівлі-продажу № б/н від 06.10.2000р., Статут, постанову арбітражного
суду Донецької області №69/1-9Б від 02.08.1999р.; ухвалу арбітражного суду
Донецької області №69/1-9Б від 15.05.2000р.; ухвалу арбітражного суду Донецької
області №69/1-9Б від 25.02.2002р.; протокол засідання кредиторів від
21.08.2000р.; балансову довідку станом на 01.09.2008р.; акт розмежування
балансової належності водопровідних та каналізаційних мереж ВАТ „Каскад”;
рішення Господарського суду Донецької області №33/124 від 02.08.1999р.;
постанову  Господарського суду Донецької
області №45/166Б.

Нормативно
свої вимоги Позивач обґрунтовує посиланням на ст.ст. 203, 215, 257, 267, 317,
321, 387 Цивільного кодексу України, ст. 30 Закону України „Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, Положення про порядок
відчуження основних засобів, що є державною власністю”, затвердженого Наказом
ФДМУ від 30.07.1999р. № 1477 та ст.ст.54-57 Господарського процесуального
кодексу України.

Позивачем
надавалися документи для залучення до матеріалів та письмові пояснення  на підтвердження своєї позиції
(а.с.а.с.60-70, 136 т.1, а.с.а.с.2, 3 т.2).

Крім
того, заявами, що надходили до суду 16.10.2008р., 22.10.2008р. та 27.10.2008р.
(а.с.а.с.111, 112, 123, 138-145  т.1) та
06.11.2008р. (а.с.8 т.2), корегував позовні вимоги в порядку ст. 22
Господарського процесуального кодексу України, а клопотанням (а.с.126 т.1)
повідомив суд про відсутність необхідності залучення до участі у справи КП БТІ
м. Донецька у якості третьої особи, пояснивши у судовому засіданні 21.10.2008р.
помилковість визначення цієї особи за текстом позовної заяви.

Відповідач
надав відзив від 24.09.2008 року (а.с.37, т.1), та пояснення (а.с.а.с.71-73,
113,114, 147,148 т.1),  в яких проти
позову заперечив, посилаючись на: перевірку нотаріусом  під час укладання всіх необхідних умов
правомірності спірного договору; здійснення відчуження майна за договором в
порядку, визначеному рішенням комітету кредиторів; подальше погодження договору
та визнання його правомірності шляхом затвердження звіту ліквідатора;
безпідставності застосування до правовідносин з продажу майна норм, які
регламентують відчуження державного майна; пропуск строку позовної давності;
правомірності використання Відповідачем спірних мереж згідно до укладених з
постачальником води договорі; приналежність спірного резервуару до будівлі
кузні; неправомірність дій ОСОБА_3. як арбітражного керуючого.

Крім
того, на підтвердження своєї позиції надав документи для залучення до
матеріалів справи (а.с.а.с.38-40, 42-52, 74-103, 115-120, 149-157 т.1) та
заявив клопотання (а.с.146 т.1) про призначення будівельно-технічної
експертизи, проти проведення якої Позивач заявою, що надійшла до канцелярії
суду 03.11.2008р., заперечив (а.с.а.с.3,4 т.2)

Представники
учасників справи у судових засіданнях підтримали свою позицію, викладену
письмово.

Суд
вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, оскільки їх
цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин.

Вислухавши
у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та
оцінивши надані суду сторонами докази в порядку ст. 43 ГПК України, суд

ВСТАНОВИВ:

02.08.1999р.
постановою (а.с.10 т.1) Арбітражного суду Донецької області у справі №69/1-9Б,
Позивач - ВАТ „Каскад” був визнаний банкрутом та відкрита ліквідаційна
процедура.

15.05.2000р.
додатковою ухвалою (а.с.11 т.1) Арбітражного суду Донецької області у справі
№69/1-9Б ліквідатором Позивача було призначено ОСОБА_4.

21.08.2000р.
комітетом кредиторів встановлений порядок продажі майна ВАТ „Каскад” (а.с. 15
т.1), зокрема,  споруд та приміщень -
шляхом відкритих торгів (аукціону).

06.10.2000р.
комітетом кредиторів  ВАТ „Каскад”
(а.с.49 т.1) надано згоду на реалізацію будівлі кузні за ціною 18000грн. без
ПДВ.

06.10.2000р.
між Позивачем в особі ліквідатора ОСОБА_4.
та ОСОБА_1, м. Донецьк укладено та нотаріально посвідчено договір
купівлі - продажу (а.с.16 т.1), згідно умов якого останній купив частину
нежитлового приміщення - кузню (літер Д-1) площею 433,20 кв.м., що знаходиться
у АДРЕСА_1

Відчужувана
частина нежитлового приміщення - кузня (літер Д-1) належала продавцю - ВАТ
„Каскад” на підставі акту передачі за №34 від 07.06.1998р. (а.с.а.с.50-51 т.1),
виданого Донецьким регіональним відділенням держмайна України та
зареєстрованого в Донецькому інвентар бюро 13.07.1998р. в реєстровій книзі
№16-В за реєстровим №6982 (а.с.52 т.2).

З
06.11.2000р. ОСОБА_1 зареєструвався у якості суб'єкта підприємницької
діяльності (а.с.75 т.1) та почав використовувати майно у власній господарській
діяльності, у тому числі - уклав договори на відпуск води та приймання стічних
вод (а.с.а.с.45-48 т.1) для обслуговування придбаної нерухомості.

25.02.2002р.
ухвалою Господарського суду Донецької області (а.с.12 т.1) провадження у справі
№69/1-9Б було припинено.

09.07.2008р.
постановою  (а.с.14 т.1) Господарського
суду Донецької області у справі №45/166Б ВАТ „Каскад” визнано банкрутом як
відсутнього боржника та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором було
призначено ОСОБА_3.

Як
зазначає Позивач, все спірне майно незаконно використовується у своїй
діяльності Відповідачем, а спірний договір суперечить законодавству і має бути
визнаний недійсним.

У
зв'язку з викладеним, Позивач звернувся до Господарського суду Донецької області
з розглядуваним позовом.

Суд,
враховуючи неодноразові корегування Позивачем заявлених вимог, розглядає справу
в контексті наступного предмету спору:

-
визнання недійсним з моменту укладання договору купівлі-продажу між Відкритим
акціонерним товариством „Каскад” та громадянином ОСОБА_1на частину нежилого
приміщення - кузню (літ. Д-1), загальною площею 433,2 кв.м., розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, вартістю 21600 грн., у тому числі ПДВ, від 06.10.2000р.;

-
визнання за Відкритим акціонерним товариством „Каскад” (ідентифікаційний код
21969142) право власності на: водопровідну мережу Д-100 мм від водоводу, що
належить ВАТ „Донвуглеводоканал” Д-300 мм (місце приєднання у колодязі ВК-1
біля житлового будинкуАДРЕСА_1) до не житлового приміщення під літерою Д-1 -
кузня, довжиною 130 м;  каналізаційну
мережу  Д-80 мм від приймальної камери
насосної ВАТ „Каскад” до колектору ВАТ „Донвуглеводоканал” Д-100 мм по вул.
Батищева, довжиною 50 м; підземний резервуар технічної води на 200 куб.м,
розташований впритул до будівлі не житлового приміщення під літ. Д-1 - кузня за
адресою - АДРЕСА_1

-
встановлення заборони фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1(ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) використовувати у своїй підприємницькій діяльності наступне майно:
водопровідну мережу Д-100 мм від водоводу, що належить ВАТ „Донвуглеводоканал”
Д-300 мм (місце приєднання у колодязі ВК-1 біля житлового будинкуАДРЕСА_1) до
не житлового приміщення під літерою Д-1 - кузня, довжиною 130 м; каналізаційну
мережу  Д-80 мм від приймальної камери
насосної ВАТ „Каскад” до колектору ВАТ „Донвуглеводоканал” Д-100 мм по вул.
Батищева, довжиною 50 м; підземний резервуар технічної води на 200 куб.м,
розташований впритул до будівлі нежитлового приміщення під літ. Д-1 - кузня за
адресою - АДРЕСА_1 частину нежилого приміщення - кузню (літ. Д-1), загальною
площею 433,2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Дійсно,
згідно ст. 22 Господарського процесуального кодексу України Позивач вправі до
прийняття рішення у справі змінювати підстави та предмет позову, при цьому,
оскільки доповнені вимоги відносно первісно заявлених пов'язані із ними
поданими доказами і підставами виникнення, а їх сумісний розгляд не тільки не є
утрудненим, але й відповідає принципу процесуальної економії і вимогам
ефективності судового захисту, встановленим ст. 13 Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини 1950р., суд приймає їх до розгляду в порядку ст.
58 Господарського процесуального кодексу України.

Позиція
Відповідача стосовно розглядуваних вимог викладена у відзиві від 24.09.2008
року (а.с.37, т.1) та  письмових
поясненнях (а.с.а.с.71-73, 113,114, 147,148 т.1).

На
запит суду (а.с.107 т.1), здійсненого на підставі ухвали від 07.10.2008р.,
Регіональним відділенням ФДМУ надані відомості (а.с.130 т.1) щодо реалізації
акцій ВАТ „Каскад” та відсутності частки держави у статутному фонді товариства.

Виходячи
із змісту заявлених вимог, сутність розглядуваного спору полягає у захисті
права власності шляхом визнання недійсним договору з  відчуження нерухомого майна  та визнання права власності і встановлення
заборони Відповідачу  у користуванні
майном, що за своїм функціональним призначенням пов'язане із об'єктом
нерухомості, оскільки забезпечує необхідні умови його експлуатації.

Заперечення
Відповідача щодо можливості розгляду заяв керуючого санацією про визнання угод
недійсним і повернення всього отримання за такою угодою виключно у процедурі
провадження у справі про банкрутство, судом до уваги не приймаються, оскільки:

-по-перше,
позов подано від імені Позивача ліквідатором, а не керуючим санацією;

-по-друге,
відсутні підстави для тлумачення положень Закону України „Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом як обмеження юридичної
особи, що знаходиться в стадії ліквідації в межах справи про банкрутство, у
праві ініціювати позовні провадження відсутні.

Дійсно,
відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 ратифікованої Законом України
від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини
1950р. кожній особі (у тому числі - юридичній, оскільки останні відповідно до
ч. 1 ст.91 Цивільного кодексу України здатні мати такі ж права та обов'язки, як
і фізичні, крім тих, які за своєю природою можуть належать лише людині)
належить невід'ємне право на судовий захист своїх прав та інтересів.

Вказані
положення Основного закону України та міжнародного права  в контексті висновків суду у повній мірі
відображені в ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського
кодексу України, ст. 1 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом
ч.2 ст. 23 та ч.2 ст. 25 Закону України „Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкротом” з моменту відкриття ліквідаційної
процедури всі повноваження керівника та органів управління боржника переходять
до ліквідатора, який здійснює ці функції до завершення ліквідаційної процедури
згідно ч. 3 ст. 24 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника
або визнання його банкрутом”.

Таким
чином, ліквідатор в силу закону управнений від імені юридичної особи - боржника
здійснювати її права на судовий захист шляхом подання відповідних позовних
заяв, у тому числі - і розглядуваного позову.

При
цьому суд, приймаючи до уваги поточний статус Відповідача як фізичної
особи-підприємця та характер придбаного майна (виключає побутове використання)
на підставі спірного договору і пояснення Відповідача, надані у судовому
засіданні 25.09.2008р., щодо використання цього майна саме у власній
господарській діяльності, з огляду на правову позицію, викладену в п. 1
Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008р. №
01-8/482, дійшов висновку про підвідомчість розглядуваного позову саме
господарського суду, проти чого Відповідач не заперечував.

Відносно
вимог про визнання договору купівлі-продажу від 06.10.2000р. недійсним позиція
суду полягає у такому:

Як
зазначено в абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму ВСУ „Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними” від 28.04.1978р. № 3, вирішуючи спір про визнання
угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод недійсним і настання відповідних правових
наслідків. З огляду на це, та враховуючи критерії обґрунтованості судового
рішення, визначені  в абз. 3 п. 1
Постанови Пленуму ВСУ „Про судове рішення” від 29.12.1976р. № 11, предметом
судової оцінки, спрямованої на з'ясування законності спірного договору,  мають бути фактичні обставини спірних
правовідносин учасників справи.

Суд
зауважує, що оцінка відповідності спірного договору здійснюється відносно
законодавства України, що діяло на момент його укладання, що зумовлено
приписами ст. 58 Конституції України, якою запроваджено загальне правило
заборони ретроспективної дії у часі законів та інших нормативних актів, яке,
враховуючи положення  ч. 1 ст. 91
Цивільного кодексу та абз. 4 п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного
суду України від 09.02.1999р. № 1- рп/99 норми, розповсюджують це правило  і на юридичних осіб, а також -  п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України, абз. 3 п. 10 чинного Роз'яснення Вищого арбітражного суду України „Про
деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод
недійсними” від 12.03.1999р. № 02-5/111.

Беручи
до уваги дату вчинення спірного договору, підстави для кваліфікації його як
недійсного містилися у ст.ст. 45-60 Глави 3 ЦК УРСР.

Виходячи
із наведених  Позивачем підстав позову
у  розумінні їх визначення в абз. 2 п.
3.7. Роз'яснення Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики
застосування Господарського процесуального кодексу України” від 18.09.1997р. №
02-5/289, останній вимагає визнання спірного договору недійсним у зв'язку із
невідповідністю приписам:

-          ст. 30 Закону України „Про
відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”;

-          п.п.4, 38 Положення про порядок
відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого Наказом
ФДМУ від 30.07.1999р. №1477.

Оскільки
безпосередньо наведені норми за своїм змістом не містять у собі приписів щодо
визнання певних угод недійсними, суд, враховуючи правову позицію, викладену в
п. 5 Постанови Пленуму ВСУ „Про судову практику в справах про визнання угод
недійсними” від 28.04.1978р. №3, та зміст обґрунтування остаточних позовних
вимог (а.с.а.с.139-144 т.1) вирішує питання відповідності спірного договору
законодавству в контексті положень ст. 48 ЦК УРСР з урахуванням наведених вище
норм, на порушенні яких наполягає Позивач.

Стосовно
Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю,
затвердженого Наказом ФДМУ від 30.07.1999р. №1477, суд зазначає наступне.

За
змістом його преамбули, воно визначає порядок відчуження майна шляхом проваджу
державного майна, закріпленого за державними підприємствами; державного майна,
наданого в оренду; державного майна підприємств, які перебувають у процесі
приватизації; державного майна тих суб'єктів підприємницької діяльності, щодо
яких, відповідно до їхнього статуту, поширюються норми чинного законодавства
України, встановлені для державних підприємств; державного майна, що перебуває
на балансі суб'єктів підприємницької діяльності недержавної форми власності, а,
відтак, норми зазначеного Положення не підлягають застосування до спірного
договору.

Дійсно,
виходячи із змісту п.п.2.9 та 2.18.1.1. Державного класифікатора
організаційно-правових форм господарювання ДК 002-94, а також - положень ст. 25
Закону України „Про господарські товариства” і ст. 2 Закону України „Про
підприємства в Україні” не має жодних правових підстав для ототожнення
організаційно-правових форми відкритого акціонерного товариства (у статусі
якого перебував Позивача на момент вчинення спірного договору) та державного
підприємства.

Водночас,
приймаючи до уваги, що предмет відчуження за спірним договором був вказаний в
акті передачі № 34 державного майна до статутного фонду ВАТ „Каскад” (а.с.67
т.1), а, відтак, враховуючи положення ст. 12 Закону України „Про господарські
товариства” та п. 3.4. Статуту Позивача (а.с.19 т.1), на момент його продажу
він належав на праві власності саме ВАТ „Каскад”, а не державі.

При
цьому, аналіз змісту Статуту Позивача (а.с.а.с.17-27 т.1) не дає підстав для
висновку, що на ВАТ „Каскад” мають поширюватися норми законодавства,
встановлені для державних підприємств, а відомості Регіонального відділення
ФДМУ (а.с.130 т.1), надані на вимогу суду, вказують про реалізацію 30.09.1998р.
акцій Позивача та відсутність частки держави у статутному фонді товариства.

З
урахуванням викладеного суд погоджується із позицією Відповідача, викладеної в
п. 2 пояснень (а.с.72 т.1), щодо безпідставності виконання передбачених Положенням
про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю,
затвердженого Наказом ФДМУ від 30.07.1999р. №1477, процедур погодження
відчуження майна із Фондом державного майна України.

Натомість
посилання Позивача на недотримання приписів ст. 30 Закону України „Про
відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” суд вважає
цілком слушними та юридично спроможними.

Так,
згідно  части 1 зазначеної норми (в
редакції чинній на момент укладання спірного договору), за загальним правилом,
продаж майна банкрута здійснюється на відкритих торгах, якщо комітетом
кредиторів не встановлений інший порядок продажу майна банкрута.

Як
зазначено в Протоколі комітету кредиторів ВАТ „Каскад” від 21.08.2000р. (а.с.15
т.1, зворотна сторона) будівлі мають продаватися шляхом проведення відкритих
торгів (аукціону).

В
свою чергу, згідно ч. 3 ст.30 Закону України „Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом”
порядок проведення аукціону визначається Законом України „Про приватизацію
невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”.

Між
тим, як вбачається із змісту спірного договору та інших матеріалів справи, він
укладався без проведення аукціону безпосередньо між Позивачем та Відповідачем,
що є порушенням приписів ч. 1 ст. 30 Закону України „Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”. При цьому посилання
Відповідача на протокол засідання комітету кредиторів ВАТ „Каскад”  від 06.10.2000р. не спростовує зазначеного
висновку суду, оскільки із його змісту вбачається лише прийняття рішення про
надання згоди на реалізацію будівлі кузні за ціною 18000 гривень без ПДВ -
проте інший порядок продажу, порівняно із вказаним у протоколі від
21.08.2000р., не встановлювався. Отже, в контексті розглядуваного спору наданий
Відповідачем протокол засідання комітету кредиторів  взагалі не може вважатися належним у
розумінні ч. 1 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказом,
оскільки не має значення для оцінки спірних правовідносин в частині відповідності
порядку реалізації майна боржника приписам закону і рішенням комітету
кредиторів.

Суд
відхиляє і інші аргументи, викладені Відповідачем в п. 1 пояснень (а.с.а.с.71,
72 т.1), як доказово та юридично неспроможні, оскільки:

по-перше,
документи, на які посилається Відповідач (ліквідаційний баланс з додатками та
ухвала у справі № 69/1-9Б від 25.02.2002р.), не
можуть бути ототожнені із рішенням комітету кредиторів про встановлення
прямого (без аукціону) продажу частини нежилого приміщення кузні, як єдиним
належним засобом доказування дотримання вимог ст. 30 Закону України „Про
відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”;

по-друге,
вказані документи не тільки не можуть вважатися доказом подальшого погодження
спірного договору, але й підстав для застосування відповідних положень
Цивільного кодексу України   в принципі
не має - всі дії, правова оцінка яких має значення для правильного вирішення
спору, виходячи з наявних матеріалів справи в межах розглядуваного питання були
вчинені до набуття цим кодексом чинності.

Посилання
Відповідача у поясненнях від 28.10.2008р. (а.с.а.с.147,148 т.1) на те, що
спірний договір був визнаний правомірним господарським судом Донецької області
в межах справи про банкрутство № 69/1-9Б ухвалою від 25.02.2002р. судом
відхиляється, оскільки із змісту зазначеної ухвали (а.с.12 т.1) не вбачається,
що питання відповідності спірного договору взагалі було предметом судової
оцінки.

В
свою чергу, заява відповідача про необхідність перевірки дій арбітражного
керуючого ОСОБА_3., що міститься у поясненнях від 28.10.2008р. (а.с.а.с.147,148
т.1), судом до уваги не приймається, оскільки
за змістом ч.ч.8,9 ст. 3-1 Закону України „Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, оцінка дій арбітражного
керуючого здійснюється судом в межах провадження у справі про банкрутство.

На
думку суду, невідповідність спірного договору ст. 30 Закону України „Про
відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” є цілком
достатньою підставою для визнання зазначеного договору недійним відповідно до
ст. 48 ЦК УРСР.

При
цьому, з огляду на характер допущеного порушення законності під час вчинення
спірного договору, останній, враховуючи положення  ст. 60 ЦК УРСР має визнаватися недійсним в
цілому.

Відповідно
до ст. 59 ЦК УРСР за загальним правилом угода, визнана недійсною, вважається
такою з моменту її укладання. Недійсна угода не породжує для сторін жодних прав
та обов'язків, крім тих, що пов'язані із застосуванням наслідків її
недійсністю. Таким чином, спірний договір не може вважатися правоприймаючим для
Позивача та правоутворюючим для Відповідача чинником щодо права власності на
частину нежилого приміщення кузні (літ. Д-1) площею 433,2 кв.м., що знаходиться
у АДРЕСА_1

Оскільки
законодавство України не передбачає винятків відносно строків позовної давності
до позовів про визнання угоди недійсною, питання про їх дотримання вирішується
судом наступним чином.

Вимоги
про визнання договору недійсним не віднесені до переліку вимог, відносно яких
ст. 72 ЦК УРСР встановлена скорочена позовна давність, отже - на такі вимоги
розповсюджується загальний строк у три роки (ст. 71 ЦК УРСР).

Виходячи
із приписів ст. 76 ЦК УРСР, початок перебігу строку позовної давності
визначається днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення свого права. В розглядуваному випадку такий день збігається із днем
вчинення спірного договору.

Таким
чином, 3-річний строк позовної давності добіг кінця 06.10.2003р., оскільки
належних доказів його зупинення або перерви перебігу до матеріалів справи на
надано. Закінчення строків позовної давності у вказану дату у світлі ст. 5 та
п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України унеможливлює
застосування його приписів до вказаного випадку.

В
свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної
давності є підставою для відмову у позову, при чому згідно ст. 75 ЦК УРСР
позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Поряд
із цим, згідно ст. 74 ЦК УРСР суд зобов'язаний розглядати позов незалежно від
закінчення строку позовної давності, а згідно ч. 2 ст. 80 ЦК УРСР у разі
визнання причини пропуску поважною, здійснює захист порушеного права.

Як
вбачається із змісту постанови від 09.07.2008р. у справі № 45/166Б (а.с.14 т.1
та його зворотна сторона) Позивач за юридичною адресою не знаходиться та з
03.03.2003р. (а.с.29 т.1) не подає податкової звітності, внаслідок чого був
визнаний відсутнім боржником у розумінні ст. 52 Закону України „Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”. За змістом зазначеної
норми відсутність боржника означає нездійснення ним підприємницької діяльності
та відсутність керівних органів за місцем знаходження.

Приймаючи
до уваги, що згідно із ст. 29 ЦК УРСР права і обов'язки, у тому числі - і на
судовий захист, юридичною особою здійснюються через свої органи, що діють в
межах наданої ним статутом або законом компетенції, встановлена в межах справи
про банкрутство Позивача відсутність керівних органів фактично унеможливило
своєчасне звернення до суду із розглядуваним позовом, оскільки до дати
припинення господарської діяльності та набуття Позивачем ознак відсутнього
боржника (березень 2003р.) строк позовної давності про визнання договору від
06.10.2000р. ще на закінчився.

Суд
вважає, що вказані причини є поважними, а, відтак, задля забезпечення дійсної
реалізації гарантованого ст. 55 Конституції України права на судовий захист та
створення належних умов для виконання законодавчо встановленого обов'язку з
формування ліквідаційної  маси ВАТ
„Каскад”, задовольняє клопотання Позивача про поновлення строку для подання
позовної заяви про визнання спірного договору недійсним.

Заперечення
Відповідача, викладені в поясненнях (а.с.а.с.72,73 т.1) щодо відсутності
підстав для кваліфікації Позивача як відсутнього боржника без внесення
відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру судових юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, судом до уваги не приймаються, оскільки вони
(заперечення) фактично спрямовані на піддання сумніву чинної постанови
Господарського суду Донецької області від 09.07.2008р. (а.с.14 т.1 ), що є
неприпустимим з огляду на його загальнообов'язковий статус згідно ст.ст. 124,
129 Конституції України як виду судового рішення у розумінні ст.4-5
Господарського процесуального кодексу України.

Крім
того, Згідно із Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. зі
справи „Совтрансавто-Холдинг” проти України” визначено, що „одним з основних
елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого
передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не
може бути поставлено під сумнів” (згадується в
п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України „Про
юрисдикцію Європейського суду з прав людини в Україні” від 18.11.2003р. №
01-8/1427).

Принцип
верховенства права закріплений ст. 8 Конституції України, а згідно із ст. 17
Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського
суду з прав людини” від 23.02.2006р. рішення Європейського суду є джерелом права
для національних судів.

Суд
також вважає за необхідне наголосити, що позиція Відповідача про недотримання
строків позовної давності не узгоджується із його твердженнями щодо
правомірності спірного договору та відсутності порушення права Позивача взагалі,
оскільки сформульовані в ст.76 ЦК УРСР правила щодо початку відліку строку
позовної давності передбачають наявність порушення права, як моменту відліку
початку строку давності.

Відносно
вимог про визнання права власності на водопровідну і каналізаційну мережі та
підземний резервуар технічної води позиція суду полягає у такому:

Відповідно
до ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України саме власник управнений
здійснювати відносно своєї власності повноваження з володіння, користування та
розпорядження.

Поряд
із цим, згідно із ст. 392 Цивільного кодексу України у разі невизнання або
оспорювання права власності, власник може пред'явити позов про визнання його
прав власності.

Виходячи
з акту розмежування балансової належності водопровідних та каналізаційних мереж
(а.с.31 т.1), Позивачеві належить водопровід Д-100 мм, а також - каналізаційна
мережа від проммайданчика до колектору ДКП „Донецькміськводоканал”.

В
свою чергу, оскільки Відповідачем на вимогу суду, викладену в ухвалі від
07.10.2008р., жодних документів, на підставі яких означене майно набуто ним у
власність та  експлуатується в його
господарській діяльності, факт якої (експлуатації) підтверджується змістом
договорів на відпуск води та приймання стічних вод (а.с.а.с.45-48 т.1), не
надано, суд вважає за можливе задовольнити вимоги в частині, що стосується:

-
водопровідної мережі Д-100 мм від водоводу, що належить ВАТ „Донвуглеводоканал”
Д-300 мм (місце приєднання у колодязі ВК-1 біля житлового будинкуАДРЕСА_1) до
не житлового приміщення під літерою Д-1 - кузня, довжиною 130 м.

-
каналізаційної мережі Д-80 мм від приймальної камери насосної ВАТ „Каскад” до
колектору ВАТ „Донвуглеводоканал” Д-100 мм по вул. Батищева, довжиною 50 м.

Стосовно
резервуару технічної води, який, з огляду на пояснення сторін щодо його
розташування, наданих у судовому засіданні 07.10.2008р.,позиції Відповідача,
наведеної в п. 3 Додаткових пояснень, поданих до канцелярії суду 20.10.2008р.,
а також складеної Відповідачем фото таблиці (а.с.а.с.149, 150 т.1), є
приналежною і складовою у розумінні ст. 132 ЦК УРСР та ст. 186 ЦК України до
відчуженого на підставі спірного договору річчю до будівлі кузні, суд, зважаючи
на викладені вище висновки щодо відсутності належних правових підстав для
припинення права власності на вказану будівлю у Позивача, вважає за можливе
задовольнити вимоги про визнання права власності і частині технічного
резервуару.

При
цьому клопотання Відповідача від 28.10.2008р. (а.с.146 т.1) про призначення
будівельно-технічної експертизи задля встановлення пов'язаності між собою
будівлі кузні і резервуару води, можливості їх відокремлення та встановлення
наявності пластикових труб водоводу суд відхиляється, оскільки:

-          по-перше, згідно заяви Позивача
(а.с.а.с.3,4 т.2) останній підтверджує статус
резервуару технічної води як приналежної речі до будівлі кузні - отже,
ця обставина не є спірною та з'ясована за допомогою інших наявних у справі
доказів;

-          по-друге, у засіданні 28.10.2008р.
судом на підставі пояснень представників сторін було з'ясовано, що Позивач
визнає наявність пластикових труб всередині спірного водогону, проте цілком
слушно вказує, що оскільки ці труби не мають відношення до предмету спору
(Позивач не висуває жодних вимог щодо них), у досліджені цих обставин шляхом
проведення експертизи не має ніякої потреби.

При
цьому доказів фізичної відсутності предмету спору - водопровідної мережі -
Відповідачем всупереч ст.ст. 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу
України не надано.

Оскільки
факт використання майна, відносно якого Позивачем заявлені вимоги про визнання
прав власності, які суд визнав за можливе задовольнити, та частини нежилового
приміщення кузні, відчуженої за спірним договором, у господарській діяльності
Відповідача підтверджується матеріалами справи та ним не заперечується, суд
вважає за можливе задовольнити вимог і про встановлення заборони у використанні
зазначеного майна  та частини нежитлового
приміщення кузні у своїй підприємницькій діяльності.

При
цьому суд наголошує, що можливість захисту порушеного права власності у такий
спосіб передбачена ч.2 ст. 386 Цивільного кодексу України.

Відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати
підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 4-2 - 4-6,  22, 33, 34, 43, 49, 58, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.
Позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства „Каскад” (ідентифікаційний
код 21969142) в особі ліквідатора ОСОБА_3. до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) про визнання договору купівлі-продажу
недійсним, визнання права власності на майно і встановлення заборони в його
використанні Відповідачем в своєї підприємницької діяльності задовольнити у
повному обсягу.

2.
Поновити строк позовної давності для подання позову про визнання договору
купівлі-продажу від 06.10.2000р. недійсним, визнавши поважними причини його
пропущення, а порушене право - таким, що підлягає захисту.

3.  Визнати недійсним з моменту укладання договір
купівлі-продажу між Відкритим акціонерним товариством „Каскад” та громадянином
ОСОБА_1на частину нежилого приміщення - кузню (літ. Д-1), загальною площею
433,2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 21600 грн., у тому
числі ПДВ, від 06.10.2000р.

4. Визнати
за Відкритим акціонерним товариством „Каскад” (ідентифікаційний код 21969142)
право власності на:

-  водопровідну мережу Д-100 мм від водоводу, що
належить ВАТ „Донвуглеводоканал” Д-300 мм (місце приєднання у колодязі ВК-1
біля житлового будинкуАДРЕСА_1) до не житлового приміщення під літерою Д-1 -
кузня, довжиною 130 м;

-
каналізаційну мережу  Д-80 мм від
приймальної камери насосної ВАТ „Каскад” до колектору ВАТ „Донвуглеводоканал”
Д-100 мм по вул. Батищева, довжиною 50 м;

-
підземний резервуар технічної води на 200 куб.м, розташований впритул до
будівлі не житлового приміщення під літ. Д-1 - кузня за адресою -АДРЕСА_1

5.
Заборонити Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
використовувати у своїй підприємницькій діяльності наступне майно:

-  водопровідну мережу Д-100 мм від водоводу, що
належить ВАТ „Донвуглеводоканал” Д-300 мм (місце приєднання у колодязі ВК-1
біля житлового будинкуАДРЕСА_1) до не житлового приміщення під літерою Д-1 -
кузня, довжиною 130 м;

-
каналізаційну мережу  Д-80 мм від
приймальної камери насосної ВАТ „Каскад” до колектору ВАТ „Донвуглеводоканал”
Д-100 мм по вул. Батищева, довжиною 50 м;

-
підземний резервуар технічної води на 200 куб.м, розташований впритул до
будівлі не житлового приміщення під літ. Д-1 - кузня за адресою - АДРЕСА_1

-
частину нежилого приміщення - кузню (літ. Д-1), загальною площею 433,2 кв.м.,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Видати
наказ після набрання рішенням законної сили.

6.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) на користь Відкритого акціонерного товариства „Каскад” (83004, м.
Донецьк, вул.. Батищева, 10, ідентифікаційний код 21969142) 363,33 грн.
компенсації витрат з державного мита та 118 грн. компенсації витрат з інформаційно-технічного
забезпечення судового процесу.

Видати
наказ після набрання рішенням законної сили.

7.
Рішення набирає законної сили після закінчення 10-ти денного строку з дня його
прийняття, а у разі подання апеляційної скарги або внесення апеляційного подання
протягом зазначеного строку - після розгляду справи апеляційною інстанцією,
якщо рішення не буде скасовано.

За
згодою сторін у судовому засіданні 06.11.2008р. оголошену вступну та
резолютивну частину судового рішення.

Повний
текст рішення підписано 06.11.2008р.

8.
Рішення може бути оскаржене через Господарський суд Донецької області в
апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його прийняття або в
касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної
сили.

Суддя
Попков Д.О.