ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
м. Луганськ, вул. Коцюбинського, 2
___________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

26.02.2008 року                                                            Справа № 5/583

Луганський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Баннової Т.М.

суддів                                                   Бойченка К.І.

Семендяєвої І.В.

за присутністю секретаря

судового засідання                     Міхальчук О.А.

та за участю

представників сторін:

від позивача           Ражев А.В., дов. від 05.12.2007 № 2/7849

від відповідача           Борозенцев С.В.,, дов. від 05.10.2007 б/н

розглянув у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу           Державного комітету України з державного

матеріального резерву, м. Київ

на рішення

господарського суду           Луганської області

від                                                  08.11.2007

у справі           № 5/583 (суддя –Закропивний О.В.)

за позовом           Державного комітету України з державного

матеріального резерву, м. Київ

до відповідача           Відкритого акціонерного товариства

„Іванівський верстатозавод „,

смт. Іванівка Антрацитівського району

Луганської області

про                                        стягнення 988832 грн. 09 коп.

За результатами розгляду апеляційної скарги Луганський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів, що призначена розпорядженням голови суду від 28.11.2007

ВСТАНОВИВ:

Державний комітет України з державного матеріального резерву (далі –Держкомрезерв України) звернувся до господарського суду Луганської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства „Іванівський верстатозавод” (далі –ВАТ „Іванівський верстатозавод”) про зобов’язання відповідача повернути позивачу з державного матеріального резерву самовільно використані матеріальні цінності, а саме: чавун ливарний –140,000 тон, чавун переробний –59,600 тон, феросиліцій –2,200 тон, сталь товстолистова –8,800 тон, сталь сортова конструкційна –121,000 тон, сталь сортова інструментальна –2,500 тон, сталь тонколистова 1,9-3,9 мм –9,900 тон, сталь тонколистова 1-1,8 мм –27,000 тон, сталь сортова х/т декапір. –6,000 тон, сталь сортова х/т –24,537 тон, сталь х/т автоматна –16,000 тон, сталь конструкційна г/к –4,000 тон, алюміній вторинний –19,000 тон, бронза ливарна –5,000 тон, прокат мідний –0,2946 тон, прокат латунний –0,0873 тон, сплави (суміші тверді наплавні) –26,300 кг, інструмент металорізальний –470,000 шт. та про стягнення з відповідача до Державного бюджету України штрафних санкцій у сумі 988832 грн. 09 коп., у тому числі 544971 грн. 48 коп. штрафу та 443860 грн. 61 коп. пені.

Рішенням господарського суду Луганської області від 08.11.2007 у задоволені позову відмовлено.

Відмова у задоволенні позову обґрунтована безпідставністю вимог позивача, положеннями п. п. 3, 4 Закону України „Про державний матеріальний резерв” від 24.01.1997 № 51/97-ВР, ст. 33 Господарського процесуального кодексу України.

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача та зазначив, що 23.01.2001 за результатами перевірки контрольно-ревізійним відділом м. Красний Луч встановлена наявність на збереженні ВАТ „Іванівський верстатозавод” цінностей мобілізаційного резерву на загальну суму 138998 грн., у тому числі 89242 грн. нестачі, але 27.02.2001 відповідачем була здійснена дозакладка відповідних цінностей на суму виявленої нестачі. Нарікань з боку Держкомрезерву України по звітам – звірювальним відомостям ф. 9 відповідача за період з 2001 по 2005 не було, договір між позивачем та відповідачем на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву відсутній.

Також, місцевим господарським судом зазначено, що згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.10.2004 Держкомрезерв України надав відповідачу наряд від 19.11.2004 № 2350 відпустити ДП „Укрспецавтобаза” матеріальні цінності мобілізаційного резерву, які згідно накладної від 15.12.2004 № 22/2350 були відпущені з державного матеріального резерву за цінами Держкомрезерву.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів за апеляційною скаргою її заявник посилається на неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права. Мотивована дана скарга положеннями ст.ст. 4, 161 Цивільного кодексу України, ст. 11 Закону України „Про державний матеріальний резерв”, Указу Президента України „Про заходи щодо поліпшення роботи з мобілізаційної підготовки народного господарства України” від 14.11.1995 № 1039/95, постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.1998 № 100-03, Положення про мобілізаційний резерв, затвердженого постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 29.09.1969, постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судове рішення” від 29.12.1976 № 11.

За твердженням скаржника, судом у порушення ст. ст. 4-3, 43 Господарського процесуального кодексу України не було вжито всіх заходів щодо створення сторонам умов для встановлення фактичних обставин справи, залишені без перевірки та належної оцінки обставини щодо фактичних обсягів витрат, понесених позивачем у зв’язку із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, не взято до уваги акт перевірки, яким підтверджується факт самовільного відчуження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Позивач зазначає, що оскільки ВАТ „Іванівський верстатозавод” прийняв до виконання мобілізаційне завдання, що підтверджується номенклатурою накопичення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, затвердженою наказом Міністерства верстатобудівної та інструментальної промисловості СРС від 24.08.1989 № М-2525 та засвідчив факт існування зобов’язань по відповідальному зберіганню щорічним звітом-збережувальним зобов’язанням ф-12, тому він зобов’язаний зберігати матеріальні цінності мобілізаційного резерву до моменту зняття з нього в установленому порядку мобілізаційного завдання.

Відповідач доводи заявника скарги оспорює, звертає увагу на надання позивачем у підтвердження позовних вимог тільки акту перевірки Контрольно-ревізійного управління від 26.07.2002, не зважаючи на те, що після цього між сторонами були стосунки, які свідчать про відсутність боргу. Також відповідач посилається на те, що позивач не звертався до господарського суду про визнання його кредитором по справі про банкрутство ВАТ „Іванівський верстатозавод” і тому його вимоги вважаються погашеними відповідно до положень п. 2 ст. 14 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Рішення суду першої інстанції відповідач вважає таким, що відповідає вимогам матеріального і процесуального права та просить залишити це рішення без змін.

Розглянув матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, заслухав представників сторін, дослідив правильність застосування судом першої інстанції при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, Луганський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ст. 11 Закону України „Про державний матеріальний резерв” перелік підприємств, установ і організацій усіх форм власності, що виконують відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, номенклатура та обсяги їх накопичення визначаються мобілізаційними та іншими спеціальними планами.

У підтвердження закладення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на відповідальне зберігання до відповідача позивач посилається на номенклатуру матеріальних цінностей, які підлягають накопиченню в мобілізаційному резерві на Іванівському верстатобудівельному заводі від 24.08.1988 № М-2525с (а.с. 111) (далі –номенклатура), відповідно до якої, за твердженням позивача, відповідачу було встановлено мобілізаційне завдання щодо зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у кількості та асортименті, що у ній зазначені.

Проте, номенклатура накопичення є державним замовленням та не може свідчить про фактичну кількість закладених до мобілізаційного резерву цінностей.

Відповідно до п. 10 „Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 № 1129 (далі –Порядок), матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акту про їх прийняття, розміщення на місце постійного зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку.

Аналогічна норма містилася й у Положенні про мобілізаційний резерв, затвердженого постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 29.09.1969, що діяло станом на 24.08.1988.

Відповідний акт про закладення на Іванівському верстатобудівельному заводі, правонаступником якого є ВАТ „Іванівський верстатозавод” матеріальних цінностей мобілізаційного резерву позивачем не наданий.

Загальні положення про зберігання регулюються параграфом 1 глави 66 Цивільного кодексу України. Згідно положень ст. 937 та ст. 208 цього кодексу договір зберігання між юридичними особами укладається у письмовій формі.

Необхідність укладання договору на відповідальне зберігання матеріальних цінностей держрезерву передбачено і п. 4 Порядку, згідно якого розміщення запасів матеріальних цінностей державного резерву здійснюється Держкомрезервом на підприємствах, в установах і організаціях системи державного резерву, а також на інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах. Договір на розміщення запасів державного резерву Держкомрезервом України з ВАТ „Іванівський верстатозавод” не укладений.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За відсутністю договору Держкомрезерву України з відповідачем на відповідальне зберігання цінностей мобілізаційного резерву, документального підтвердження найменування та кількості матеріальних цінностей, що фактично були передані на зберігання відповідачеві, та даних про їх подальший рух, доводи позивача про самовільне використання відповідачем матеріальних цінностей, що зазначені за позовом, не можна вважати доведеними.

Крім того, позовні вимоги щодо найменування та кількості матеріальних цінностей не відповідають іншим матеріалам справи.

Так, за позовом заявлено вимогу про повернення відповідачем до державного резерву України сталі товстолистової у кількості 8,800 тон, у той час як за номенклатурою зазначено розмір накопичення цієї сталі у кількості 8,0 тон, розброньовано розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.10.2004 № 689-р сталі цієї марки у кількості 10,9 тон. За позовом заявлено вимогу про повернення 121 тон сталі сортової конструкційної та 2,500 тон сталі інструментальної, розброньовано за вищевказаним розпорядженням Кабінету Міністрів України відповідно 77,64 тон та 4, 523 тон.

Найменування окремих матеріальних цінностей, що зазначені за позовом, номенклатура не містить, тобто встановлення відповідачеві мобілізаційного завдання на зберігання чавуна переробного, сталі сортової х/т декапір., сталі х/т автоматної, інструмента металорізального у кількості 470 шт. тощо позивачем не доведено.

Посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на акт Донецького Контрольно-ревізійного відділу Держкомрезерву України від 26.07.2002 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно вказаного акту дані про кількість закладених матеріальних цінностей отримані від Управління Держкомрезерву України у телефонному режимі. Номенклатури матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, специфікації за ф. 5 на підприємстві в момент перевірки не було.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про державний матеріальний резерв»самовільне відчуження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву - використання або реалізація відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного резерву, що перебувають у нього на відповідальному зберіганні, без відповідного рішення на це центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом.

За недоведеністю факту самовільного використання відповідачем матеріальних цінностей мобілізаційного резерву позовні вимоги обґрунтовано залишені судом першої інстанції без задоволення.

Підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції не вбачається.

Питання щодо покладення судових витрат на заявника апеляційної скарги не вирішується, оскільки відповідно до п. 40 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито” Держкомрезерв України звільнений від сплати державного мита.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, Луганський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву на рішення господарського суду Луганської області від 08.11.2007 по справі № 5/583 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Луганської області від 08.11.2007 по справі № 5/583 залишити без змін.

Відповідно ч. 3, ч. 5 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя                                                  Т.М.Баннова

Суддя                                                                      К.І. Бойченко

Суддя                                                                      І.В. Семендяєва