ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
РІШЕННЯ

"03" листопада 2008 р.

справа № 5020-9/089-13/106

За позовом          Прокурора Ленінського району міста
Севастополя

(99011, м. Севастополь,
вул. Вороніна, 11)

в інтересах держави в особі
Севастопольської міської Ради

(99011, м. Севастополь,
вул. Леніна, 3)

до                     фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

(АДРЕСА_1)

за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні

позивача

Управління з контролю за
використанням та охороною земель у місті Севастополі,

(99045, м. Севастополя, вул. Д.Ульянова, 16)

про
повернення самовільно зайнятої земельної ділянки,

суддя Д.О.
Сімоходська

Представники сторін:

прокурор - Верьовкіна Г.П.,
посвідчення №  355   від 25.04.04,  Прокуратура міста Севастополя;

від позивача - Плієва Г.Г.,
довіреність №  03-15/6  від 08.01.08,
Севастопольська міська Рада;

від відповідача - не з'явився, явку
уповноважених представників у судове засідання не забезпечив, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, про причини неявки
суд не повідомив, СПД ОСОБА_1;

від третьої особи - Янчук А.П.,
довіреність №  349   від 21.02.08,  Управління з контролю за використанням та
охороною земель у м. Севастополі;

СУТЬ СПОРУ:

Прокурор Ленінського району міста
Севастополя звернувся до господарського суду міста Севастополя в інтересах
держави в особі Севастопольської міської Ради з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні позивача -Управління з контролю за
використанням та охороною земель у місті Севастополі, про  повернення самовільно зайнятої земельної
ділянки.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує
тим, що самовільно зайнята відповідачем земельна ділянка в порушення вимог
земельного законодавства використовується ним під розміщення малої
архітектурної форми без правовстановлюючих документів, посилаючись на ст. ст.
125, 211 Земельного кодексу України, згідно з якими користування земельною
ділянкою  до отримання документів, які
встановлюють право користування нею та державної реєстрації даних
документів  заборонено.

Ухвалою господарського суду від
01.04.2008 порушено провадження у справі.

Розпорядженням  заступника Голови господарського суду міста
Севастополя № 70 від 01.08.2008 у зв`язку з відпусткою судді Рибіної С.А.
справу №5020-9/089 передано до провадження судді Сімоходської Д.О.

Ухвалою від 05.08.2008 справу
прийнято до провадження судді Сімоходської Д.О. з привласненням №
5020-9/089-13/106.

Розгляд справи неодноразово
відкладався у зв'язку з неявкою представника відповідача у судове засідання.

Строк розгляду справи продовжений
ухвалою голови суду від 01.10.2008 в порядку
статті 69 Господарського кодексу України (а.с.97).

Прокурор та представник позивача в
судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач не скористався правом,
наданим статтею 59 Господарського кодексу України: не надав суду відзив на
позовну заяву та документи, що підтверджують заперечення проти позову.

Оскільки до повноважень
господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження
юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб -учасників судового процесу
на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, суд вважає, що примірники
повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, які повернуті органами
поштового зв'язку з позначками „за закінченням терміну зберігання”, можуть
вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо
повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних
процесуальних дій.

У зв'язку з викладеним, а також з
тим, що відповідач повідомлявся про дати судових засідань за юридичною адресою,
яка вказана в копії довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців (а.с.27), суд визнав за можливе розглянути справу
відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, за
наявними у справі  матеріалами.

Прокурору та представнику позивача
в судовому засіданні роз'яснені їхні процесуальні права і обов'язки,
передбачені ст. ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу  України.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши надані докази, заслухавши пояснення прокурора та представника
позивача суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 121
Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів
громадян і держави в судах у випадках, передбачених законом.

Статтею 36-1 Закону України
"Про  прокуратуру"
передбачено,  що представництво
прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає  у
здійсненні  прокурорами  від
імені держави  процесуальних та
інших дій,  спрямованих на захист у суді
інтересів  громадянина  або
держави  у   випадках,
передбачених законом.  Однією  з
форм  представництва  є
звернення  до суду з позовами
або  заявами  про
захист  прав  і
свобод  іншої  особи, невизначеного  кола
осіб,  прав юридичних осіб,  коли порушуються інтереси держави, або про
визнання незаконними правових актів, дій чи
рішень  органів  і посадових осіб.  Підставою представництва у суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози  порушень
економічних,  політичних  та
інших  державних інтересів
внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних  осіб,
що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Частина перша  статті 2 Господарського процесуального
кодексу України,  в якій визначено
підстави порушення справ  у
господарському  суді,  відносить
до  таких  підстав позовні заяви прокурорів та їх
заступників,  які звертаються  до
господарського суду  в інтересах
держави.  Відповідно до положень частини
третьої цієї статті прокурор,  який
звертається до господарського  суду  в інтересах
держави,  у позовній заяві
самостійно визначає,  у чому полягає
порушення інтересів держави,  та
обґрунтовує  необхідність їх   захисту,
а   також  вказує
орган,  уповноважений  державою здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Згідно зі статтею 13,14 Конституції
України  земля знаходиться під охороною
держави і владні повноваження за розпорядженням землею здійснюють органи
державної влади і місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 12 Перехідних
положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року до розмежування
земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження
землями в межах населених пунктах, крім земель, переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради.

Згідно статей 10, 43 Закону України
”Про місцеве самоврядування” міські ради представляють відповідні територіальні
громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цім та іншим
законами. До компетенції міських рад відносяться вирішення питань регулювання
земельних відносин.

Відповідно пункту “а” частини 1
статті 9 Земельного кодексу України до повноважень Севастопольської міської
ради галузі земельних відносин на їх території належить розпорядження землями
територіальної  громади міста.

Відповідно до статті 125 Земельного
кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що
посвідчує право власності або право постійного користування земельною ділянкою,
та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після
укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до
використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості),
одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації
забороняється.

Статтею 1 Закону України "Про
державний контроль за використанням та охороною земель" визначено, що самовільне
зайняття земельної ділянки -це будь-які дії, які свідчать про фактичне
використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу
виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність
або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо
такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є
правомірними.

Відповідно до статті 212 Земельного
кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам
землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час
незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для
використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється
за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні
ділянки.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону
України "Про державний контроль та використанням та охороною земель"
державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог
законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються
шляхом: проведення перевірок.

При цьому згідно зі ст. 10 цього ж
Закону державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та
охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель
мають серед іншого право безперешкодно обстежувати в установленому
законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та
користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання
та охорони земель і складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні
правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог
законодавства про охорону земель.

02.02.2007 Управлінням з
контролю за використанням та охороною земель у місті Севастополі проведено
перевірку дотримання земельного законодавства на земельній ділянці площею 0,002
га, яка розташована по вул. Ген.Хрюкіна, 8-10.

За результатами перевірки складено
акти,  якими встановлено самовільне
зайняття земельної ділянки ОСОБА_1 в районі вул. Ген.Хрюкіна, 8-10, загальної
площею 0,002 га під павільйон малої архітектурної форми. Повторною перевіркою
від 04.07.2007 встановлено продовження порушення відповідачем вимог земельного
законодавства. Дані факти відображені також у адміністративних матеріалах Державної
інспекції з контролю за використанням та охороною земель у місті Севастополі
(третьої особи) про перевірку відповідача щодо дотримання вимог земельного
законодавства України, які долучені до матеріалів справи (а.с9-15), які
відповідачем не оскаржувалися.

Крім того, відповідач був
притягнутий до адміністративної відповідальності постановами Севастопольського
міського головного управління земельних ресурсів від 08.02.2007,
05.07.2007  (а.с.4, 10).

Викладене стало підставою для
звернення прокурора до суду про
звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Однак, допустимим доказом порушення
земельного законодавства, зокрема, самовільного використання земельної ділянки,
повинен бути акт перевірки чи протокол про адміністративне правопорушення,
складений на фізичну особу -підприємця.

Протоколи про адміністративне
правопорушення від 02.02.2007, 04.07.2007 року, акти перевірки дотримання вимог
земельного законодавства від 02.02.2007, 04.07.2008, постанови про накладення
адміністративного стягнення від 08.02.2007, 05.07.2007 та приписи від
02.02.2007 та 04.07.2007 року складені відносно фізичної особи ОСОБА_1, а не
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Отже, зазначені акти обстеження
земельної ділянки неправомірного користування відповідачем спірною земельною
ділянкою не можуть бути прийняті судом як належні докази, з огляду на статті
33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, ухвалами суду від
18.08.2008, 28.08.2008, 01.10.1008, 15.10.2008, 22.10.2008 року прокурора та
позивача  зобов'язано надати суду докази
здійснення відповідачем підприємницької діяльності на зайнятій земельній
ділянці.

Вказаних доказів прокурором та
позивачем до матеріалів справи не надано.

Посилання прокурора та представника
позивача на лист Державної податкової інспекцій в м. Севастополі  № 6133/9/171 від 22.10.2008 суд вважає
необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до вказаного листа на
спірній земельній ділянці розташований торгівельний павільйон з побутовою
хімією, в якому підприємницьку діяльність здійснює суб'єкт підприємницької
діяльності ОСОБА_2 ОСОБА_2 надала усні пояснення в Державній податковій
інспекції у Ленінському районі м.Севастополя, вказавши, що здійснює
підприємницьку діяльність в павільйоні, який належить ОСОБА_1.

При цьому, доказів того, що
павільйон належить саме Ковалеву, а також
того, що ОСОБА_2  в
трудових відносинах з останнім, а ні прокурором, а ні позивачем  суду не надано. На думку суду, вказаний лист
не є належним доказом здійснення відповідачем підприємницької діяльності на
зайнятій земельній ділянці.

Отже, на час складання
адміністративного матеріалу в зазначених правовідносинах відповідач виступав не
як суб'єкт підприємницької діяльності, а як фізична особа -громадянин.

Відповідно до статті 33, 34
Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини
справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі викладеного суд вважає
позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу України витрати позивача по сплаті
державного мита і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу покладаються на позивача..

На підставі викладеного, керуючись
ст. ст. 22, 33, 34, 49, 82 -85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В
:

В задоволенні позову відмовити.

Суддя
Д.О.Сімоходська

Рішення
оформлено

згідно
з вимогами

ст.
84 ГПК України

та
підписано 07.11.2008