ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 02/398а

"14" лютого 2008 р.

м. Черкаси, 13 год. 10 хв.

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання Ткаченко О.М., за участю представників:

позивача: Слуцька Н.Ю. –за довіреністю, відповідача: Гаркавий В.В.- директор, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу

за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до приватного сільськогосподарського підприємства «Галече»

про стягнення 3 098 грн. 65 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3 098 грн. 65 коп., в тому числі 2 888 грн. 89 коп. адміністративно-господарських санкцій за незайняте інвалідами у відповідача в 2006 році 1 робоче місце та 209 грн. 76 коп. пені за порушення строку сплати зазначених санкцій, з мотивів порушення відповідачем вимог статей 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала у заявленій сумі, заперечила проти доводів відповідача та пояснила, що відповідач не виконав встановлений норматив, не виконав вимоги Закону, оскільки у нього в 2006 році одне робоче місце не було зайняте інвалідом, і відповідач не сплатив до 15.04.2007 року адміністративно-господарські санкції, що є підставою для стягнення із нього вказаний санкцій та пеню.

Відповідач у Поясненні на позов та представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти вимог позивача та просив відмовити позивачу в позові, оскільки відповідач створив робоче місце для інваліда, та повідомив про це у січні 2006 року листом на адресу районного центру зайнятості, а також протягом року щомісяця надавав до центру зайнятості звіти ф. № 3-ПН про наявність на підприємстві вакансії за посадою охоронника для працевлаштування інваліда; однак, до відповідача не було направлено жодного інваліда для працевлаштування і вони самостійно не зверталися, а працевлаштування інваліда не є обов’язком підприємства.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд встановив наступне.

Згідно статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю (далі - підприємства) у 2006 році встановлювався норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працювало від 8 до 25 осіб –у кількості одного робочого місця.

В частині 2 статті 19 вказано, що підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 20 Закону підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

В частині 4 статті 20 Закону вказано, що адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, фізичними особами самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Таким чином, у разі невиконання відповідачем у 2006 році встановленого законом нормативу, він зобов’язаний був сплатити адміністративно-господарські санкції не пізніше 15 квітня 2007 року.

Як вбачається із звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік і не заперечується відповідачем, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу в 2006 році у відповідача складала 9 осіб, отже, для відповідача норматив на 2006 рік складав 1 робоче місце для працевлаштування інвалідів.

У звіті відповідачем вказано та підтверджено у судовому засіданні, що в 2006 році на підприємстві інваліди не працювали. Тобто, відповідач не виконав встановлений Законом норматив.

Однак, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши представників сторін, суд приходить до висновку, що у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені, виходячи із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У частині 3 статті 19 Закону вказано, що підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно статті 18 Закону підприємства зобов’язані: 1) виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, 2) надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, 3) звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, аналіз правових норм про захист інвалідів дає підстави стверджувати про те, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати, шукати і працевлаштовувати інвалідів. Такий обов’язок відповідно до Закону покладається на органи працевлаштування інвалідів.

Суд вважає, що відповідач довів і належними доказами підтвердив вжиття ним всіх залежних від нього заходів для виконання встановленого Законом нормативу.

Судом встановлено, що відповідач виділив і створив робоче місце для працевлаштування інвалідів, про що видав наказ № 1 від 03.01.2006 року про створення робочого місця охоронника для працевлаштування інваліда ІІІ групи. Відповідач надав Катеринопільському районному центру зайнятості листа № 1 від 05.01.2006 року (отриманий центром зайнятості в цей же день, зареєстрований за вх. № 19), у якому повідомив про створення в господарстві робочого місця охоронника для інваліда ІІІ групи та просив направити інваліда для працевлаштування.

В подальшому відповідач щомісяця надавав районному центру зайнятості звіти про наявність вакансій для працевлаштування інваліда за вказаною посадою.

Суду не подано доказів направлення відповідачу інвалідів для працевлаштування чи самостійного звернення інвалідів до відповідача з метою працевлаштування, і не подано доказів відмови відповідачем у прийнятті інвалідів на роботу. Суд вважає, що у вказаних вище листі та звітах відповідачем подано достатньо інформації для організації працевлаштування інвалідів, як то вимагається в статті 18 Закону.

Тобто, відповідач довів, що він ужив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, на що вказується у частині 2 статті 218 Господарського кодексу України.

У даному випадку судом встановлено часткову наявність складу правопорушення –тобто відсутні докази дотримання усієї процедури працевлаштування інвалідів, однак, негативний наслідок настав не із-за цього, а внаслідок того, що інваліди не були направлені для працевлаштування відповідними державними органами чи не звертались самостійно, отже, відсутня вина відповідача у тому, що не працевлаштовані інваліди на вакантні місця.

З огляду на викладене, відсутні підстави для стягнення із відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені, отже, адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 94, 160 –163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                           А.Д. Пащенко

Постанова складена в повному обсязі 15.02.2008 року.