ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2008 р.

№ 17/380

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Козир Т.П. - головуючого, Мележик Н. І., Подоляк О. А., за участю представників: Кабінету Міністрів України –Михалковича П. О. дов. № 29-22/1134 від 29.12.07 року, ФДМУ –Тарасової К. А. дов. № 110 від 22.01.2008 року, прокурора Баклан Н. Ю., ДУС –Банах О. А. дов. № 01-14-2259 від 29.08.2007 року, ТОВ «Синтез-Плюс»- Толстих Д. І., керівника, Демидовського І. Х. дов. від 17.08.2007 року, СК «Зорі України»- Комишана Г. І., директора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційні скарги Кабінету Міністрів України, Державного управління справами та касаційне подання прокурора м. Києва на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20 лютого 2006 року у справі господарського суду м.Києва за позовами заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Фонду державного майна України до Державного управління справами, державного підприємства «Укрінвестбуд»Державного управління справами та ТОВ «Синтез –Плюс», 3-я особа –санаторний комплекс «Зорі України»про визнання недійсними договорів,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2005 року заступник прокурора м. Києва звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Фонду державного майна України до Державного управління справами (далі –відповідач-1), ТОВ «Синтез –Плюс»(далі –відповідач-2) та державного підприємства «Укрінвестбуд»(далі –відповідач-3) про визнання недійсними договорів купівлі –продажу об’єктів нерухомого майна санаторного комплексу «Зорі України», укладених між сторонами 17 вересня і 21 жовтня 2004 року.

Також просив визнати недійсними розпорядження керівника Державного управління справами № 600 від 14 вересня 2004 року і № 656 від 1 жовтня 2004 року «Про видачу свідоцтв про право власності на об’єкти нерухомого майна», № 601 від 14 вересня 2004 року і № 681 від 6 жовтня 2004 року «Про відчуження об’єктів нерухомого майна», № 649 від 30 вересня 2004 року «Про передачу об’єктів санаторного комплексу «Зорі України», № 219 від 22 квітня 2003 року «Про передачу будівель і споруд санаторного комплексу «Зорі України»в управління державному підприємству «Укрінвестбуд»та свідоцтва про право власності на спірні об’єкти, видані державному підприємству «Укрінвестбуд».

Позов обґрунтував невідповідністю спірних договорів та розпоряджень вимогам закону.

Рішенням господарського суду м. Києва від 8 листопада 2005 року у позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20 лютого 2006 року рішення суду залишено без зміни.

Постановою Вищого господарського суду України від 27 квітня 2006 року постанову суду апеляційної інстанції залишено без зміни.

Постановою Верховного Суду України від 18 липня 2006 року постанова Вищого господарського суду України скасована, а справа передана для здійснення касаційного провадження до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України в зв’язку зі зміною процесуального закону касаційне провадження закрито за непідвідомчістю даного спору судам адміністративної юрисдикції, а справу передано для розгляду за належністю Вищому господарському суду України.

У касаційному поданні заступник прокурора м. Києва просить скасувати судові рішення і задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій ст.ст. 19 ч.2, 116 Конституції України, ст.16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров’я», ст.1 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст.ст.75 ч.2, 136, 141, 145 ч.ч. 3, 5 ГК України пункту 4 Положення про Державне управління справами, ст.26 Закону України «Про курорти».

Просив визнати спірні договори недійсними на підставі ст.ст. 215, 203 ч.2 ЦК України.

Наполягає на тому, що приватизація спірних об’єктів відбулася незаконно, незважаючи на пряму заборону, встановлену ст.26 Закону України «Про курорти», та порушення загального порядку приватизації.

Кабінет Міністрів України у касаційній скарзі також просить скасувати судові рішення і задовольнити позов прокурора, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій також ст. 49 Конституції України та ст.ст. 37 і 393 ЦК України.

Аналогічного змісту вимоги містить касаційна скарги Державного управління справами.

У судове засідання не з’явився представник державного підприємства «Укрінвестбуд», до суду надійшов лист з клопотанням розглянути касаційну скаргу за відсутності його представника.

Суд вважає за можливе задовольнити клопотання і розглянути касаційну скаргу за відсутності представника ДП «Укрінвестбуд».

Вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, обговоривши доводи касаційної скарги та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що санаторний комплекс «Зорі України»належить до державної форми власності і його було передано із управління Генеральної прокуратури в управління Державного управління справами на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 січня 2002 року №21-р.

Розпорядженням № 649 від 30 вересня 2004 року Державне управління справами передало на баланс державному підприємству «Укрінвестбуд»будівлі і споруди, розташовані в м. Ялті, смт.Сімеїз, а саме: матеріальний склад, котельню, овочесховище, механічну пральню, автозаправну станцію, стоянку першого поверху, стоянку другого поверху, транспортну естакаду, навіс для зберігання лісоматеріалів, тимчасове водопостачання, склад деревопереробного цеху, склад для зберігання металу, берегоукріплювальні та пляжну споруди, кліматопавільйон.

У зв’язку з цим відповідачем-1 були прийняті розпорядження «Про видачу свідоцтв про право власності на об’єкти нерухомого майна»№ 600 від 14 вересня 2004 року і № 656 від 1 жовтня 2004 року, за якими державному підприємству «Укрінвестбуд»повинні бути видані свідоцтва про право власності на вказане майно згідно з додатками.

Такі свідоцтва, в тому числі і на спірне майно, в подальшому були видані відповідачу-3.

Розпорядженнями ДУС № 601 від 14 вересня 2004 року і № 681 від 6 жовтня 2004 року «Про відчуження об’єктів нерухомого майна»відповідачу-3 дозволено, як виняток, без проведення конкурсу, у зв’язку з недоцільністю подальшої експлуатації, реалізувати належні йому об’єкти нерухомого майна ТОВ «Синтез –Плюс»за вартістю не нижче експертної згідно з додатками.

Як встановлено судом, між відповідачем-2 та відповідачем-3 були укладені наступні договори купівлі-продажу нерухомого майна:

- 17 листопада 2004 року договори купівлі –продажу, за якими ТОВ «Синтез –Плюс»придбало у власність об’єкти нерухомого майна санаторного комплексу «Зорі України», а саме, нежитлову будівлю під літерою «Г»загальною площею 12,7 кв. метрів, розташовану в м. Ялті, с.Оползневе, вул. Південна,7; нежитлові будівлі під літерами «Д»загальною площею 1338,2 кв. метрів та літерою «Ж»загальною площею 535,8 кв. метрів; будинок для оздоровлення і відпочинку загальною площею 285,4 кв. метрів, що знаходиться за адресою: м.Ялта, с.Оползневе, вул. Південна,12; будинок для оздоровлення і відпочинку загальною площею 292 кв. метрів, що знаходиться за адресою: м. Ялта, с. Оползневе, вул.Південна,14; будинок для оздоровлення і відпочинку загальною площею 292 кв. метрів, що знаходиться в м.Ялті, с. Оползневе, вул. Південна,16;

- 21 жовтня 2004 року договори купівлі –продажу, за якими ТОВ «Синтез –Плюс»придбало у власність об’єкти нерухомого майна санаторного комплексу «Зорі України», а саме: нежитлову будівлю під літерою «Е»загальною площею 2127,2 кв. метрів, розташовану за адресою: м. Ялта, с. Оползневе, вул. Південна,7; нежитлові будівлі під літерами «Б»загальною площею 3540,9 кв. метрів, літерою «З»загальною площею 253,4 кв. метрів, літерою «Д»загальною площею 7,6 кв. метрів, літерою «Г»загальною площею 1071,5 кв. метрів, літерами «Е»загальною площею 10,6 кв. метрів та «Н»загальною площею 6,5 кв. метрів; літерою «М»загальною площею 62,7 кв. метрів; літерами «С»загальною площею 1076,2 кв. метрів, «П»загальною площею 11,1 кв. метрів, «О»загальною площею 28,0 кв. метрів та «Л»загальною площею 65,2 кв. метрів; будівлі під літерою «К»загальною площею 66,5 кв. метрів; літерою «І» загальною площею 312,3 кв. метрів; літерою «Ж»загальною площею 299,6 кв. метрів; літерою «Р»загальною площею 102,7 кв. метрів; літерою «А»загальною площею 2597,3 кв. метрів; літерою «В» загальною площею 1848,8 кв. метрів, які знаходяться за адресою: с. Ялта, смт. Сімеїз, Севастопольську шосе,12.

Додатковими угодами до спірних договорів передбачена вексельна форма розрахунку.

Відмовляючи в позові, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірні розпорядження керівника ДУС і спірні договори купівлі –продажу державного майна відповідають вимогам закону.

Однак, з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Так, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою –третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Проте, відмовляючи в позові, ні місцевий господарський суд, ні суд апеляційної інстанції, в порушення ст.ст. 38, 43, 65, 84 і 105 ГПК України, не перевірили в повному обсязі доводи позивача про незаконність приватизації спірного майна, не встановили дійсну правову природу відносин сторін і не з’ясували, чи є санаторний комплекс «Зорі України»закладом охорони здоров’я, курортом, чи взагалі можлива його приватизація з урахуванням вимог Основ законодавства України про охорону здоров’я та ст. 26 Закону України «Про курорти», чи відповідає оспорювана позивачем процедура відчуження спірного майна державної форми власності вимогам законодавства про приватизацію.

Враховуючи, що вказані обставини можуть мати істотне значення для юридично правильного вирішення спору, судові рішення визнати законними не можна, тому вони підлягають скасуванню, а справа –передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду господарському суду слід врахувати викладене вище, більш ретельно перевірити доводи сторін, встановити дійсні обставини справи та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117 –11112 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги та касаційне подання задовольнити частково.

Скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 20 лютого 2006 і рішення господарського суду м. Києва від 8 листопада 2005 року.

Справу передати до господарського суду м. Києва на новий розгляд в іншому складі суду.

Головуючий                                          Т. Козир

Судді Н. Мележик

О. Подоляк