Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2008 р. Справа №12/507-07

Колегія суддів у складі:

головуючого судді Токара М.В., судді Івакіної В.О., судді Сіверіна В.І.

при секретарі Кононенко О.М.

за участю представників сторін:

позивача –не з’явився

1-го відповідача - не з’явився

2-го відповідача –Ященко В.В. (доручення у справі)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача вх.№3584С/1-11 на рішення господарського суду Сумської області від 07.11.2007р. по справі №12/507-07

за позовом Державного підприємства “Сумський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою”, м. Суми

до 1. Регіонального відділення Фонду державного майна України у Сумській області

2. Закритого акціонерного товариства інститут “Сумипроект”, м. Суми

про визнання недійсним договору купівлі-продажу

встановила:

Рішенням господарського суду Сумської області по справі № 12/507-07 від 07.11.2007 р. (суддя Костенко Л.А.) клопотання Дочірнього підприємства „Сумський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою” про залучення третьої особи у справі Сумського міського комунального підприємства „Бюро технічної інвентаризації” залишено без задоволення, а в позовних вимогах позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 22 від 01.12.1993 р. відмовлено.

Позивач із рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Сумської області від 07.11.2007 р. скасувати та ухвалити нове посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є необґрунтованим, оскільки не були з’ясовані всі обставини справи та не враховані надані докази.

Перший відповідач, Регіональне відділення Фонду державного майна України у Сумській області відзив на апеляційну скаргу позивача не надав.

Другий відповідач, Закрите акціонерне товариство інститут „Сумипроект” надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції повністю з’ясував всі обставини і наявні у справі докази, дав їм повну оцінку, а також вірно застосував норми матеріального і процесуального права, в зв’язку з чим просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Колегія суддів розглянула апеляційну скаргу позивача, перевірила матеріали справи, заслухала присутнього у судовому засіданні представника другого відповідача і встановила наступне.

Позивач та перший відповідач будучи належним чином ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.12.2007 р. повідомлені про місце та час судового засідання, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, (а. с. 90, 91) своїх представників у судове засідання не направили, а колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи без участі представників позивача та першого відповідача за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до господарського суду Сумської області з позовом про визнання договору №21 від 01.12.1992 року недійсним повністю, зобов'язати РВ ФДМ України в Сумській області надати копію договору оренди державного майна за адресою м. Суми, вул. Кірова, 25 укладеного між РВ ФДМ України в Сумській області та організацією орендарів Українського орендного підприємства інституту „Сумипроект", зобов'язати Сумське міське комунальне підприємство „Бюро технічної інвентаризації" скасувати документацію на майно розташоване за адресою: м. Суми вул. Кірова, 25, перший поверх, ліфти, сходові клітини, горище (технічний поверх), дах, як на об'єкти власності ЗАТ Інститут «Сумипроект», стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті державного мита в сумі 85 грн. 00 коп. і на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн. 00 коп.

Позивачем 04 листопада 2007 року до господарського суду Сумської області подана заява про зміну позовних вимог (а. с. 63, 64), в якій позивач просив суд: залучити в якості третьої особи Сумське міське комунальне підприємство „Бюротехнічної інвентаризації"; визнати недійсними договір купівлі-продажу №22 від 01.12.1993 року в частині продажу, а інвентаризаційний опис №11 в частині включення в опис частини (373,50 кв.м.) цокольного поверху та приміщень загального користування - перший поверх, горище - господарський блок (технічний поверх), дах, ліфти, сходові клітини за адресою м. Суми, вул. Кірова, 25 та зобов'язати Сумське міське комунальне підприємство „Бюро технічної інвентаризації" та ЗАТ Інститут „Сумипроект" внести зміни в технічну документацію на приміщення за адресою м. Суми, вул. Кірова, 25.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається в позовній заяві (а. с. 2-5) та в заяві про зміну позовних вимог (а. с. 63, 64) на статтю 29 Закону України „Про приватизацію державного майна” та статтю 230 Цивільного кодексу України та зазначає, що вважає, що другий відповідач ввів в оману першого відповідача включивши об’єкти майна до інвентаризаційного опису №11, які не належали другому відповідачу, а належали позивачу та другому відповідачу на праві спільної часткової власності на частину цокольного поверху та на праві сумісної спільної часткової власності на перший, технічний поверхи, дах, ліфти та сходові клітини зазначеної будівлі (а. с. 63).

Також, позивач в позовній заяві зазначає, що порядок приватизації був порушений - було продане державне майно, яке належало ДП „Сумський інститут землеустрою”. В результаті чого, ЗАТ Інститут „Сумипроект” незаконно заволодів ним (а. с. 4).

Рішенням господарського суду Сумської області від 07.11.2007 р. позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, в зв’язку із пропуском позивачем строку позовної давності та в зв’язку із необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Позивач із рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, посилаючись на те, що рішення суду необґрунтоване, оскільки не були з’ясовані всі обставини справи та не враховані надані позивачем докази.

Зокрема, позивач в апеляційній скарзі (а. с. 81) зазначає, що ним було подано позов про визнання права спільної часткової власності, про визнання майна об’єктами спільної сумісної власності та про усунення перешкод в користуванні спільним сумісним майном і лише при цьому, в господарському суді позивачу стало відомо про те, що 01.12.1993 р. був укладений договір купівлі-продажу № 22. Зазначений договір був укладений ЗАТ Інститут „Сумипроект" із Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Сумській області на підставі інвентаризаційного опису № 11 в який, як стверджує позивач, другим відповідачем були внесені неправдиві відомості.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Договір купівлі-продажу державного майна № 22 укладено 1 грудня 1993 року.

Відповідно до статті 71 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлювався в три роки.

Згідно статті 76 вищезазначеного кодексу, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Позивач звернувся до суду з позовом за захистом свого права поза межами строку позовної давності, який сплинув під час дії Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року).

Як зазначено в п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, строк позовної давності в три роки сплив до набрання чинності Цивільним кодексом України, а позивачем не доведено, що знаходячись в одному приміщенні з другим відповідачем з 1993 року він не дізнався та не повинен був дізнатись на протязі 14 років про наявність договору купівлі-продажу № 22 від 1 грудня 1993 року.

Другий відповідач у відзиві на апеляційну скаргу (а. с. 42) зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності.

У відповідності до вимог статті 75 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін, а згідно статті 80 Цивільного кодексу Української РСР закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові.

Також відповідно і до ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, відповідно до п. 27.3 рекомендацій президії Вищого господарського суду України від 27.06.2007 року № 04-5/120 права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, в якій така особа не є стороною. Захист прав такої особи можливий шляхом подання індикаційного позову.

Те що зазначене положення відомо позивачу підтверджується ним в апеляційній скарзі, в якій позивач зазначає: „Отже подання позову про визнання договору № 22 від 01.12.1993 р. недійсним Позивач вважає не захистом свого порушеного права, а з’ясуванням дійсних обставин справи, встановлення законності продажу майна, що належить державі” (а. с. 82).

В зв’язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу №22 від 01 грудня 1993р. не підлягають задоволенню і вимоги позивача про визнання недійсним інвентаризаційного опису №11 та зобов’язання Сумського міського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації»внести зміни до технічної документації, а крім того, зазначене підприємство не було залучено позивачем і в якості відповідача по справі.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Сумської області від 07.11.2007 року по справі № 12/507-07 прийняте у відповідності до діючого матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні, в зв’язку з чим, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 07.11.2007р. по справі №12/507-07 залишити без змін.

Головуючий суддя Токар М.В.

суддя Івакіна В.О.

суддя Сіверін В.І.