ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2008 р.

№
16/384-07

Вищий
господарський суд  України у складі
колегії суддів:

головуючий
суддя

Першиков
Є.В.

судді

Данилова
Т.Б.

Ходаківська
І.П.

розглянув

касаційну
скаргу

Суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1

на

постанову
від 19.11.2007   Харківського
апеляційного господарського суду

у справі

№16/384-07
господарського суду Сумської області

за
позовом

СПД-фізичної
особи ОСОБА_1

до

Сумської
міської ради

про

визнання
права власності та спонукання виконати певні дії

За
участю представників сторін:

від
позивача - ОСОБА_2, за довіреністю

від
відповідача - не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Приватний
підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Сумської області з позовом
до Сумської міської ради, третьої особи Комунального підприємства „Сумське
міське бюро технічної інвентаризації” про визнання права власності на самочинно
збудоване  нежитлове приміщення.

Рішенням
господарського суду Сумської області від 06.09.2007 р. позов задоволено
повністю. Визнано право власності за Приватним підприємцем ОСОБА_1 на об'єкти
нерухомого майна розташовані за адресою: м. Суми, вул. Курська, 22, а саме:
виробниче приміщення для технічного обслуговування автотранспорту, позначене на
схематичному платі технічного паспорту літерою „А-П” загальною площею 591, 2
кв.м.

Постановою
Харківського апеляційного господарського суду рішення суду першої інстанції
скасовано, в позові відмовлено.

Не
погоджуючись з постановою апеляційної інстанції позивач звернувся до Вищого
господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд постанову
Харківського апеляційного господарського суду від 19.11.2007 р. скасувати, а
рішення господарського суду Сумської області від  06.09.2007 р. залишити в силі. Касаційна
скарга мотивована тим, що постанова апеляційної інстанції прийнята внаслідок
неправильного застосування норм матеріального права.

Розглянувши
матеріали справи та касаційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених
фактичних обставин справи правильність застосування судом норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Як
вбачається з матеріалів справи, 07.11.2003 р. між позивачем та Товариством з
обмеженою відповідальністю науково-виробничою фірмою „Дельф” було укладено
договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, а саме: контора під літерою „А-1”
- шлакобетон, обкладений плиткою загальною площею 65,1 кв., авто ваги під
літерою „А'1”, бесідка під літерою „Я”, прохідна під літерою „Ю” - дощата,
битовка під літерою „Э” - металева, засолочний цех „Ч1” - цегляний загальною
площею 891,9 кв.м. Зазначені приміщення знаходяться в м. Суми, по вул. Курська,
22, на земельній ділянці, яка належить Сумській міській раді.

Суди
попередніх інстанцій встановили, що 20.03.2006 р. між позивачем та Сумською
міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки. Відповідно до
умов Договору, земельна ділянка надається позивачу в оренду під розміщення
виробничих приміщень.

На
орендованій ділянці позивачем без належного дозволу самочинно збудовано
виробниче приміщення для технічного обслуговування автотранспорту, позначене на
схематичному плані літерою „А-П” загальною площею 591,2 кв.м., що
підтверджується технічним паспортом, розробленим КП „Сумське міське бюро
технічної інвентаризації”.

Апеляційний
господарський суд з'ясувавши, що позивач не звертався до відповідача для
вирішення в установленому порядку питання оформлення права власності на об'єкти
самочинного будівництва, а відповідачем, в свою чергу, не порушено ніяких прав
та законних інтересів позивача, дійшов висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову.

Однак
з відповідними висновками суду апеляційної інстанції, колегія суддів Вищого
господарського суду України, не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно
до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України,
право власності набується на підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Відповідно
до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля,  споруда, інше нерухоме майно вважаються
самочинним  будівництвом,  якщо вони збудовані або будуються, зокрема, з
істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно
із ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо
власник  (користувач)  земельної
ділянки заперечує проти
визнання  права власності на
нерухоме майно за особою, яка здійснила
(здійснює)  самочинне  будівництво
на  його  земельній ділянці,  або  якщо  це
порушує права інших осіб,  майно
підлягає

знесенню
особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво,

або
за її рахунок.

Відповідно
до приписів ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї
мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно. На  вимогу  власника (користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване
на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

З
вищевикладених положень чинного законодавства вбачається, що визнання права
власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду можливе за
наявності певних умов, а саме: надання забудовнику земельної ділянки у
встановленому порядку, відсутність порушень будівельних норм і правил,
запереченть з боку власника земельної ділянки, відсутність порушення в
результаті самочинної забудови прав інших осіб.

Відповідно
до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень  сільських,
селищних,  міських  рад  у
галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема,
розпорядження землями територіальних громад, надання   земельних
ділянок  у  користування
із  земель комунальної власності
відповідно до цього Кодексу.

Згідно
до статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок,
що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі
рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

З
матеріалів справи вбачається, що позивачу надано в оренду земельну ділянку, яка
знаходиться за адресою м. Суми, вул. Курська, 22,  на підставі рішення Сумської міської ради від
21.12.2005 р. № 1559-МР „Про припинення та перехід права користування
земельними ділянками та внесення змін до рішень Сумської  міської ради”.

Таким
чином, земельна ділянка відведена позивачу у передбаченому законом порядку.

З
матеріалів справи вбачається, що по клопотанню позивача ухвалою суду від
30.07.2007 р. було призначено судову будівельно-технічну експертизу для
вирішення питання стосовно  відповідності
будівельним нормам та правилам
побудованого позивачем виробничого приміщення для технічного
обслуговування автотранспорту, позначеним на схематичному плані технічного
паспорту літерою „А-П” загальною площею
591,2 кв.м.

Згідно
висновку № 356/-7 від 03.092007 р. „Регіонального судово-експертного бюро”,
розміщення нежитлових приміщень будови
літери „А-П” по вул. Курській, 22 в м. Суми відносно меж виділеної
земельної ділянки та побудованих будівель повністю відповідає державним
будівельним нормам, виробниче приміщення для технічного обслуговування
автотранспорту, позначене на схематичному плані технічного  паспорту літерою „А-П” загальною площею 591,2
кв.м повністю відповідають встановленим
будівельним  нормам та правилам.

Окрім
того, позивач побудував виробниче приміщення з дотриманням протипожежних та
санітарних норм, що, як було встановлено судом першої інстанції, також
підтверджується документильними доказами.

Як
вбачається з матеріалів справи, в результаті самочинної забудови права інших
осіб не порушувались, заперечення з боку власника земельної ділянки відсутні.

З
огляду на вищевикладене колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про задоволення вимог щодо визнання права власності на
самочинно збудоване майно відповідно до положень статті 376 Цивільного кодексу
України.

Водночас,
апеляційний господарський суд невірно застосував вищезазначену норму
матеріального права.

Відтак,
постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.11.2007 р. у
справі № 16/384-07 не можна вважати законною та обґрунтованою, а тому
вона підлягає скасуванню, а рішення Господарського суду Сумської області у
даній справі -залишенню без змін.

Відповідно до  ст.ст. 85, 111-5 Господарського
процесуального кодексу України в судовому засіданні за згодою сторони оголошена
вступна та резолютивна частини постанови.

Керуючись
ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського  процесуального кодексу України,  Вищий
господарський  суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу  субєкта підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову
Харківського апеляційного господарського суду від 19.11.2007 р. у справі №  16/384-07 скасувати.

Рішення
господарського суду  Сумської області
від  06.09.2007 р.  у справі №
16/384-07 залишити без змін.

Головуючий    суддя
Є. Першиков

Судді
Т. Данилова

І.  Ходаківська