ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2008 р.

№
47/351 (05-5-47/10923)

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
судді

Кривди
Д.С. -(доповідача у справі),

суддів:

Жаботиної
Г.В., Уліцького А.М.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ТОВ
“Чумацький шлях”

на
постанову

Київського
апеляційного господарського суду від 30.10.2007

у
справі

№47/351
господарського суду міста Києва

за
позовом

ТОВ
“Чумацький шлях”

до

ТОВ
“ТРИ-Центральний аптечний склад”

про

визнання
договору неукладеним,

за
участю представників сторін від:

позивача:

Маліцький
О.Г. -за довіреністю від 15.02.2008р., Луцюк В.В. -за довіреністю від
15.02.2008р.

відповідача:

Скоропашкін
І.А. -за довіреністю від 31.11.2005р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
господарського суду міста Києва від 13.09.2007р. (суддя Кондратова І.Д.),
залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від
30.10.2007р. (судді Шипко В.В. -головуючий, Борисенко І.В., Розваляєва Т.С.), в
задоволенні позовних вимог  про визнання
договору-доручення на надання послуг вантажовідправника (вантажоотримувача)
№ВО-1/02/04 від 19.02.2004р. неукладеним відмовлено.

Позивач
в касаційній скарзі просить скасувати рішення місцевого та постанову
апеляційного господарських судів і передати справу на новий розгляд,
посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального
та процесуального права.

У
відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити прийняті у справі
рішення та постанову без змін, а скаргу -без задоволення.

Колегія
суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет
правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права,
заслухавши пояснення представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як
встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи,
19.02.2004 року між ТОВ "ТРИ - Центральний аптечний склад", в якості
довірителя з однієї сторони, та ТОВ "Чумацький Шлях", в якості
повіреного, з -другої, було укладено Договір доручення № ВО-1/02-04 на надання
послуг вантажовідправника (вантажоодержувача), відповідно п. 1.1 якого сторони
дійшли згоди, що предметом даного договору є надання повіреним (позивачем)
послуг згідно з дорученням довірителя (яке відповідно до п. 1.2 Договору
доручення № ВО-1/02-04 від 19.02.2004 року надається у вигляді -заявки)
пов'язаних з виконанням ТОВ "Чумацький Шлях" функцій
вантажовідправника або вантажоодержувача без переходу на повіреного (позивача)
права власності на вантаж довірителя (відповідача).

Позивач
звернувся з позовом про визнання договору-доручення на надання послуг
вантажовідправника №ВО-1/02/04 від 19.02.2004р. неукладеним з тих підстав, що
сторони порушили порядок та форму досягнення згоди щодо  всіх його істотних умов; засвідченням
погодження всіх істотних умов  договору є
протокол розбіжностей, однак сторонами він не був підписаний; протокол
розбіжностей, надісланий позивачем відповідачу і підписаний сторонами, не
підтверджує досягнення ними згоди та не визначає, на чию редакцію істотних умов
договору погодились сторони.

Відмовляючи в задоволенні позову,
господарський суд першої інстанції, виходив з того, що ініціатором укладення
договору доручення був позивач, який надав відповідачеві проект цього документу
у двох примірниках для розгляду та підписання. Відповідач підписав два
примірника договору доручення, а також склав протокол розбіжностей та надав
позивачу для узгодження розбіжностей.

Позивач,
отримавши  підписаний договір доручення
та протокол розбіжностей до нього, прийняв пропозиції, запропоновані
відповідачем, оскільки по-перше : уповноважена особа позивача підписала та
скріпила печаткою даний протокол розбіжностей, що підтверджує згоду позивача із
редакцією відповідача, а по-друге: не зверталась до суду для врегулювання
розбіжностей між сторонами. Отже, протокол розбіжностей є невід'ємною частиною
договору доручення та вступив в силу одночасно з останнім, як то передбачено
договором.

Таким
чином, суд дійшов висновку, що договір доручення є укладеним, оскільки при
укладенні даного договору сторони договору досягли всіх істотних умов договору,
а позивачем не доведено тих обставин, які є підставою позовних вимог.

Проте,
Вищий господарський суд України не може погодитися з переконливістю висновків
судів попередніх інстанцій.

Згідно
ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих
видів договорів. Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України
господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених
законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.
Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного
виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути
досягнута згода.

Отже,
для вирішення питання чи є той чи інший правочин укладеним, суду, по-перше,
потрібно встановити його правову природу, по-друге, визначити коло умов, які є
істотними для даного виду договору, і тільки потім з'ясувати, чи досягнуто
сторонами згоди по всі цим умовам.

В ч.
8 ст. 181 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо сторони не
досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір
вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Проект договору може бути
запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як
єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка
одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір
відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник
договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у
двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо
окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол
розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний
строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним
договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана
протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для
врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі
прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати
в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони (ч. ч. 2, 3, 4, 5 ст.
181 Господарського кодексу України).

Розглядаючи
спір і встановлюючи, що спірний договір є укладеним, суд першої інстанції,
виходячи з наведених правових норм, не з'ясував обставин, пов'язаних з
дотриманням сторонами порядку укладання спірного договору, і не навів цим
обставинам правової оцінки. Зокрема, щодо врегулювання розбіжностей з
дотриманням строків, встановлених статтею 181 Господарського кодексу України;
не встановлено,  у який строк були
надіслані другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з
підписаним договором, чи зроблено у спірному договорі застереження щодо
наявності розбіжностей.

Суд
апеляційної інстанції, переглядаючи рішення і залишаючи його без змін, на
вищевказане уваги не звернув. При цьому апеляційний суд обмежився лише доводами
про те, що не передбачено такого способу захисту цивільного права або інтересу,
як визнання договору неукладеним, тоді як суд першої інстанції зробив висновки
по суті позовних вимог, зокрема, висновок про те, що спірний договір є
укладеним з відповідним обґрунтуванням.

За
таких обставин ухвалені в справі судові рішення не можуть вважатися законними і
обґрунтованими.

Оскільки
передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції
не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого
господарського суду та постанова апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а
справа -направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.
При новому розгляді справи слід врахувати наведене і вирішити спір відповідно
до закону.

Враховуючи
викладене, керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, п.3 ч.1
ст.1119, 11110, ст.11111, 11112
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд
України,  -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну
скаргу задовольнити.

Постанову
Київського апеляційного господарського суду від 30.10.2007р.  та рішення господарського суду міста Києва
від 13.09.2007р. у справі №47/351 скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
суддя
Д.Кривда

Судді
Г.Жаботина

А.Уліцький