ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

06 лютого 2008 р.

№ 17/397

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:

Кравчука Г.А.

суддів:

Мачульського
Г.М.

Шаргала В.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу

Суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи                                  ОСОБА_1

на постанову

Київського апеляційного
господарського суду

від

25.09.2007р.

у справі

№17/397

Господарського суду

м. Києва

за позовом

Відкритого акціонерного
товариства "Завод КІНАП"

до

Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

про

визнання недійсним договору

за участю представників

- позивача:

не з'явився

- відповідача:

1).
Шульги Н.А. (довіреність від 12.04.2007р.) 2). ОСОБА_2. (довіреність
ВЕЕ №904377 від 06.03.2007р.), -

В С Т А Н О В
И В:

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 19.06.2007р. (суддя Кролевець О.А.) вказаний позов задоволено частково.
Постановлено визнати недійсним частково договір №28/2 від 02.08.1999р. про
оренду нежилих приміщень та земельної ділянки з правом викупу, укладений між
Відкритим акціонерним товариством "Завод КІНАП" та Приватним
підприємцем ОСОБА_1в частині передачі в оренду прилеглої земельної ділянки
загальною площею 3 000 м2 по вул. Фрунзе, 160 в м. Києві. В решті
позовних вимог постановлено відмовити.

Оскарженою постановою Київського
апеляційного господарського суду від 25.09.2007р. (колегія суддів у складі:
головуючого -судді Моторного О.А., суддів Кошіля В.В., Алданової С.О.)
зазначене рішення суду частково скасовано, постановлено визнати недійсним
договір №28/2 від 02.08.1999р. про оренду нежилих приміщень та земельної
ділянки з правом викупу, укладений між Відкритим акціонерним товариством
"Завод КІНАП" та Приватним підприємцем ОСОБА_1в частині передачі в
оренду нежилих приміщень -будівлі столярного цеху площею 340 м2 за
адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 160; виселити Приватного підприємця Томишин
Жанну Петрівну з нежилих приміщень -будівлі столярного цеху площею 340 м2
за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 160. В іншій частині постановлено рішення
залишити без змін.

В касаційній скарзі відповідач
просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від
25.09.2007р., а рішення Господарського суду м. Києва від 19.06.2007р. залишити
в силі, посилаючись на порушення апеляційним господарським судом норм
матеріального і процесуального права, а саме: ст.ст.48, 153, 256, 265
Цивільного кодексу України (ред. 1963р.), ст.ст.1, 5, 10, 12 Закону України
"Про оренду державного та комунального майна", ст.12 Закону України
"Про господарські товариства", ст.ст.20, 21 Закону України "Про
власність".

Відзиву на касаційну скаргу не
надійшло.

Позивач не використав наданого
законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку
судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до
уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено господарським судами
попередніх інстанцій, між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар)
був укладений договір оренди за №28/2 (додатковий) від 02.08.1999р. про оренду
нежилих приміщень та земельної ділянки з правом викупу. Згідно умов договору
позивач передав, а відповідач прийняв в користування будівлю столярного цеху
загальною площею 340 м2, деревообробне обладнання та прилеглу
земельну ділянку загальною площею 3 000 м2, що знаходяться за адресою:
м. Київ, вул. Фрунзе, 160, з розташованими на ній допоміжними будівлями для
використання під складські, виробничі, офісні приміщення та для інших цілей, що
не суперечать чинному законодавству України та направлені на забезпечення
господарчої діяльності орендаря; майно, що передається в оренду переходить у
власність орендаря, якщо він сплатив орендодавцю у вигляді орендної плати всю
його залишкову вартість, зафіксовану в Додатку №1; Договір укладено з терміном
його дії до 01.08.2049р.

Нерухоме майно, а саме: будівля
столярного цеху, та рухоме майно -деревообробне обладнання, належить позивачу
на праві колективної власності.

Земельна ділянка, вказана у договорі
як об'єкт оренди, не належить позивачу на праві власності, а знаходиться у користуванні
останнього на стадії розробки проектної документації з наданням користувачу в
оренду строком на 49 років.

Також згідно умов договору розмір
разової плати за орендовані будівлі і обладнання столярного цеху становить 66
000 грн.

Орендна плата у розмірі 66 000 грн. була
перерахована в касу позивача одночасно з укладенням спірного договору та
прийнята позивачем. Крім того, відповідач перерахував на розрахунковий рахунок
позивача кошти в сумі 913, 34 грн. як доплату за договором №28/2 від
02.08.1999р., які також були прийняті позивачем.

Згідно з Додатком №1 до Договору №28
від 02.08.1999р. залишкова вартість будівлі столярного цеху та деревообробного
обладнання становить 18 567 грн., з яких залишкова вартість будівлі столярного
цеху становить 10 851 грн., а залишкова вартість деревообробного обладнання - 7
716 грн.

Додаткові угоди до спірного договору
не укладались, що свідчить про те, що орендна плата за користування прилеглою
земельною ділянкою не визначалась та не сплачувалась.

Позивач, дійшовши до висновків про
безпідставність користування відповідачем орендованим майном, звернувся до
господарського суду із позовом про визнання договору №28/2 від 02.08.1999р.
недійсним та виселення відповідача з орендованих нежитлових приміщень і
зобов'язання останнього звільнити земельну ділянку.

В подальшому позивач звернувся із
заявою про уточнення позовних вимог від 26.02.2007р. та клопотанням від
14.05.2007р., згідно з якими просив суд визнати недійсним договір №28/2 про
оренду нежитлових приміщень та земельної ділянки з правом викупу від
02.08.1999р., укладеного між сторонами, та виселити відповідача з будівлі
столярного цеху загальною площею 340 м2 та прилеглої земельної
ділянки загальною площею 3 000 м2 з розташованими на ній допоміжними
будівлями, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 160, та передати
зазначені нежитлові приміщення та земельну ділянку позивачеві.

Місцевий господарський суд частково
задовольняючи позов виходив з того, що відносини оренди між сторонами не
припинялися, фактичного припинення користування спірним приміщенням та
обладнанням не було; ст.ст.10, 12 Закону України "Про оренду державного та
комунального майна" не мають імперативного характеру у правовідносинах
оренди майна колективної власності; оскільки нерухоме майно та обладнання, яке
є об'єктом оренди, є колективною власністю позивача, посилання останнього на
недійсність угоди в зв'язку з відсутністю дозволу Фонду державного майна
України є безпідставним; позивач не є власником спірної земельної ділянки, а
лише здійснює оформлення права користування земельною ділянкою, отже не має
права щодо розпорядження нею, в т.ч. щодо передачі в користування на умовах
оренди будь-яким суб'єктам господарювання, а відтак місцевий господарський суд,
дійшов до висновків про наявність правових підстав для задоволення позову про
визнання недійсним договору в частині передачі в оренду земельної ділянки, та
відмови в задоволенні решти позовних вимог.

Скасовуючи рішення місцевого
господарського суду в частині, та приймаючи нове рішення в цій частині про
визнання недійсним договору оренди з правом викупу в частині передачі в оренду
нежитлових приміщень, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірний
договір укладено з порушенням ст.7 Закону України "Про лізинг", у
зв'язку з відсутністю в договорі істотних умов.

Однак такі висновки не ґрунтуються
на нормах матеріального права.

Так, скасовуючи рішення суду з цих
підстав суд апеляційної інстанції
виходив з приписів ст.7 Закону України "Про лізинг" в
редакції, що на момент звернення з позовом та розгляду спору не існувала. Нова
редакція вказаної норми на час розгляду справи судом апеляційної інстанції не
містила тих істотних умов договору, які суд апеляційної інстанції поклав в основу
свого рішення як підставу для визнання недійсним договору оренди з правом
викупу в частині передачі в оренду нежитлових приміщень (розмір, склад та
графік сплати платежів, умови їх перегляду; умови переоцінки об'єкта лізингу
згідно законодавством; умови повернення об'єкта лізингу у разі банкрутства
лізингоодержувача; умови страхування об'єкту лізингу).

Відповідно ж до приписів ст.5 ЦК
України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім
випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи
(ч.2). Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності
(ч.3).

Таким чином суд апеляційної
інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин сторін норми права,
які втратили чинність з врахуванням тієї обставини, що згідно ст.5 ЦК України в
даному випадку застосовується ті норми, що встановлюють більш пільговий режим
для учасників цивільних відносин.

Крім того, суду апеляційної
інстанції мотивував свою постанову тим, що до спірних правовідносин сторін
належить застосувати положення Закону України "Про оренду державного та
комунального майна", а оскільки передача в оренду з правом викупу майна за
спірним договором здійснена без згоди органів Фонду державного майна, дійшов
висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним спірного договору про передачу в оренду
майна з правом викупу, задовольнив позов в цій частині, та постановив виселити
відповідача із займаних приміщень.

Про те з такими висновками суду
апеляційної інстанції не можна погодитись з наступних підстав.

Так, судом апеляційної інстанції не
встановлено обставин, згідно яких передача в оренду майна позивача відповідачу
має регулюватись приписами ст.1 Закону України "Про оренду державного і
комунального майна".

Відповідно ж до повідомлення
Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву його згода
на передачу в оренду за спірним договором майна з правом викупу не потрібна, а
в статутному фонді позивача відсутня частка держави і останній, як власник,
наділений всіма необхідними правами і обов'язками щодо відчуження належного
йому майна.

За таких обставин постанову суду
апеляційної інстанції не можна вважати законною і обґрунтованою, а тому вона
підлягає скасуванню.

Натомість, місцевий господарський
суд всебічно і повно встановив всі фактичні обставини справи на підставі
об'єктивної оцінки наявних в ній доказів, достеменно з'ясував дійсні права і
обов'язки сторін та правильно застосував норми матеріального права, що
регулюють їх спірні відносини, оскільки, як вірно встановлено цим судом,
позивач, як власник, наділений всіма необхідними правами і обов'язками щодо
відчуження належного йому майна, в статутному фонді позивача відсутня частка
держави, згода Регіонального відділення Фонду державного майна України по м.
Києву на передачу в оренду за спірним договором майна з правом викупу не
потрібна, а тому прийняте ним рішення належить залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119 п. 6, 11110 ч.1, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О
В И В:

Касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 25.09.2007р. у справі №17/397 скасувати, а рішення
Господарського суду м. Києва від 19.06.2007р. у цій справі залишити в силі.

Головуючий суддя
Г.А. Кравчук

С у д д і
Г.М. Мачульський

В.І. Шаргало