ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2008 р.

№ 13/22

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Добролюбової Т.В.

суддів

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши матеріали

касаційного подання

Першого заступника прокурора Полтавської області

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 08.10.2007 року

у справі

№13/22

за позовом

Полтавського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Харківецької сільської ради, Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області

до

Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта”

про

стягнення 10 941, 71 грн.

В судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача -1: не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги;

від позивача -2: Бодак О.М. –за дов. від 12.07.07;

від прокурора: Івченко О.А. –прокурор Генеральної прокуратури України посв. №194;

від відповідача: Венжега Л.В. –за дов. від 16.11.07.

Полтавським міжрайонним природоохоронним прокурором у березні 2007 року заявлений позов в інтересах держави в особі Харківецької сільської ради, Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області про стягнення з Відкритого акціонерного товариства

Доповідач: Добролюбова Т.В

“Укрнафта” 10941,71 грн збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря. Прокурор обґрунтовував свої вимоги тим, що в ході перевірки на факельному амбарі свердловини 63 Харківецького родовища НГВУ «Полтаванафтогаз»ВАТ «Укрнафта»відбулось спалювання газу для ліквідації гідратоутворень, що призвело до викиду забруднюючих речовин в атмосферне повітря без отримання дозволу. На думку прокурора, такими діями відповідач порушив частину 1 статті 11 Закону України"Про охорону атмосферного повітря" .

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.05.07, прийнятим суддею Євдокимовим О.В., у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вмотивовуючи рішення суд виходив з того, що відповідно до статті 36 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»та положень Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря (надалі –Методика) факти наднормативного викиду забруднюючих речовин в атмосферне повітря встановлюються спеціалістами Державної екологічної інспекції Мінекобезпеки України при перевірці підприємств та фіксуються в актах перевірок. Суд встановив, що позивачем не надано доказів проведення такої перевірки. Між тим, суд дійшов висновку про недоведеність прокурором вини відповідача згідно з приписами статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Коваленка В.М. –головуючого, Вербицької О.В., Гарник Л.Л., постановою від 08.10.07, перевірене рішення суду першої інстанції залишив без змін з тих же підстав, а апеляційне подання Першого заступника прокурора Полтавської області –без задоволення.

Перший заступник прокурора Полтавської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційним поданням, в якому просить судові рішення у справі скасувати, а матеріали справи скерувати для нового розгляду до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор вказує на помилкове посилання судів на лист ВАТ «Укрнафта»від 24.02.06 № 4-02/49 та відповідь Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 21.03.06 №2640/19/4-840, оскільки вони стосуються іншого родовища та не є доказами у цій справі. На думку скаржника, судами безпідставно не прийнято до уваги того, що до наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря відносяться викиди забруднюючих речовин, які не мають дозволів на викиди, тобто основним доказом здійснення наднормативних викидів відповідачем є відсутність у нього дозволу на такі. Окрім цього, скаржник наголошує на тому, що викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря можуть відбуватися через порушення технологічних режимів, аварійних викидів, залпових викидів, які не передбачені технологічним регламентом. З огляду на це, прокурор вважає, що спалювання відповідачем газової суміші на факельному амбарі при ліквідації гідратоутворень є наднормативними викидами, що відбулися за рахунок залпових викидів, не передбачених технологічним регламентом. Скаржник зазначає і про те, що судами помилково не взято до уваги того, що доказом наднормативного викиду є лист відповідача від 17.04.06 №14е/2036, оскільки інформація зазначена в ньому відповідає даним, наведеним в журналі спалювання газу на факелах, котрі знаходяться у відповідача. Наведене на думку скаржника свідчить про невірне застосування судами приписів природоохоронного законодавства. У скарзі наголошено на неповноті судового дослідження через відмову судів дослідити журнал відповідача, у яких відбиті і зареєстровані викиди. Прокурор наголошує також на порушенні судом першої інстанції приписів статті 84 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суд в мотивувальній частині рішення не навів доводів, за якими відхилив докази та пояснення прокурора та позивача у справі.

Від Харківецької сільської ради відзиву на касаційне подання судом не отримано.

Від Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта” надійшов відзив на касаційне подання, в якому товариство просить рішення та постанову залишити без змін, а касаційне подання –без задоволення.

Від Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області отримано відзив на касаційне подання, в якому управління просить судові рішення у справі скасувати, а касаційне подання –задовольнити.

Вищий Господарський суд України заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В. і пояснення представників позивача та відповідача, переглянувши матеріали справи та доводи касаційного подання, перевіривши правильність застосування судами приписів чинного законодавства, зазначає наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до листа №14е/3372 від 06.07.06 відповідачем 31.03.06 під час спалювання газу в обсязі 23 500 м.куб. на факельних амбарах свердловин викиди в атмосферне повітря склали: диоксиду азоту - 0,037 тонн, сажі - 0,564, вуглецю оксиду –4,7 тонн, вуглеводнів -0,564 тонн. Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області 29.08.06 надіслало на адресу відповідача претензією №102, якою повідомив, що внаслідок наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, державі заподіяно збитків на суму 10 941,71 грн, нарахованих згідно Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря. Предметом позову у даній справі є вимога Полтавського міжрайонного природоохоронного прокурора заявлена в інтересах держави в особі Харківецької сільської ради, Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області про стягнення з Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта” 10941,71 грн збитків, які заподіяні в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря. Суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходили з того, що позивачем недодержано порядку визначення компенсації збитків за наднормативні викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, тому підстави для стягнення 10941,71 грн відсутні. Колегія суддів визнає такий висновок передчасним. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" відносини в галузі охорони атмосферного повітря регулюються цим Законом, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" та іншими нормативно-правовими актами. Організаційно-економічні заходи щодо забезпечення охорони атмосферного повітря визначені статтею 22 вказаного Закону згідно якої для забезпечення охорони атмосферного повітря впроваджуються організаційно-економічні заходи, що передбачають, зокрема, відшкодування збитків, заподіяних внаслідок порушення законодавства про охорону атмосферного повітря. У преамбулі Закону України "Про охорону атмосферного повітря" зазначено, що атмосферне повітря є одним з основних життєво важливих елементів навколишнього природного середовища. Перелік видів порушень законодавства в галузі охорони атмосферного повітря визначено у статті 33 вказаного Закону до них, зокрема, віднесено: перевищення нормативів допустимих викидів забруднюючих речовин стаціонарних джерел в атмосферне повітря та нормативів гранично допустимого впливу фізичних та біологічних факторів стаціонарних джерел; викидах забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу спеціально уповноважених на те органів виконавчої влади відповідно до закону; перевищення обсягів викидів забруднюючих речовин, встановлених у дозволах на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря; недотримання вимог, передбачених дозволом на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря. Відповідно до вимог статті 34 Закону шкода, завдана порушенням законодавства про охорону атмосферного повітря, підлягає відшкодуванню у порядку та розмірах, встановлених законом. Відповідно до Законів України "Про охорону навколишнього природного середовища" та "Про охорону атмосферного повітря" наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України 18 травня 1995 року за №38 затверджено Методику розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі внаслідок наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря (надалі - Методика). Дана Методика встановлює єдині на території України правила визначення розмірів відшкодування і стягнення збитків, заподіяних державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами. Пунктом 4.2 Методики встановлено, що збитки, заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, відшкодовуються підприємством незалежно від форм власності та видів господарської діяльності. Дана норма кореспондує з приписами статті 41 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища". Згідно з пунктами 5.1, 5.2 розділу 5 Методики наднормативними викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря вважаються: викиди забруднюючих речовин, які перевищують рівень гранично допустимих або тимчасово погоджених викидів, встановлених дозволами на викид; викиди забруднюючих речовин джерелами, які не мають дозволів на викид; викиди, що здійснюються з перевищенням граничних нормативів їх утворення і вмісту в газах. Аварійні викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря і залпові викиди, які не передбачені регламентами виробництв, також вважаються наднормативними. Відповідно до приписів статті 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації, як правило, в повному обсязі без застосування норм зниження розміру стягнення та незалежно від збору за забруднення навколишнього природного середовища та погіршення якості природних ресурсів. Особи, що володіють джерелами підвищеної екологічної небезпеки, зобов'язані компенсувати заподіяну шкоду громадянам та юридичним особам, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок стихійних природних явищ чи навмисних дій потерпілих. Судами установлено, що Нафтогазовидобувне управління "Полтаванафтогаз" ВАТ "Укрнафта" внесене до Переліку екологічно небезпечних об’єктів Полтавської області. Отже, такі підприємства звільняються від відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, тільки у разі, коли доведуть, що шкода виникла внаслідок стихійних природних явищ чи навмисних дій потерпілих. Тому, для вирішення питання по суті господарським судам слід було дослідити наявність непереборної сили. Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарським судам слід виходити з презумпції вини правопорушника. Отже позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, навпаки, відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди. Суди попередніх інстанцій не дослідили причинний зв’язок між діями відповідача та шкодою яку він завдав природному середовищу. Суди попередніх інстанцій відмовляючи у стягнення збитків обмежились лише дослідженням обставин дотримання позивачем порядку визначення компенсації збитків за наднормативні викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря. При цьому, не врахували, що факт та потужність наднормативних викидів зафіксовані самим відповідачем. Суди відхиляючи як доказ лист відповідача від 06.07.06 №141/3372 не врахували положень частини 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких у разі, якщо поданих доказів недостатньо для вирішення спору суд зобов’язаний витребувати необхідні докази. Витребування доказу є не правом, а обов’язком суду. Як вбачається з матеріалів справи, прокурором в ході здійснення судового провадження у справі неодноразово заявлялися вимоги про витребування у відповідача та дослідження судом журналів спалювання газу на факелах, в яких з кожного випадку спалювання на факельному амбарі свердловини, без дозволу на викиди, фіксується дата спалювання, цех, номер свердловини, показ приладу заміру газу, кількість спалюваного газу. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині судового рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у судовому акті лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судові рішення у дані справі цим вимогам не відповідають. Господарські суди попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових актів, всупереч вимогам статті 43 Господарського процесуального кодексу України, не дослідили повно і всебічно всі обставини справи, чим порушили основний галузевий принцип здійснення правосуддя - принцип змагальності, згідно з яким господарський суд створює сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і, відповідно, правильного застосування законодавства. Викладене свідчить про те, що господарськими судами попередніх інстанцій не вжито заходів для всебічного, повного і об’єктивного розгляду справи, а тому судові акти прийняті за неповно з’ясованими обставинами справи. Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Переглянута постанова цим вимогам не відповідає. Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду міста Києва. При новому розгляді справи судові необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.10.07 у справі №13/22 і рішення Господарського суду міста Києва від 07.05.07 у справі скасувати.

Матеріали справи скерувати для нового розгляду до Господарського суду міста Києва.

Касаційне подання Першого заступника прокурора Полтавської області задовольнити .

Головуючий Т.Добролюбова

Судді Т.Гоголь

В.Швець