ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2008 року Справа № 20/230-07

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Виноградник О.М. ( доповідач)

суддів: Джихур О.В., Лисенко О.М.

при секретарі: Геворгян Е.М.

за участю представників сторін:

позивача –Носик Б.М., дов. № 1 від 25.12.2006р., юрисконсульт першої категорії;

відповідача –Медведчикова Л.В., дов. № 01 від 19.01.2008р., юрист;

розглянувши у відкритому судовому засіданні          апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Енергопостачальної компанії “Дніпрообленерго” м.Дніпропетровськ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2007 року

у справі № 20/230

за позовом відкритого акціонерного товариства “Енергопостачальної компанії “Дніпрообленерго”, м.Дніпропетровськ

до релігійної організації Свято-Іоанно-Богословська церква, м.Підгороднє Дніпропетровської області

про стягнення 41 600 грн. 48 коп.

За згодою представників сторін, присутніх в судовому засіданні, було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2007р. (суддя Пархоменко Н.В.) по справі № 20/230 за позовом відкритого акціонерного товариства “Енергопостачальної компанії “Дніпрообленерго”, м.Дніпропетровськ (далі –ВАТ “ЕК “Дніпрообленерго”) до релігійної організації Свято-Іоанно-Богословська церква, м.Підгороднє Дніпропетровської області про стягнення 41 600 грн. 48 коп. в задоволенні позову було відмовлено.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області мотивовано фактом наявності заборгованості, але позивачем строку позовної давності щодо стягнення суми боргу; в якості норм матеріального права господарський суд послався на ст.ст.267, 256, 530 ЦК України.

Не погодившись з вищезазначеним судовим рішенням господарського суду, його оскаржує в апеляційному порядку позивач по справі –ВАТ “ЕК “Дніпрообленерго” м.Дніпропетровськ, посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, також посилається на невідповідність висновків, викладених в рішенні господарського суду, матеріалам, обставинам справи, зокрема:

- господарський суд визнав недостатнім доказом акт звірки взаєморозрахунків від 01.12.2006р., відповідно до якого відповідач визнав борг в сумі 65 147,87 грн., тому, на думку позивача, строк позовної давності почав спливати з 02.12.2006р. у відповідності до ч.1 ст.264 ЦК України;

- також господарський суд безпідставно дійшов висновку про те, що сума заборгованості в акті звірки не відповідає сумі позову, й не містить посилань на будь-який договір, але в акті звірки міститься посилання на три договори, в тому числі і на оспорювану суму.

Відповідач по справі –релігійна організація Свято-Іоанно-Богословська церква, м.Підгороднє Дніпропетровської області –відзив на апеляційну скаргу не надала, правом, передбаченим ст..96 ГПК України, не скористалась, але в судовому засіданні представник проти її задоволення заперечував, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення вимогам закону, матеріалам, обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення господарського суду, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

04.05.2000р. між ВАТ “ЕК “Дніпрообленерго” м.Дніпропетровськ (позивач по справі, скаржник, “продавець” за договором) та Іоанно-Богословською церквою в м.Підгородньому Дніпропетровської області (“покупець” за договором, відповідач по справі) було укладено договір № 332/2000, відповідно до якого “продавець” зобов’язався передати у власність “покупцеві”, а “покупець” прийняти та оплатити на умовах договору цеглу керамічну одинарну в кількості 600 тис. штук (а.с.8-10).

Згідно з розділом 3 договору поставка товару здійснюється на склад “покупця” (вантажоодержувача) (п.3.1 розділу 3). Загальна сума договору становить 141 600 грн. (з ПДВ) (п.2.2 розділу 2 договору).

Розділом 4 договору сторони визначили, що розрахунки за договором здійснюються в національній валюті України, оплата здійснюється по факту поставки (п.п.4.1-4.2 договору). При цьому строк виконання зобов’язань щодо оплати вартості поставленої продукції не визначено.

12.01.2001р. до договору сторонами було укладено додаткову угоду (а.с.10), відповідно до якої строк дії договору було продовжено до 30.06.2001р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач послався в позові на те, що по накладній № 657 від 06.06.2000р., № 792 від 10.07.2000р., № 929 від 10.08.2000р., № 1129 від 27.06.2000р. з урахуванням накладної № 1321 від 27.10.2000р., відповідно до якої було повернуто позивачеві цеглу на суму 36 579 грн. 88 коп., відповідачеві було відвантажено продукції на суму 141 600 грн. (а.с.2).

З матеріалів справи вбачається, що:

- по накладній № 792 від 10.07.2000р. на виконання договору № 332/2000 за довіреністю ЯВХ № 503913 (а.с.12, 35) було відвантажено продукції на суму 23 599 грн. 92 коп.;

- по накладній № 929 від 10.08.2000р. по довіреності ЯВХ № 503917 (а.с.13, 34) було відвантажено 70 800 грн. 12 коп.;

- по накладній № 1321 від 27.10.2000р. (а.с.14) було здійснено повернення продукції позивачу на суму 36 579 грн. 88 коп.;

- по накладній № 657 від 06.06.2000р. по довіреності ЯВХ № 503908 (а.с.11, 33) відповідачеві було відвантажено продукції на суму 7080 грн. 12 коп. Факт отримання продукції за цими накладними не спростовується відповідачем, підтверджується вищенаведеними матеріалами справи.

Матеріали справи не містять накладної № 1129 від 27.06.2000р., натомість позивачем надано на обґрунтування позовних вимог накладну № 1129 від 27.06.2002р. (а.с.15) на отримання не по договору № 332/2000, а за договором № 363/2000 продукції представником відповідача Бондаренко Н.І. на підставі довіреності № 475760, яка взагалі не міститься в матеріалах справи, відсутня, не надавалась судам обох інстанцій при розгляді справи позивачем згідно зі ст.ст.32, 33, 36 ГПК України.

Відповідно до п.15 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затверджену наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996р. № 99 (зареєстровану Міністерством юстиції України 12.06.1996р. за № 293/1318) відповідальність за дотримання постачальником встановленого порядку відпуску цінностей за довіреністю покладається на посадових осіб підприємства-постачальника, а сировина, матеріали, паливо та інші товари, основні засоби, товарно-матеріальні цінності відпускаються покупцям лише за довіреністю одержувачів (п.2 вказаної Інструкції).

Крім цього, накладна (а.с.15) від 27.06.2002р. свідчить про відвантаження продукції за іншим договором, оскільки строк дії договору № 332/2000 було встановлено до 30.06.2001р. (а.с.10).

Отже, відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України позивачем не доведено факт поставки продукції саме за накладною № 1129 від 27.06.2000р. за договором 332/2000 на суму 76699 грн. 72 коп.

Як вбачається з розрахунку позивача (а.с.20), заборгованість відповідача на суму 41600 грн. виникла в результаті поставок продукції по наведеним позивачем в позові накладним, зокрема, борг по цій справі в результаті надання позивачем благодійної допомоги в сумі 100 000 грн. в грудні 2000 року, жовтні 2001 року (відповідно) та здійснено поставки саме за накладною № 1129 від 27.06.2000р., а 41 600 грн. є частка боргу по оплаті вартості продукції саме за цією накладною.

Даючи правову оцінку акту звірки від 31.12.2005р. (а.с.16), колегія суддів зазначає, що акт не містить будь-яких посилань на номери договорів, накладні, довіреності, відвантаження продукції з визначенням дат, тому цей акт неможливо визнати доказом поставки продукції саме за накладною № 1129 від 27.06.2000р., а також з урахуванням вищевикладених вимог Інструкції та ст..34 ГПК України. Крім цього, акт звірки є лише одним із доказів, який оцінюється судом в сукупності по справі на підставі ст..43 ГПК України, свідчить лише про наявність певної бухгалтерської заборгованості та повинен бути підтверджений первісними бухгалтерськими документами (накладні, довіреності, рахунки тощо).

26.07.2007р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про оплату на суму 65 148 грн. 35 коп. (а.с.17-19).

Відповідно до п.4 Перехідних та прикінцевих положень Цивільного кодексу України, п.4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Частиною 1 ст.193 Господарського кодексу України передбачено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних у мовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, що передбачені цим Кодексом.

Статтями 525, 526 ЦК України регламентовано, що одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, а також те, що факт поставки по накладній № 1129 від 27.06.2000р. не доведений належними доказами відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України, господарський суд дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, викладеного в резолютивній частині рішення господарського суду щодо відсутності правових підстав задоволення позову.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2007р. по справі № 20/230 –залишити без змін; а апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Енергопостачальної компанії “Дніпрообленерго” м.Дніпропетровськ –залишити без задоволення.

Головуючий                               О.М. Виноградник

Судді                               О.В. Джихур

О.М.Лисенко