ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 47/352

31.01.08

За позовом Малого приватного підприємства “ЛіС”

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Сканді Групп”

про стягнення 17606,21 грн.

Суддя Станік С.Р.

Представники:

Від позивача: Дутковський Б.В –довіреність від 05.09.2007 року;

Макєєв Є.О. - довіреність від 05.09.2007 року;

Від відповідача: не з”явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача безпідставно одержаних коштів в розмірі –13 000 грн. процентів за користування коштами в розмірі –1 896,85 грн., витрат з урахуванням індексу інфляції в сумі –2 047,87 грн., 3 % річних – 661,49 грн., а також витрат по сплаті держмита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2007 року було порушено провадження в справі № 47/371 та призначено до розгляду на 12.12.2007 року.

12.12.2007 року розгляд справи було перенесено на 25.12.2007 року

В судове засідання 25.12.2007 року представники сторін не з”явились, витребуваних судом документів не надали. Про проведення судового засідання були повідомленні належним чином. Через канцелярію Господарського суду міста Києва ніяких заяв та клопотань не подавали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва розгляд справи відкладено на 31.01.2008 року.

В судовому засіданні 31.01.2008 року представники позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просили суд позов задовольнити.

Відповідач вимог суду, викладених в ухвалах суду від 29.10.2007 року та 25.12.2007 року не виконав, відзив на позовну заяву не надав, і в судове засідання 31.01.2008 року представник відповідача не з’явився. Через канцелярію Господарського суду міста Києва ніяких заяв та клопотань не подавав.

Справа розглядається в порядку ст. 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами

Таким чином, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи за позовом Малого приватного підприємства “ЛіС” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Сканді Групп”, заслухавши пояснення представників позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2006 року Товариством з обмеженою відповідальністю “СКАНДІ ГРУПП” (відповідач) виставлено Малому приватному підприємству “ЛіС” (позивач) рахунок-фактуру № СФ-0000022 від 08.02.2006 року на оплату 17675,00 грн., як авансовий платіж за міжнародне перевезення.

Відповідно до платіжного доручення № 742 від 08.02.2006 року та виписки з банківського рахунку позивача від 08.02.2006 року позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 17675,00 грн., як авансовий платіж за міжнародне перевезення.

Однак, відповідно до пояснень представників позивача, в подальшому сторони не погодили предмет, ціну та строк дії Договору перевезення вантажу тобто не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору.

Проте, відповідно до матеріалів справи позивачем фактично були здійснені дії на виконання договору перевезення вантажу, шляхом перерахування авансованого платежу за перевезення в розмірі 17675,00 грн. на розрахунковий рахунок відповідача.

Відповідно до позовної заяви, відповідач був повідомлений про надходження на його розрахунковий рахунок грошових коштів в розмірі 17675,00 грн. від позивача.

Відповідно до пояснень представника позивача, в зв”язку з недосягненням сторонами усіх істотних умов договору, мале приватне підприємство “ЛіС” звернулося до відповідача з вимогою № 04/03 від 06.03.2006 року про повернення перерахованих грошових коштів в якості авансованого платежу за перевезення в розмірі 17675,00 грн., що підтверджується поштовим повідомленням про вручення відповідачеві 09.03.2006 року, належним чином засвідчена копія якого долучено до позову.

Згідно з матеріалами справи та відповідно до виписок з банківського рахунку позивача від 22.08.2006 року та 05.03.2007 року відповідачем на користь позивача були перераховані грошові кошти в розмірі 3 675,00 грн. 22.08.2006 року та 1000,00 грн. від 05.03.2007 року, та в графі “призначення платежу” зазначено що грошові кошти повертаються, як помилково перераховані відповідно до вимоги позивача № 04/03 від 06.03.2006 року.

Однак, відповідно до матеріалів справи та пояснень представників позивача , до теперішнього часу відповідач не повернув решту суми в розмірі 13 000,00 грн. що була перерахована на його користь позивачем як авансовий платіж за перевезення вантажу.

Згідно розрахунку викладеному у позовній заяві, основна заборгованість відповідача станом на день розгляду справи в суді (31.01.2008 року) що виникла внаслідок неповернення перерахованих на його користь позивачем, як авансовий платіж за перевезення вантажу, грошових коштів не погашена та складає 13 000,00 грн.

Господарським кодексом України у статті 175 визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а друга сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку і визначені майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексу.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов”язків.

Відповідно до статті 642 вищенаведеного кодексу якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Згідно з вимогами статті 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладанні господарського договору сторони зобов”язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Також чинним законодавством України, а саме ч.2. ст.909 Цивільного кодексу України та ч.2 статті 307 Господарського кодексу України до договору перевезення вантажу встановлено обов”язкову письмову форму.

Перелік істотних умов договору перевезення вантажу визначений у статті 50 Закону України “Про автомобільний транспорт”, відповідно до якої такий договір повинен містити: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження та розвантаження; вартість перевезення; інші умови узгоджені сторонами.

Стаття 181 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким що не відбувся).

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що із законодавчо визначеного переліку істотних умов договору перевезення вантажу сторонами Малим приватним підприємством “Ліс” та Товариством з обмеженою відповідальністю “СКАНДІ ГРУП” у встановленому порядку та формі згоди досягнуто не було, отже договір перевезення вантажу між позивачем та відповідачем є неукладеним, тобто таким, що не відбувся.

Однак, в зв”язку з тим, що позивачем фактично були здійснені дії на виконання договору перевезення вантажу, шляхом перерахування авансованого платежу за перевезення в розмірі 17675,00 грн. на розрахунковий рахунок відповідача, то відповідно й наступили правові наслідки таких дій як то набуття, збереження відповідачем майна без достатньої правової підстави.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов”язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов”язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з ч.2 ст.1213 вищенаведеного кодексу, набувач зобов”язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

З урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю “СКАНДІ ГРУП” за рахунок позивача Малого приватного підприємства “ЛіС” без достатньої правової підстави було набуте майно (грошові кошти в розмірі 17675,00 грн. як авансовий платіж за перевезення вантажу, яке фактично не відбулося в зв”язку з не укладенням договору перевезення вантажу ), частина яких в розмірі 4 675,00 грн. відповідно до виписок з банківського рахунку позивача від 22.08.2006 року та 05.03.2007 року відповідачем на користь позивача повернута.

На даний час у відповідача –Товариства з обмеженою відповідальністю “СКАНДІ ГРУП” перед позивачем –Малим приватним підприємством “ЛіС” існує прострочена заборгованість в сумі –13 000,00 грн., яка ним не погашена, і яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку. А тому суд визнав вимогу позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості (основного боргу) що виникла внаслідок неповернення перерахованих на його користь позивачем, як авансовий платіж за перевезення вантажу, грошових коштів законною та обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі на суму –13 000,00 грн.

Доказів протилежного, в тому числі повернення повної суми грошових коштів –в розмірі 13 000,00 грн., відповідач суду не надав, з загального відділу Канцелярії Господарського суду міста Києва до сектору №47 по справі №47/352 зазначені докази в розумінні статей 33, 34 ГПК України –не надходили.

Крім того, позивачем заявлена позовна вимога про стягнення з відповідача процентів за користування безпідставно одержаними грошовими коштами в розмірі 1896,85 грн.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст. 1214 Цивільного кодексу України, в разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Згідно з і статтею 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов”язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом, або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до статті 611 вищезазначеного кодексу у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а саме як сплата неустойки так і відшкодування збитків.

Згідно зі статтею 230 Господарського кодексу України, штрафні санкції це господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Згідно зі ст. ст. 1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” від 22 листопада 1996 року № 543/96 платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач свої зобов’язання по поверненню повної суми грошових коштів як безпідставно набутих належним чином вчасно не виконав: станом на день подачі позову до суду відповідач не повернув –13 000,00 грн. Його заборгованість перед позивачем на даний час складає 13 000,00 грн.

Враховуючи те, що позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача суми пені за користування безпідставно набутими грошовими коштами, а судом встановлено що відповідачем прострочено виконання зобов”язання по поверненню грошових коштів як безпідставно набутого майна, заборгованість відповідача перед позивачем складає 13 000,00 грн. і на даний час не погашена, суд вважає цю позовну вимогу законною та обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Згідно доданих до позову розрахунків пені в період прострочення відповідачем виконання зобовўязання з 16 березня 2006 року по 15 вересня 2007 року і з якими погоджується, сума пені складає 1896,85 грн., а тому вимога позивача про стягнення з відповідача суми пені за користування безпідставно набутими грошовими коштами є законною та обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі –в сумі 1896,85 грн.

Стаття 625 Цивільного кодексу України 16.01.03 №435-VI встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача суми 3 % річних за користування безпідставно набутими грошовими коштами, а судом встановлено що відповідачем прострочено виконання зобов”язання по поверненню грошових коштів як безпідставно набутого майна, заборгованість відповідача перед позивачем складає 13 000,00 грн. і на даний час не погашена, суд вважає цю позовну вимогу законною та обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Згідно доданих до позову розрахунків 3 % річних в період прострочення відповідачем виконання зобовўязання з 16 березня 2006 року по 15 вересня 2007 року і з якими суд погоджується, сума 3 % річних складає 661,49 грн., а тому вимога позивача про стягнення з відповідача суми 3 % річних за користування безпідставно набутими грошовими коштами є законною та обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі –в сумі 661,49 грн.

Суд врахувавши, що з 16 березня 2006 року (остаточний термін коли грошові кошти повинні були буті повернуті відповідно до вимоги позивача) по серпень 2007 року включно (момент визначений позивачем в позовній заяві до якого він здійснює нарахування втрат від інфляції) відповідач прострочив перед позивачем виконання зобовўязання по поверненню безпідставно отриманих грошових коштів, заборгованість відповідача перед позивачем складає 13 000,00 грн. і на даний час не погашена, а позивач заявив вимогу про сплату суми боргу відповідачем з урахуванням встановленого індексу інфляції, вважає цю позовну вимогу законною та обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Згідно доданих до позову розрахунків індексів інфляції в період прострочення відповідачем виконання зобовўязання по поверненню безпідставно отриманих грошових коштів з березня 2006 року по серпень 2007 року включно і з якими суд погоджується, сума інфляційних витрат складає 2047,87 грн., а тому вимога позивача про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат за невиконання відповідачем зобов”язання щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів є законною та обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі –в сумі 2047,87 грн.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарській суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов”язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову –на відповідача: при відмові в позові –на позивача; при частковому задоволенні позову –на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зокрема з відповідача підлягає стягненню –176,06 грн. витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. –витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, –

В И Р І Ш И В:

1.          Позов задовольнити.

2.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “СКАНДІ ГРУП” (, місце знаходження: 03039, м. Київ, пр-т 40-річчя Жовтня, 120, корп.1; р/р 0058 у Київська філія АКІБ “Укрсіббанк”, МФО 300733) а у випадку відсутності коштів –з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Малого приватного підприємства “ЛіС” (, юридична адреса: 01034, м. Київ, вул. О.Гончара,40, р/р 1001 в АТ “Укрінбанк” м. Києва, МФО 300142) суму заборгованості (основного боргу) в розмірі 13 000(тринадцять тисяч) грн. 00 коп., 1896 (одна тисяча вісімсот дев”яносто шість) грн. 85 коп. –пені, 2047 (дві тисячі сорок сім) грн., 87 коп. –збитків від інфляції, 661 (шістсот шістдесят одна) грн.,49 коп. –3 % річних, а також 176 (сто сімдесят шість) грн. 06 коп. – витрат по сплаті державного мита та 118 (сто вісімнадцять) грн. 00 коп. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          Видати наказ відповідно до ст. 116 ГПК України

4.          Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог 85 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя

С.Р.Станік