КИЇВСЬКИЙ МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
П О С Т А Н О В А

18.02.08 р.                                                                                                    № 20/240

Київський міжобласний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді:                    Агрикової О.В. (доповідач по справі),

суддів:

Рудченка С.Г.

при секретарі судового засідання Рустам’яні Е.А.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з’явились;

від відповідача: Чхало В.В. –представник за дов. №01-005 від 25.01.2008р.,

Ковальчук О.М. –представник за дов. №01-004 від 25.01.2008р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»на рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року

у справі           №20/240 (суддя Киричук О.А.)

за позовом          Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) м. Київ

до                    товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»м. Кременчук

про                    стягнення 344 265 грн.,

за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»м. Кременчук

до                    Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) м. Київ

про                     стягнення збитків в розмірі 310 130, 68 грн., -

встановив:

Головне управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (далі –головне управління) звернулася до господарського суду Полтавської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»(далі –товариство) про повернення коштів в сумі 344 265 грн. шляхом перерахування їх на рахунок позивача.

В свою чергу, товариство звернулося із зустрічним позовом до господарського суду Полтавської області з позовом до головного управління про стягнення з головного управління 310 130,68 грн. збитків від невиконання умов договору.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 01.11.2007р. первісний позов задоволено повністю, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»на користь Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) 344 265 грн., 3 442,65 грн. витрат по сплаті державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції звернув увагу на ст. 693 ЦК України, направлену позивачем претензію та лист-відповідь на пропозицію про розірвання договору, дійшов висновку, що позовні вимоги про повернення сплачених коштів за договором №15/б від 29.03.2007р. у розмірі 344 265 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Крім того, місцевий господарський суд взяв до уваги ст. ст. 224, 225 ГК України, ст. 623 ЦК України, ст. 22 ЦК України та переконався, що позивач повинен довести протиправність дій відповідача і його вину, наявність та розмір збитків, наявність причинно-наслідкового зв’язку між протиправною поведінкою та спричиненням збитків.

Водночас, керуючись на ст. 33 ГПК України, місцевий господарський суд дійшов до висновку про те, що посилання товариства на недоплату 972,50 грн. до загальної сплаченої головним управлінням суми 538 765 грн. з необхідних 539 737,50 грн. в якості попередньої оплати як на причину завдання збитків на суму 310 130,68 грн., не є достатньо обґрунтованими для задоволення зустрічних позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, товариство звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007р. по справі №20/240 та прийняти нове, яким відмовити головному управлінню в задоволенні позовних вимог до товариства в повному обсязі, стягнути з головного управління на користь товариства 310 130,68 грн. збитків від невиконання умов договору.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовуються тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, скаржник звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що враховуючи п. п. 3.2, 3.4 договору ст. ст. 525, 526 ЦК України головне управління не перерахувало повну суму 30%-ї передоплати. При цьому, вказуючи на ст. 538 ЦК України, скаржник вважає, що товариство мало право не здійснювати головному управлінню поставку жодної одиниці товару, поки останній не здійснить перерахунок всієї суми передоплати, передбаченої умовами договору.

Водночас, товариство переконане, що головне управління помилково вважає спірний договір розірваним, так як товариство не прийняло пропозиції головного управління про розірвання договору.

Відтак, враховуючи ст. 652 ЦК України, скаржник вважає, що права головного управління порушені не були, оскільки невиконання умов договору сталося з причини невиконання самим головним управлінням своїх зобов’язань. Навпаки, дії головного управління на думку товариства, стали причиною понесення збитків останнім, оскільки невчасне здіснення розрахунків позивачем ускладнило здійснення закупівлі матеріалів та комплектуючих в строки та за цінами, які діли в той час, в який товариство розраховувало здійснити виготовлення та поставку товару. Тобто, істотні умови обставин укладення угоди змінились, як вважає скаржник, з вини позивача.

До того ж, беручи до уваги ст. ст. 1 та 43 ГПК України, товариство переконане, що господарський суд Полтавської області не дослідив вказані обставини належним чином і дав невірну юридичну оцінку правовідносинам між сторонами, дійшов помилкового висновку про підставність заявленого позову, що призвело до невірного застосування норм ЦК України, а тому, рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007р. підлягає скасуванню.

Крім цього, скаржник зазначає, що підставами для задоволення зустрічних позовних вимог є те, що враховуючи ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України товариство мало право не здійснювати постачання головному управлінню жодної одиниці товару, поки останній не здійснить перерахування всієї суми передоплати, передбаченої умовами договору. При цьому, товариство зазначає, що з метою своєчасного виконання взятих на себе зобов’язань воно виготовило та придбало інші дрібні комплектуючі для виготовлення контейнерів саме того типу, які замовило головне управління. До того ж, товариство виготовило вузли та агрегати, що є складовою частиною товару і можуть бути використані тільки за вказаним індивідуальним замовленням та не можуть бути реалізовані на ринку товарів України або закордоном. Відтак, реальні збитки склали 199 073,18 грн., недоотриманий прибуток склав 111 057,50 грн., всього 310 130,68 грн.

У той же час, скаржник звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що з метою недопущення збільшення суми збитків, товариство намагалось врегулювати спір в досудовому порядку шляхом пред’явлення головному управлінню претензії, яка задоволена не була.

Крім цього, скаржник у доповненнях до апеляційної скарги посилається на лист №1-10-404 від 13.04.2006р. та зазначає, що головне управління пропустило строк оплати вартості товару згідно договору, чим порушило умови договору та ЦК України та створило умови для зриву графіків поставки товару.

Позивач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 30.11.2007р. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»на рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року було прийнято до провадження та призначено розгляд справи.

В судових засіданнях 24.12.2007р., 28.01.2008р. та 18.02.2008р. представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги, в судовому засіданні 28.01.2008р. представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судовою колегією апеляційного суду встановлено наступне.

29.03.2007р. між товариством (продавець) та головним управлінням (покупець) було укладено договір №15/б (договір) (а.с. 8-11), відповідно до умов якого, продавець зобов’язався передати у власність товар - 925 штук контейнерів металевих ємністю 1100 л. (товар) на загальну суму 1 799 125 грн. (додаток №1 до договору) (а.с. 12), а покупець - прийняти та оплатити товар відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 3.1. договору, товариство зобов’язане поставити товар та передати його у власність головного управління відповідно до графіку поставки, наведеному в додатку №2 до договору, який є його невід’ємною частиною (а.с. 13).

Відповідно до п. 3.4 договору, оплата здійснюється шляхом перерахування, в якості передоплати 30% від загальної суми договору, а інші 70% по факту поставки, а відповідно до п. 3.5. договору, покупець зобов’язаний сплатити гроші за поставлений товар протягом 10-ти банківських днів з дати поставки шляхом перерахунку коштів на рахунок продавця.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, позивачем було перераховано на користь відповідача по договору всього 637 960,00 грн. (а.с. 16, 18), а відповідачем на виконання договору всього було поставлено 151 одиницю товару на загальну суму 293 695,00 грн.

Того ж дня, товариство направило головному управлінню відповідь на претензію (а.с. 21-25), в якій відмовило в задоволенні претензії в частині сплати пені. З метою подальшого виконання умов спірного договору висловлено прохання погасити дебіторську заборгованість в розмірі 106 002,50 грн. При цьому, товариством було висловлено пропозицію, відповідно до якої головному управлінню пропонувалось скласти новий графік постави товару у зміненому додатку №2 до спірного договору, але після негайного перерахування грошових коштів по фату отримання кожної партії товару в розмірі 70% від його вартості головним управлінням, та поставкою товариством товару.

11.07.2006р. головне управління направило товариству пропозицію про розірвання договору №15/б від 29.03.2006р. (а.с. 26).

Дана пропозиція у відповіді товариства від 20.07.2006р. (а. с. 44) була відхилена. Натомість було висловлено вимогу негайно приступити до належного виконання умов договору №15/б від 29.03.2006р.

02.10.2006р. товариство направило головному управлінню лист №01-751 з пропозицією розірвати договір. В цьому ж листі відповідач зобов’язується до 30.11.2006р. поставити товар у кількості 178 штук (на залишок перерахованих головним управлінням коштів в якості передоплати) на суму 346 210 грн. або повернути кошти в зазначеній сумі на розрахунковий рахунок головного управління.

17.11.2006р. головне управління вважаючи, що поставка була здійснена на загальну суму 293 695 грн., а у розпорядженні товариства знаходяться кошти у розмірі 344 265 грн., звернулося з позовом до суду про їх стягнення.

Водночас, товариство вважаючи, що головне управління порушило зобов’язання щодо повної сплати 30 % попередньої оплати (передплачено 538 765 грн. замість 539 737,50 грн.), що в свою чергу стало причиною завдання збитків на суму 310 130,68 грн., також звернулося з позовом про стягнення вказаної суми.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 174, ч. 1 ст. 193 ГК України, господарські зобов’язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов’язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як вбачається з матеріалів справи, товариство, на виконання п. 3.4. договору надало головному управлінню рахунок-фактуру №СФ-0000018 від 04.04.2006р. на суму 538 765,00 грн., а головне управління здійснило попередню оплату відповідно до виставленого товариством рахунку-фактури, про що свідчить платіжне доручення №200 від 20.04.2006р. на виставлену суму (а.с. 17 та 16 відповідно).

Крім того, головне управління здійснило оплату за першу поставку партії товару, про що свідчить виставлений товариством рахунок-фактура №СФ-20 від 11.05.2006р. на суму 99 195,00 грн. (кількість товару 51 штука) та платіжне доручення №238 від 15.05.2006р. на зазначену суму (а.с. 19 та 18 відповідно).

Товариством було поставлено тільки 151 контейнер, а саме: 11.05.2006р. - у кількості 51 шт., 17.05.2007р. - у кількості 52 шт., 26.05.2007р. - у кількості 47 шт., на загальну суму 293 695,00 грн. Всі зазначені вище поставки товару були здійсненні з порушенням строків, встановлених графіком поставки товару.

Головне управління, у зв’язку з невиконанням відповідачем зобов’язань за договором щодо строків поставки товару, направило товариству претензію від 24.05.2006р. з вимогою поставити товар на суму 1 161 165,00 грн.

11.07.2006р. головне управління, в зв’язку з невиконанням товариством умов договору, направило пропозицію про розірвання договору.

Своїм листом №01-751 від 02.10.2006р. товариство визнало за собою те, що не в змозі забезпечити поставку товару згідно договору та зобов’язалося до 30.11.2006р. поставити контейнери на суму 344 265,00 грн., тобто на залишок передоплаченої головним управлінням суми, або повернути грошові кошти на рахунок головного управління (а.с. 43).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов’язань за договором.

Посилання скаржника на те, що головним управлінням сплачено неповну суму передоплати згідно договору колегією суддів відхиляються, оскільки головним управлінням було сплачено саме ту суму, яка була пред’явлена до сплати товариством шляхом виставлення рахунку-фактури №СФ-0000018 від 04.04.2006р. на суму 538 765,00 грн., про що свідчить платіжне доручення №200 від 20.04.2006р. на виставлену суму.

Твердження скаржника на незастосування судом першої інстанції приписів ст. 538 ЦК України колегією суддів апеляційного господарського суду не береться до уваги, оскільки дана норма не може бути застосована у спірних взаємовідносинах тому, що, як правомірно встановлено місцевим господарським судом, позивачем належним чином виконані зобов’язання по договору. При цьому, відповідач не повідомив позивача про відмову від виконання своїх обов’язків по договору згідно ст. 538 ЦК України, натомість, листом від 02.10.2006р. визнав заборгованість та зобов’язався здійснити поставку товару на суму заборгованості.

Що стосується зустрічних позовних вимог, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог з наступних підстав.

В обґрунтування зустрічного позову позивач посилається на порушення відповідачем зобов’язання щодо повної сплати 30 % попередньої оплати (передплачено 538 765 грн. замість 539 737,50 грн.). На думку позивача за зустрічним позовом несплата в якості попередньої оплати 972,50 грн. стало причиною завдання збитків на суму 310 130,68 грн.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов’язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Аналогічний припис міститься у ст. 224 ГК України, згідно з якою учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушені.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Стаття 614 ЦК України передбачає, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов’язань покладається при наявності вини (умислу або необережності).

У відповідності з вимогами п. 4 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та моральної шкоди.

Проте, притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності. При цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб’єкт та об’єкт правопорушення, а також суб’єктивна та об’єктивна сторони.

Суб’єктом цивільного правопорушення є боржник, а об’єктом правопорушення –зобов’язальні правовідносини кредитора та боржника. Суб’єктивну сторону становить вина боржника, а об’єктивну –протиправна поведінка боржника (невиконання або неналежне виконання обов’язку), наявність збитків у майновій сфері кредитора, причинний зв’язок між протиправною поведінкою боржника та збитками. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно з ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Важливим елементом доказування наявності реальних збитків є встановлення причинного зв’язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

На думку позивача за зустрічним позовом, відмовившись від виконання взятих на себе за договором зобов’язань, а саме відмовившись здійснити передбачені договором платежі в повному обсязі та, як наслідок отримати замовлений товар, головне управління завдало фірмі «ВЛІВ»реальні збитки, оскільки для виконання передбаченого спірним договором замовлення фірма «ВЛІВ»здійснювала закупівлю комплектуючих та матеріалів, які призначалися для виготовлення товару за індивідуальним замовленням. При цьому в обґрунтування вищезазначеного твердження позивачем за зустрічним позовом не надано документів, яки б підтверджували дійсність придбання останнім комплектуючих та матеріалів на виконання саме договору, укладеного між сторонами по справі (платіжні доручення).

Договір №039 від 03.10.2005р. між позивачем та польською фірмою «ALEX»(а.с. 87) не може бути прийнято як доказ того, що товариством цей договір було укладено саме на виконання договору №15/б від 29.03.2006р. на поставку контейнерів металевих, оскільки договір №039 було укладено майже на півроку раніше ніж було укладено договір №15/б.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів бере до уваги, що позивачем по зустрічному позову не доведено наявність протиправної поведінки головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міської ради та причинного зв’язку між такою поведінкою та збитками товариства.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає висновок місцевого господарського суд про задоволення позовних вимог обґрунтованим та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для скасування рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року у справі №20/240.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Київський міжобласний апеляційний господарський суд, -

постановив:

1.          Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»на рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року у справі №20/240 за позовом Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»про стягнення 344 265 грн. та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»до Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) про стягнення збитків в розмірі 310 130, 68 грн. залишити без задоволення.

2.           Рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року у справі №20/240 за позовом Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»про стягнення 344 265 грн. та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»до Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) про стягнення збитків в розмірі 310 130, 68 грн. залишити без змін.

3.          Справу №20/240 повернути до господарського суду Полтавської області.

Жук Г. А.

при секретарі судового засідання Рустам’яні Е.А.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з’явились;

від відповідача: Чхало В.В. –представник за дов. №01-005 від 25.01.2008р.,

Ковальчук О.М. –представник за дов. №01-004 від 25.01.2008р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»на рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року

у справі           №20/240 (суддя Киричук О.А.)

за позовом          Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) м. Київ

до                    товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»м. Кременчук

про                    стягнення 344 265 грн.,

за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»м. Кременчук

до                    Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) м. Київ

про                     стягнення збитків в розмірі 310 130, 68 грн., -

встановив:

Головне управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (далі –головне управління) звернулася до господарського суду Полтавської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»(далі –товариство) про повернення коштів в сумі 344 265 грн. шляхом перерахування їх на рахунок позивача.

В свою чергу, товариство звернулося із зустрічним позовом до господарського суду Полтавської області з позовом до головного управління про стягнення з головного управління 310 130,68 грн. збитків від невиконання умов договору.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 01.11.2007р. первісний позов задоволено повністю, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»на користь Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) 344 265 грн., 3 442,65 грн. витрат по сплаті державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції звернув увагу на ст. 693 ЦК України, направлену позивачем претензію та лист-відповідь на пропозицію про розірвання договору, дійшов висновку, що позовні вимоги про повернення сплачених коштів за договором №15/б від 29.03.2007р. у розмірі 344 265 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Крім того, місцевий господарський суд взяв до уваги ст. ст. 224, 225 ГК України, ст. 623 ЦК України, ст. 22 ЦК України та переконався, що позивач повинен довести протиправність дій відповідача і його вину, наявність та розмір збитків, наявність причинно-наслідкового зв’язку між протиправною поведінкою та спричиненням збитків.

Водночас, керуючись на ст. 33 ГПК України, місцевий господарський суд дійшов до висновку про те, що посилання товариства на недоплату 972,50 грн. до загальної сплаченої головним управлінням суми 538 765 грн. з необхідних 539 737,50 грн. в якості попередньої оплати як на причину завдання збитків на суму 310 130,68 грн., не є достатньо обґрунтованими для задоволення зустрічних позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, товариство звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007р. по справі №20/240 та прийняти нове, яким відмовити головному управлінню в задоволенні позовних вимог до товариства в повному обсязі, стягнути з головного управління на користь товариства 310 130,68 грн. збитків від невиконання умов договору.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовуються тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, скаржник звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що враховуючи п. п. 3.2, 3.4 договору ст. ст. 525, 526 ЦК України головне управління не перерахувало повну суму 30%-ї передоплати. При цьому, вказуючи на ст. 538 ЦК України, скаржник вважає, що товариство мало право не здійснювати головному управлінню поставку жодної одиниці товару, поки останній не здійснить перерахунок всієї суми передоплати, передбаченої умовами договору.

Водночас, товариство переконане, що головне управління помилково вважає спірний договір розірваним, так як товариство не прийняло пропозиції головного управління про розірвання договору.

Відтак, враховуючи ст. 652 ЦК України, скаржник вважає, що права головного управління порушені не були, оскільки невиконання умов договору сталося з причини невиконання самим головним управлінням своїх зобов’язань. Навпаки, дії головного управління на думку товариства, стали причиною понесення збитків останнім, оскільки невчасне здіснення розрахунків позивачем ускладнило здійснення закупівлі матеріалів та комплектуючих в строки та за цінами, які діли в той час, в який товариство розраховувало здійснити виготовлення та поставку товару. Тобто, істотні умови обставин укладення угоди змінились, як вважає скаржник, з вини позивача.

До того ж, беручи до уваги ст. ст. 1 та 43 ГПК України, товариство переконане, що господарський суд Полтавської області не дослідив вказані обставини належним чином і дав невірну юридичну оцінку правовідносинам між сторонами, дійшов помилкового висновку про підставність заявленого позову, що призвело до невірного застосування норм ЦК України, а тому, рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007р. підлягає скасуванню.

Крім цього, скаржник зазначає, що підставами для задоволення зустрічних позовних вимог є те, що враховуючи ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України товариство мало право не здійснювати постачання головному управлінню жодної одиниці товару, поки останній не здійснить перерахування всієї суми передоплати, передбаченої умовами договору. При цьому, товариство зазначає, що з метою своєчасного виконання взятих на себе зобов’язань воно виготовило та придбало інші дрібні комплектуючі для виготовлення контейнерів саме того типу, які замовило головне управління. До того ж, товариство виготовило вузли та агрегати, що є складовою частиною товару і можуть бути використані тільки за вказаним індивідуальним замовленням та не можуть бути реалізовані на ринку товарів України або закордоном. Відтак, реальні збитки склали 199 073,18 грн., недоотриманий прибуток склав 111 057,50 грн., всього 310 130,68 грн.

У той же час, скаржник звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що з метою недопущення збільшення суми збитків, товариство намагалось врегулювати спір в досудовому порядку шляхом пред’явлення головному управлінню претензії, яка задоволена не була.

Крім цього, скаржник у доповненнях до апеляційної скарги посилається на лист №1-10-404 від 13.04.2006р. та зазначає, що головне управління пропустило строк оплати вартості товару згідно договору, чим порушило умови договору та ЦК України та створило умови для зриву графіків поставки товару.

Позивач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 30.11.2007р. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»на рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року було прийнято до провадження та призначено розгляд справи.

В судових засіданнях 24.12.2007р., 28.01.2008р. та 18.02.2008р. представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги, в судовому засіданні 28.01.2008р. представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судовою колегією апеляційного суду встановлено наступне.

29.03.2007р. між товариством (продавець) та головним управлінням (покупець) було укладено договір №15/б (договір) (а.с. 8-11), відповідно до умов якого, продавець зобов’язався передати у власність товар - 925 штук контейнерів металевих ємністю 1100 л. (товар) на загальну суму 1 799 125 грн. (додаток №1 до договору) (а.с. 12), а покупець - прийняти та оплатити товар відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 3.1. договору, товариство зобов’язане поставити товар та передати його у власність головного управління відповідно до графіку поставки, наведеному в додатку №2 до договору, який є його невід’ємною частиною (а.с. 13).

Відповідно до п. 3.4 договору, оплата здійснюється шляхом перерахування, в якості передоплати 30% від загальної суми договору, а інші 70% по факту поставки, а відповідно до п. 3.5. договору, покупець зобов’язаний сплатити гроші за поставлений товар протягом 10-ти банківських днів з дати поставки шляхом перерахунку коштів на рахунок продавця.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, позивачем було перераховано на користь відповідача по договору всього 637 960,00 грн. (а.с. 16, 18), а відповідачем на виконання договору всього було поставлено 151 одиницю товару на загальну суму 293 695,00 грн.

Того ж дня, товариство направило головному управлінню відповідь на претензію (а.с. 21-25), в якій відмовило в задоволенні претензії в частині сплати пені. З метою подальшого виконання умов спірного договору висловлено прохання погасити дебіторську заборгованість в розмірі 106 002,50 грн. При цьому, товариством було висловлено пропозицію, відповідно до якої головному управлінню пропонувалось скласти новий графік постави товару у зміненому додатку №2 до спірного договору, але після негайного перерахування грошових коштів по фату отримання кожної партії товару в розмірі 70% від його вартості головним управлінням, та поставкою товариством товару.

11.07.2006р. головне управління направило товариству пропозицію про розірвання договору №15/б від 29.03.2006р. (а.с. 26).

Дана пропозиція у відповіді товариства від 20.07.2006р. (а. с. 44) була відхилена. Натомість було висловлено вимогу негайно приступити до належного виконання умов договору №15/б від 29.03.2006р.

02.10.2006р. товариство направило головному управлінню лист №01-751 з пропозицією розірвати договір. В цьому ж листі відповідач зобов’язується до 30.11.2006р. поставити товар у кількості 178 штук (на залишок перерахованих головним управлінням коштів в якості передоплати) на суму 346 210 грн. або повернути кошти в зазначеній сумі на розрахунковий рахунок головного управління.

17.11.2006р. головне управління вважаючи, що поставка була здійснена на загальну суму 293 695 грн., а у розпорядженні товариства знаходяться кошти у розмірі 344 265 грн., звернулося з позовом до суду про їх стягнення.

Водночас, товариство вважаючи, що головне управління порушило зобов’язання щодо повної сплати 30 % попередньої оплати (передплачено 538 765 грн. замість 539 737,50 грн.), що в свою чергу стало причиною завдання збитків на суму 310 130,68 грн., також звернулося з позовом про стягнення вказаної суми.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 174, ч. 1 ст. 193 ГК України, господарські зобов’язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов’язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як вбачається з матеріалів справи, товариство, на виконання п. 3.4. договору надало головному управлінню рахунок-фактуру №СФ-0000018 від 04.04.2006р. на суму 538 765,00 грн., а головне управління здійснило попередню оплату відповідно до виставленого товариством рахунку-фактури, про що свідчить платіжне доручення №200 від 20.04.2006р. на виставлену суму (а.с. 17 та 16 відповідно).

Крім того, головне управління здійснило оплату за першу поставку партії товару, про що свідчить виставлений товариством рахунок-фактура №СФ-20 від 11.05.2006р. на суму 99 195,00 грн. (кількість товару 51 штука) та платіжне доручення №238 від 15.05.2006р. на зазначену суму (а.с. 19 та 18 відповідно).

Товариством було поставлено тільки 151 контейнер, а саме: 11.05.2006р. - у кількості 51 шт., 17.05.2007р. - у кількості 52 шт., 26.05.2007р. - у кількості 47 шт., на загальну суму 293 695,00 грн. Всі зазначені вище поставки товару були здійсненні з порушенням строків, встановлених графіком поставки товару.

Головне управління, у зв’язку з невиконанням відповідачем зобов’язань за договором щодо строків поставки товару, направило товариству претензію від 24.05.2006р. з вимогою поставити товар на суму 1 161 165,00 грн.

11.07.2006р. головне управління, в зв’язку з невиконанням товариством умов договору, направило пропозицію про розірвання договору.

Своїм листом №01-751 від 02.10.2006р. товариство визнало за собою те, що не в змозі забезпечити поставку товару згідно договору та зобов’язалося до 30.11.2006р. поставити контейнери на суму 344 265,00 грн., тобто на залишок передоплаченої головним управлінням суми, або повернути грошові кошти на рахунок головного управління (а.с. 43).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов’язань за договором.

Посилання скаржника на те, що головним управлінням сплачено неповну суму передоплати згідно договору колегією суддів відхиляються, оскільки головним управлінням було сплачено саме ту суму, яка була пред’явлена до сплати товариством шляхом виставлення рахунку-фактури №СФ-0000018 від 04.04.2006р. на суму 538 765,00 грн., про що свідчить платіжне доручення №200 від 20.04.2006р. на виставлену суму.

Твердження скаржника на незастосування судом першої інстанції приписів ст. 538 ЦК України колегією суддів апеляційного господарського суду не береться до уваги, оскільки дана норма не може бути застосована у спірних взаємовідносинах тому, що, як правомірно встановлено місцевим господарським судом, позивачем належним чином виконані зобов’язання по договору. При цьому, відповідач не повідомив позивача про відмову від виконання своїх обов’язків по договору згідно ст. 538 ЦК України, натомість, листом від 02.10.2006р. визнав заборгованість та зобов’язався здійснити поставку товару на суму заборгованості.

Що стосується зустрічних позовних вимог, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог з наступних підстав.

В обґрунтування зустрічного позову позивач посилається на порушення відповідачем зобов’язання щодо повної сплати 30 % попередньої оплати (передплачено 538 765 грн. замість 539 737,50 грн.). На думку позивача за зустрічним позовом несплата в якості попередньої оплати 972,50 грн. стало причиною завдання збитків на суму 310 130,68 грн.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов’язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Аналогічний припис міститься у ст. 224 ГК України, згідно з якою учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушені.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Стаття 614 ЦК України передбачає, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов’язань покладається при наявності вини (умислу або необережності).

У відповідності з вимогами п. 4 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та моральної шкоди.

Проте, притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності. При цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб’єкт та об’єкт правопорушення, а також суб’єктивна та об’єктивна сторони.

Суб’єктом цивільного правопорушення є боржник, а об’єктом правопорушення –зобов’язальні правовідносини кредитора та боржника. Суб’єктивну сторону становить вина боржника, а об’єктивну –протиправна поведінка боржника (невиконання або неналежне виконання обов’язку), наявність збитків у майновій сфері кредитора, причинний зв’язок між протиправною поведінкою боржника та збитками. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно з ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Важливим елементом доказування наявності реальних збитків є встановлення причинного зв’язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

На думку позивача за зустрічним позовом, відмовившись від виконання взятих на себе за договором зобов’язань, а саме відмовившись здійснити передбачені договором платежі в повному обсязі та, як наслідок отримати замовлений товар, головне управління завдало фірмі «ВЛІВ»реальні збитки, оскільки для виконання передбаченого спірним договором замовлення фірма «ВЛІВ»здійснювала закупівлю комплектуючих та матеріалів, які призначалися для виготовлення товару за індивідуальним замовленням. При цьому в обґрунтування вищезазначеного твердження позивачем за зустрічним позовом не надано документів, яки б підтверджували дійсність придбання останнім комплектуючих та матеріалів на виконання саме договору, укладеного між сторонами по справі (платіжні доручення).

Договір №039 від 03.10.2005р. між позивачем та польською фірмою «ALEX»(а.с. 87) не може бути прийнято як доказ того, що товариством цей договір було укладено саме на виконання договору №15/б від 29.03.2006р. на поставку контейнерів металевих, оскільки договір №039 було укладено майже на півроку раніше ніж було укладено договір №15/б.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів бере до уваги, що позивачем по зустрічному позову не доведено наявність протиправної поведінки головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міської ради та причинного зв’язку між такою поведінкою та збитками товариства.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає висновок місцевого господарського суд про задоволення позовних вимог обґрунтованим та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для скасування рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року у справі №20/240.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Київський міжобласний апеляційний господарський суд, -

постановив:

1.          Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»на рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року у справі №20/240 за позовом Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»про стягнення 344 265 грн. та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»до Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) про стягнення збитків в розмірі 310 130, 68 грн. залишити без задоволення.

2.           Рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року у справі №20/240 за позовом Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»про стягнення 344 265 грн. та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича комерційна фірма «Влів»до Головного управління житлового господарства виконавчого органу Київської міськради (Київської міської держадміністрації) про стягнення збитків в розмірі 310 130, 68 грн. залишити без змін.

3.          Справу №20/240 повернути до господарського суду Полтавської області.

4.          Постанова набирає чинності з дня її прийняття.

Головуючий суддя:                                                                      Агрикова О.В.

Судді:

Рудченко С.Г.

Жук Г. А.

Дата відправки 29.02.08