ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.08                                                                                           Справа№ 3/391А

Суддя Н.Березяк при секретарі І. Сеник розглянула матеріали справи

за позовом: ТзОВ „РІЗОНД”, м. Львів

до відповідача: ДПІ у Галицькому районі м. Львова

Про визнання недійсними податкових повідомлень –рішень № /0 та №/0 від 23.02.2007 року.

За участю представників:

Від позивача: Волинець А.О. - представник

Від відповідача: Хома Т.І. - представник

Представникам сторін роз’яснено права та обов‘язки, передбачені ст. ст. 49, 51 КАС України.

Суть спору: Подано позов ТзОВ „РІЗОНД” до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова про визнання недійсними податкових повідомлень –рішень №/0 та №/0 від 23.02.2007 року.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задоволити позовні вимоги з мотивів наведених в позовній заяві, матеріалах справи та поясненнях наданих в судовому засіданні.

Відповідач проти позову заперечує з мотивів та підстав, наведених у відзиві на позов.

В судовому засіданні оголошувалась перерва до 30.01.2008 року.

30.01.2008 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

29.01.2007 року ДПІ у Галицькому районі м. Львова проводилась виїзна позапланова документальна перевірка ТзОВ „РІЗОНД” з питань взаєморозрахунків ТзОВ „Вояж” та ТзОВ „Поліпромсервіс”за період з 01.08.2003 р. по 01.04.2005 р.

За результатами перевірки ТзОВ „РІЗОНД” податковою інспекцією було складено акт №352/23-024/32126990 від 07.02.2007 року та прийнято податкові повідомлення - рішення №/0 та №/0 від 23.02.2007 року, за яким ТзОВ „РІЗОНД” визначено податкове зобов’язання у розмірі 255 267,00 грн. з податку на прибуток та 175 140,00 грн. з податку на додану вартість.

ТзОВ „РІЗОНД” не погоджується з прийнятими податковими повідомленнями - рішеннями, що стало підставою їх оскарження в судовому порядку.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення.

При прийнятті постанови, суд виходив з наступного :

Постановою господарського суду Львівської області від 20.09.2006 року №5/2607-12/401, яка набрала законної сили, було визнано недійсним договір купівлі –продажу № б/н від 14.08.2003 року укладений між ТзОВ „РІЗОНД” та ТОВ „Вояж”. На підставі вище зазначеної постанови 29.01.2007 року ДПІ у Галицькому районі провела виїзну позапланову документальну перевірку ТзОВ „РІЗОНД”.

Під час проведення позапланової перевірки податковою інспекцією 13.06.2005 р. було зафіксовано, що ТзОВ „Різонд” за період серпень 2003 року –вересень 2004 року проводило взаєморозрахунки з ТзОВ „Вояж” відповідно до укладеного договору від 14.08.2003 року, а саме: придбавало будівельні матеріали на загальну суму 583800,00 грн. В ході проведення перевірки податковою інспекцією було направлено запит до ДПІ у Подільському районі м. Києва про проведення зустрічної перевірки ТОВ „Вояж” за період серпень 2003р. –травень 2004 р. У відповіді від 24.06.2005 р. ДПІ у Подільському районі м. Києва повідомила, що ТОВ „Вояж” не подає звітності до ДПІ, а остання податкова звітність подана за 2000 р.

З огляду на викладене, відповідач прийшов до висновку, що позивач в порушення п.5.1 п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” від 22.05.97 р. № 283/97 безпідставно включив до складу валових витрат витрати по договору на поставку товарів, одержаних від ТзОВ „Вояж” в сумі 583800,00 грн., який господарським судом визнаний недійсним.

На підставі акту №352/23-024/32126990 від 07.02.2007 року, який був складений при проведенні перевірки ТзОВ „РІЗОНД”, за результатами адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень були прийняті податкові повідомлення - рішення №/1 та №/1 від 23.02.2007 року, за якими ТзОВ „РІЗОНД” визначено податкове зобов’язання у розмірі 255 267,00 грн. з податку на прибуток та 175140,00 грн. з податку на додану вартість.

Доводи відповідача необґрунтовані і не заслуговують на увагу суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ „РІЗОНД” та ТОВ „Вояж” було укладено договір купівлі-продажу № б/н товару. На виконання умов договору в період серпень 2003 р. – травень 2004 р. ТОВ „Вояж” продав, а ТзОВ „РІЗОНД” купив продукцію. ТзОВ „РІЗОНД” включено до складу валових витрат товар –фарби будівельні та спеціальні в асортименті, пінополіурітан, інші матеріали будівельного призначення згідно накладних № 081418 від 14.08.2003 р., № 09036 від 03.09.2003 р., №100156 від 01.10.2003 р., № 112717 від 27.11.2003 р., № 113055 від 30.11.2003 р., № 120122 від 01.12.2003, №120840 від 08.12.2003 р., №042919 від 2904.2004 р., №052837 від 28.05.2004р. на суму 583 800 грн.(без ПДВ).

Суми податку на додану вартість по податкових накладних включені позивачем до складу податкового кредиту у серпні 2003 р. –травні 2004 р. та вписані в книгу обліку придбання товарів /робіт, послуг/ і відображені в декларації з податку на додану вартість за серпень 2003 р. –травень 2004 р. на суму ПДВ –116 760 грн. та включені позивачем до податкового кредиту згідно з п.п. 7.2.6. п .7.2., п.п. 7.4.1. п.7.4. ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” від 03.04.1997р.

Не заслуговують на увагу твердження відповідача проте, що ТзОВ „Різонд” безпідставно віднесено до податкового кредиту суми ПДВ не підтверджені податковими накладними, оскільки такі суми податку не були внесені ТзОВ „Вояж” до бюджету.

Відповідно до п.п. 7.2.6. підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна, видана платником податку, який поставляє товари (послуги).

Відповідно до п.п 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість”, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Не підлягають включенню до податкового кредиту, згідно з п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 зазначеного Закону, суми сплаченого (нарахованого) податку у зв’язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону "Про податок на додану вартість" платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Таким чином, як випливає з вищенаведеного, сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця та суму бюджетного відшкодування.

Стаття 19 Конституції встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти позову. В порушення зазначеної норми Відповідач не надав суду жодних доказів правомірності прийняття ним спірного податкового повідомлення-рішення.

З урахуванням положень чинного законодавства України, практики його застосування найвищою судовою інстанцією України та обставин справи, суд дійшов висновку що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення.

Судові витрати, за згодою сторін, покласти на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.7-9, 14, 17, 69-71, 79, 86,158-163, 167, п.п. 3, 6 Прикінцевих та перехідних положень КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задоволити.

2.          Скасувати податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова № /0 від 23.02.2007 року. та №/0 від 23.02.2007 р.

3.          Судові витрати покласти на позивача.

4. Постанову може бути оскаржено в порядку, визначеному главою 1 розділу ІV КАС України.

Повний текст Постанови виготовлений та підписаний, в порядку, визначеному ч.3 ст.160 КАС України, 04.02.2008р.

Суддя                                                                                                     Березяк Н.Є.