Харківський апеляційний господарський суд
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2008 року                     Справа № 33/275-07

Колегія суддів у складі:

головуючого судді Олійника В.Ф., судді Гончар Т.В., судді Кравець Т.В.

при секретарі – Бухановій Т.А.

за участю представників:

позивача – Мовчан О.О. (дов. № 01-62 юр/ 4243 від 03.08.07р.), Корякіна Т.І. (дов. № 01-62 юр/ 4210 від 02.08.07р.)

відповідача –Чубенка В.М. –голови правління

розглянувши апеляційну скаргу позивача (вх. № 69Х/2-5) на рішення господарського суду Харківської області від 12.12.2007 року по справі № 33/275-07

за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків

до Закритого акціонерного товариства „Жилкомсервіс”, м. Харків

про стягнення 314,58 грн.

встановила:

В жовтні 2007 року позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з відповідача 314,58 грн., у тому числі 74,21 грн. пені, 186,55 грн. інфляційних, 53,82 грн. 3 % річних, нарахованих відповідачу за прострочення виконання грошового зобов’язання в результаті невиконання рішення суду від 26.09.2005р., яким з відповідача був стягнутий борг 880,46грн. станом на 01.06.05р. за використану електричну енергію, згідно договору на постачання електроенергії № 060420, укладеним між сторонами 01.05.2004р. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішення суду до цього часу не виконане, тому є підстави для застосування до відповідача санкцій передбачених Господарським та Цивільним Кодексами України та Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”.

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.12.2007 року (суддя Савченко А.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з ЗАТ „Жилкомсервіс” на користь АК "Харківобленерго" 186,55 грн. інфляційних, 53,82 грн. річних. Вирішено питання розподілу судових витрат. В решті позову відмовлено. Суд обґрунтовував рішення тим, що позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних, вимоги ж про стягнення пені за період з вересня 2006 року по лютий 2007року є безпідставним, оскільки нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконане.

Позивач в апеляційній скарзі порушує питання про скасування зазначеного рішення в частині відмови в стягненні нарахувань по пені та прийняття нового, яким позовні вимоги АК "Харківобленерго" задовольнити повністю, судові витрати покласти на відповідача, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, щодо застосування скорочених строків позовної давності , а саме п.6 ст. 232 ГК України, ст. 256 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Вимоги по скарзі обґрунтовує правомірністю встановлення сторонами в договорі № 060420 від 01.05.2004 року та в додатку № 2 до нього іншого порядку нарахування пені за прострочення виконання зобов'язань.

Відповідач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права та доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції рішенням господарського суду Харківської області від 26.09.2005р. по справі № 15/327-05 зафіксована заборгованість по оплаті за елекроенергію, що утворилася за договором на користування електричною енергією № 060420, укладеним між сторонами 01.05.2004р., за яким позивачем з червня 2004р. по травень 2005 р. було відпущено відповідачеві електричну енергію на загальну суму 880,46 грн. ( 733,72 грн. плата за електроенергію і 146,74 грн. ПДВ). Цим рішенням суду також стягнуто пеню, інфляційні та 3% річних з простроченої суми боргу.

Вказане рішення суду підлягало виконанню відповідачем з моменту набрання ним чинності.

У відповідності до статті 24 Закону України "Про виконавче провадження” від 21.01.1999 р. № 606-ХІV після набуття законної сили вищезазначеним судовим рішенням його виконання здійснювалося державною виконавчою службою, однак, як встановив місцевий господарський суд і не заперечував відповідач в судовому засідані апеляційної інстанції, рішення останнім не виконувалось. Тому позивачем за період з вересня 2006 року по лютий 2007 року нарахована пеня в сумі 74,21 грн. та індекс інфляції - 186,55грн і 3% річних -53,82 грн. за період з червня 2005 р. по серпень 2007 р.

Підставою звернення позивача до суду з позовом є прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання в результаті невиконання рішення господарського суду від 26.09.2005 р., яким з відповідача було стягнуто борг за договором, і через його несплату на відповідні грошові суми позивач нарахував визначені чинним цивільним законодавством штрафні санкції, інфляційні та річні.

Статтею 124 Конституції, статтею 115 Господарського процесуального кодексу України визначено правову природу судового рішення та обов’язковість його виконання на всій території держави після набрання ним законної сили.

Виконання судового рішення по стягненню грошових сум –це зобов'язання боржника виконати своє грошове зобов'язання в примусовій формі, якщо ним не буде використане право добровільного виконання, надане зазначеним Законом.

Грошове зобов’язання відповідача по виконанню рішення, як цивільний обов’язок, виникло при настанні юридичного факту, а саме, з моменту настання обов'язку за зобов'язанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно з ч. 1 ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Положення вказаної статті застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов'язання в не залежності від наявності вини в його діях. Слід зауважити, що після прийняття судом рішення про стягнення коштів, грошове зобов'язання боржника не припинилось, оскільки кредитор реально грошові кошти не отримав.

Діюче законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження по його примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином інфляційні витрати та три проценти річних не є збитками в розумінні частини 2 статті 22 ЦК України, а за своєю правовою природою є окремою формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Відтак, встановлені ст. 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 186,55 грн. інфляційних, 53,82 грн. 3 % річних від простроченої суми.

Разом з тим, посилання позивача в апеляційній скарзі на неправомірну відмову суду в частині стягнення пені в сумі 74.21 грн. колегія суддів вважає необгрунтованими, виходячи з наступного.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахувань по пені суд першої інстанції виходив з приписів ст.258 ЦК України, згідно яких до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік та приписів п.6 ст.232 Господарського кодексу України, якими передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконане. При цьому не прийняв до уваги твердження позивача про те, що сторони, відповідно до вимог п.6 ст.232 ГК мали право встановити інший порядок нарахування пені, передбачений в п. 4.2.1 договору, оскільки визначивши такий порядок, згідно якого пеня може нараховуватись протягом всього часу існування заборгованості, сторони фактично усунули саме поняття про час, коли в особи виникає право на позов, а також нивілювали такий правовий інститут у цивільному законодавстві, як позовна давність. Тим більше, що договір про збільшення позовної давності між сторонами не було укладено.

За таких обставин, з урахуванням строків оплати за договором суд першої інстанції дійшов висновку, що нарахування пені за період з вересня 2006 року по лютий 2007 року є безпідставним, в зв’язку з чим позов в частині стягнення пені не підлягає задоволенню.

З такими висновками місцевого господарського суду повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач послався на можливість, передбачену п.6 ст.232 ГК України, встановлювати інший строк протягом якого можуть здійснюватися нарахування штрафних санкцій і на пункт 4.2.1 договору від 01.05.2004 року, згідно якого сума пені повинна бути нарахована споживачу з дати остаточного розрахунку, зазначеної в додатку № 2 «Порядку розрахунків», до дня ліквідації заборгованості включно. Пунктом 6 цього додатку до договору сторони передбачили, що у разі несвоєчасної оплати обумовлених даним додатком нарахувань постачальник проводить споживачу нарахування пені, 3% річних та індексу інфляції за весь час прострочення, у тому числі за день оплати. Однак з цим погодитись не можна.

Відповідно статті 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, що встановлюється за згодою сторін.

В силу ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення платежу.

Згідно п. 4.2.1 договору зобов*язання відповідача забезпечуються нарахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України встановлена позовна давність один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Однак, при вирішенні даного спору слід враховувати положення частини другої статті 9 ЦК України, ст. 7, ч. 2 ст. 175 ГК України якими встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема, Господарський кодекс України, норми якого у регулюванні майнових відносин суб'єктів господарювання є спеціальними по відношенню до норм Цивільного кодексу України. Це стосується і положень про позовну давність.

Приписи пункту 6 ст.232 ГК України встановлюють шестимісячний строк від дня, коли зобов’язання мало бути виконане для пред'явлення позовів щодо нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором.

У відповідністю зі ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Однак з матеріалів справи не вбачається укладення сторонами такого договору про збільшення позовної давності. Таким чином твердженням позивача про те, що на підставі п. 6 ст. 232 ГК України, сторони п. 4.2.1 договору передбачили інший порядок нарахування пені надана власна оцінка з довільним тлумаченням норм законодавства, які колегія суддів вважає безпідставними.

Отже, надавши необхідну оцінку нормам ЦК України і ГК України колегія суддів дійшла висновку про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання данного зобов’язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконане.

За таких обставин, з урахуванням строків оплати за договором, нарахування пені за період з вересня 2006 року по лютий 2007 року, як того вимагає позивач, не може вважатися таким, що ґрунтується на законі, у зв’язку з чим судом першої інстанції правомірно відмовлено йому в задоволенні позову в цій частині.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга Акціонерної компанії "Харківобленерго" позбавлена фактичного та правового обґрунтування на її підтвердження, рішення господарського суду Харківської області від 12.12.2007 року прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, а доводи з яких подана апеляційна скарга про часткове скасування рішення є непереконливими і не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерної компанії "Харківобленерго" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.12.2007 року по справі № 33/275-07 залишити без змін.

Головуючий суддя В.Ф. Олійник

Суддя Т.В. Гончар

Суддя           Т.В. Кравець