ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"05" лютого 2008 р.

Справа № 4/470

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. за участю секретаря судового засідання Кузьмичової О.В. розглянув справу № 4/470

за адміністративним позовом: Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Кіровоград

до відповідача: житлово-експлуатаційної контори № 12 управління житлово - комунального господарства міськвиконкому, м. Кіровоград

про стягнення 17 063, 48 грн.

Представники:

від позивача - Пилипенко О.І., довіреність № 04-04/21 від 11.01.2007 року;

від відповідача - участі не брали. Про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені у відповідності до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України. 05.02.2008 року до господарського суду надійшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи через його зайнятість в розгляді справи Кіровоградським апеляційним судом. Вказане клопотання представника відповідача не підлягає до задоволення, оскільки на думку суду: по-перше, свідчить про факт належного повідомлення скаржника про час та місце судового засідання; по-друге, відповідач не є фізичною особою-підприємцем, а є комунальним підприємством з певною штатною чисельністю працівників, тому відповідач не був позбавлений права уповноважити на участь у судовому засіданні будь-якого з працівників підприємства або звернення до фахівців в галузі права для надання юридичної допомоги; по-третє, витребувані ухвалою господарського суду від 12.12.2007 р. документи від відповідача не перешкоджають розгляду справи, як і не перешкоджає розгляду справи неявка представника відповідача в судове засідання; вчетверте, суд відповідно до ухвали від 12.12.2007 р. не визнав обов’язковою явку представників сторін в судове засідання, а відповідач не заявляв будь-якого клопотання щодо огляду або витребування додаткових доказів відповідно до ст.ст. 79 КАС України. Натомість, судом враховується, що відповідачем подані заперечення по суті позовних вимог, які господарським судом при прийнятті рішення будуть розглянуті та рішення приймається з урахуванням позиції відповідача та його доводів.

Крім того, відкладення розгляду справи на іншу дату неможливе, оскільки спливає передбачений ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України двохмісячний строк розгляду справи, а його продовження не передбачено законом. Згідно до заяви представника відповідача від 26.12.2007 року ухвалою суду від 15.01.2008 року розгляд справи відкладено до 12 год. 05.02.2008 року.

час прийняття постанови: 12 год. 35 хв.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, факти та відповідні їм правовідносини між сторонами спору, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач наполягає на тому, що згідно зі звіту „Про зайнятість та працевлаштування інвалідів”, наданого відповідачем до відділення Фонду, на підприємстві відповідача повинно працювати 2 інваліди, але не було працевлаштовано жодного.

Таким чином, на думку позивача, відповідачем не створено 2 робочі місця для працевлаштування інвалідів і виходячи з середньорічної заробітної плати в розмірі 7 960 грн. 53 коп. та враховуючи середньооблікову кількість штатних працівників облікового складу 38 осіб, сума штрафних санкцій складає : 15 921 грн. 06 коп.

Письмовий відзив на позовні вимоги відповідач суду надав, позовні вимоги заперечив повністю посилаючись на ту обставину, що підприємство перебувало на спрощеній системі оподаткування та відповідно до Указу Президента України сплачувало єдиний податок і фактично було звільнене від сплати штрафних санкцій за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів. Крім того, підприємство працювало збитково, не мало прибутку за рахунок якого могло б створити робочі місця для інвалідів або сплатити суму штрафних санкцій.

Дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши нормативні документи, які регулюють спірні правовідносини, доводи позивача щодо обґрунтування своєї позиції та відповідача щодо спростування доводів позивача, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з наступних підстав:

Як обґрунтовано посилається позивач в заявленому позові, статтями 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" із змінами, внесеними Законом України № 2606-111 від 05.07.2001року „Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, який вступив в дію 01.08.2001(в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює 25 чоловік - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України „Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 05.07.2001 року, підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 15 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого, подають до відділень звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно, 15 квітня року, що настає за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Таким чином, відповідач повинен був перерахувати штрафні санкції за 2006 рік у розмірі 15 921 грн. 06 коп. самостійно до 15.04.2007 року згідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік.

Відповідач своєчасно 01.02.2007 року подав звіт, але самостійно не сплатив адміністративно-господарські санкції в указаний термін, тому станом на 10.12.2007 року за ним рахується заборгованість по сплаті адміністративно-господарських санкцій до відділення на суму 15 921 грн. 06 коп.

Натомість, як вбачається із Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2006 рік відповідач зазначив кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” в кількості 2 особи та визнав, що на підприємстві не працювала жодна особа, якій відповідно до законодавства встановлена інвалідність, самостійно обрахував суму адміністративно-господарських санкцій, (а.с. 6).

Фактично вказаний звіт судом розцінюється як узгоджене відповідачем зобов'язання перед позивачем про необхідність оплати штрафних санкцій за нестворені 2 робочі місця в 2006 році виходячи з середньооблікової кількості штатних працівників в кількості 38 осіб та фонду оплати праці штатних працівників 302,5 тис. грн.

Будь-яких інших доказів про вжиття заходів для створення робочого місця для двох осіб, яким згідно законодавства встановлена інвалідність та її працевлаштування відповідач суду не надав.

Фактично відповідачем допущено правопорушення пов'язане з невиконанням нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів через помилкове трактування своїх зобов'язань в результаті перебування підприємства на єдиному податку.

Господарським судом враховується, що Указ Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва" від 03.07.98 р. № 727 не містить норм щодо звільнення підприємств від обов'язку виконання нормативу створення робочих місць для інвалідів, установленого Законом, а внески до Фонду соціального захисту інвалідів (про які йдеться у п. 6 Указу № 727) не є адміністративно-господарськими санкціями (про які йдеться у частині 1 ст. 20 Закону України № 875). А тому підприємства, що обрали спрощену систему оподаткування (платники єдиного податку), зобов'язані виконувати норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, установлений Законом, а в разі його не виконання - сплачувати адміністративно-господарські санкції до обласних відділень Фонду соціального захисту інвалідів.

Крім того, відповідно до п.6 Указу суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником саме певних видів податків і зборів (обов'язкових платежів). У ст. 92 Конституції зазначено, що система оподаткування, податки і збори встановлюються виключно Законами України. Частиною 6 ст. 1 Закону України "Про систему оподаткування" від 25.06.91 р. № 1251-ХП (далі - Закон № 1251) встановлено, що "податки і збори (обов'язкові платежі), справляння яких не передбачено цим Законом, крім визначених Законом України "Про джерела фінансування дорожнього господарства України", сплаті не підлягають". Адміністративно-господарські санкції за не працевлаштування інвалідів згідно Закону України „Про систему оподаткування" не відносяться до податків і зборів, оскільки податками і зборами (обов'язковими платежами) вважаються обов'язкові внески до бюджетів та до державних цільових фондів, що здійснюються платниками у порядку і на умовах, що визначаються законами України про оподаткування.

Однак ст. 14 та 15 Закону № 1251 не містять такого податку чи збору (обов'язкового платежу), як внесок до Фонду соціального захисту інвалідів, а Закон № 875 не є законом України про оподаткування.

Тому можна зробити висновок, що внески збори та податки це однорідні поняття та уособлюють в собі обов'язковий платіж до бюджетів та до державних цільових фондів. Адміністративно-господарські санкції на відміну від внесків не мають таких основних критеріїв як пропорційності та рівномірності. З огляду на вищевикладене, чинним законодавством не визначене таке поняття як внески.

Відповідно до ч. І ст. 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частина 1 ст. 238 Господарського Кодексу України визначає, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Адміністративно-господарські санкції за не створення робочого місця інваліда ніяк не можна ототожнювати з внесками до Фонду соціального захисту інвалідів. Оскільки внесків до Фонду соціального захисту в природі не існує, а є лише адміністративно-господарська санкція за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів для всіх підприємств різних форм власності.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище суб'єкти малого підприємництва, що обрали спрощену систему оподаткування (платники єдиного податку) зобов'язані виконувати норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, встановлений Законом України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", а в разі його невиконання - сплачувати адміністративно-господарські санкції до територіальних (обласних) відділень Фонду соціального захисту інвалідів відповідно до „Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів".

Згідно до повідомлення Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості № 03-2579 від 21.11.2007 року відповідач інформацію про потребу в інвалідах і звіти про наявність вільних робочих місць для інвалідів у 2006 році Кіровоградському міськрайонному центру зайнятості не подавав.

Господарським судом звертається увага на те, що відповідачем не виконувались вимоги наказу Державного комітету статистики № 244 від 06.07.1998 р., яким затверджена форма статистичної звітності № 3-ПН "Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад)", який повинен подаватись підприємствами, установами та організаціями щомісячно на адресу державної служби зайнятості.

При вирішенні спору господарським судом враховується, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладено на органи працевлаштування, перелічені в ч. 1 ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Висновок про правомірність вимог позивача суд також робить на підставі системного аналізу отриманих доказів по справі. Так судом встановлено, що відповідно до середньо облікової чисельності штатних працівників ( 38 осіб) відповідач у 2006 році мав створити 2 робочі місця для працевлаштування інвалідів, а фактично не створив жодного.

За приписом ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Враховуючи, що відповідачем не надано доказів вжиття ним вичерпних заходів для недопущення правопорушення та не спростовано надані позивачем докази про наявність правопорушення, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення враховуючи наступне.

Виходячи з припису пункту першого Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів (далі Положення) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95 року № 314, зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.02 року № 19, робоче місце інваліда - це окреме робоче місце, або ділянка виробничої площі на підприємстві, в установі та організації, не залежно від форм власності та господарювання, де створенні необхідні умови для праці інваліда. Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда (п. 3). Підприємства повинні розробляти заходи щодо створення робочих місць для інвалідів і включати їх до колективного договору (п. 5). Таким чином, створеним робочим місцем є те, яке введено в дію шляхом працевлаштування інваліда. Закон зобов'язує відповідача відповідно до встановленого нормативу, створити робочі місця для праці інвалідів, зазначити їх у колективному договорі і інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення, та відділення Фонду соціального захисту інвалідів. Відповідач не створив робочі місця для інвалідів і повинен нести відповідальність за ст. 20 Закону.

За ст. 19 Закону керівники підприємств, установ і організацій, не залежно від форм власності і господарювання у разі не забезпечення зазначених нормативів несуть відповідальність у встановленому законом порядку. А в разі коли кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, то відповідальність покладається на підприємства у вигляді щорічної сплати штрафних санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце не зайняте інвалідом.

Отже, господарським судом безспірно встановлено, що відповідачем не було створено 2 робочі місця для працевлаштування інваліда і не було введено в дію це робоче місце шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Поряд з цим, Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо професійної і трудової реабілітації інвалідів” який набрав чинності з 01.01.2006 року і фактично діяв в період виникнення спірних правовідносин, встановлено наступне.

У Законі України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" 1 частину другу статті 1 викласти в такій редакції: "Центральні і місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації (незалежно від форм власності і господарювання, виду діяльності і галузевої належності), їх філії, відділення, представництва, що ведуть окремий облік результатів фінансової та господарської діяльності, банки та інші фінансові установи, фізичні особи, які використовують найману працю, а також представництва іноземних юридичних осіб (у тому числі міжнародних організацій), які використовують працю найманих працівників - громадян України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, залучають представників громадських організацій інвалідів до підготовки рішень, що стосуються інтересів інвалідів";

5) статті 19 і 20 викласти в такій редакції:

"Стаття 19. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

До виконання підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною першою цієї статті, може бути зараховано забезпечення роботою інвалідів на підприємствах, в організаціях громадських організацій інвалідів шляхом створення господарських об'єднань підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, та підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів з метою координації виробничої, наукової та іншої діяльності для вирішення спільних економічних та соціальних завдань.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, порядок його встановлення визначаються виключно цим Законом. Якщо іншими законами встановлюються нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, або порядок їх встановлення, відмінні від зазначених у цьому Законі, застосовуються положення цього Закону.

Стаття 20. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів).

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України .

У разі несплати адміністративно-господарських санкцій або пені чи неможливості їх сплати за рішенням господарського суду їх стягнення в примусовому порядку може бути звернено на майно підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, в порядку, передбаченому законом.

Спори, що виникають із правовідносин за статтями 19, 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку. Фонд соціального захисту інвалідів, його відділення мають право захищати свої права та законні інтереси, у тому числі в суді".

Позивачем правильно проведено розрахунок заборгованості відповідача за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів в 2006 році на суму 15921 грн. 06 коп.

Крім того, відповідно до Порядку нарахування пені та її сплати, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України № 223 від 15.05.2007 року порушення строку сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, розмір якої обчислюється виходячи із 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діє на момент подання позовної заяви. Таким чином, до стягнення підлягає пеня в розмірі 1 142 грн. 42 коп. (15 921 грн. 06 коп. Х 8 % Х 120 : 100 : 365 Х 239) за період з 16.04.07 р. по 10.12.2007 року включно.

За таких обставин відповідач повинен сплатити 15 921 грн. 06 коп. заборгованості з відрахувань цільових коштів на створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів та пеню за несвоєчасну сплату штрафних санкцій в розмірі 1 142 грн. 42 коп.

Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених чинним законодавством України на нього завдань здійснює контроль за виконанням суб'єктами господарювання чотирьохвідсоткового нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, в тому числі шляхом стягнення в судовому порядку адміністративно-господарських санкцій за невиконання ними такого нормативу в розмірі середньорічної заробітної плати працівника за кожне незайняте робоче місце інвалідам згідно ст.ст. 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Крім того, господарський суд не погоджується з доводами відповідача про необґрунтованість вимог щодо стягнення штрафних санкцій через відсутність прибутку у відповідача в 2006 році та вважає їх безпідставними враховуючи наступне.

Згідно до приписів ст. 20 Закону № 875 визначено, що сплату штрафних санкцій підприємства (об'єднання), установи і організації проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів); у разі відсутності коштів штрафних санкцій можуть бути застосовані шляхом звернення стягнення на майно підприємства (об'єднання), установи і організації в порядку, передбаченому законом.

Закон № 875 не ставить обов'язок щодо сплати штрафних санкцій в залежність від наявності чи відсутності прибутку.

Таку правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 14.06.2005 зі справи № 6/324 та від 21.06.2005 зі справи № 1/255.

Безпідставним є і посилання відповідача на приписи п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 70 від 31.01.2007 року, оскільки дія цього нормативного акту не розповсюджується на правовідносини, що виникли і існували протягом 2006 року та виходячи зі змісту цієї постанови не звільняються від сплати штрафних санкцій та пені підприємства, які не мали прибутку, оскільки мають посилання на інші джерела відповідно до законодавства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 94, 160, 162, 163, 167, 186, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Стягнути з житлово-експлуатаційної контори № 12 управління житлово - комунального господарства міськвиконкому, м. Кіровоград. вул. Єгорова, (р/р 4697, МФО 323538, ) заборгованість по сплаті адміністративно-господарських санкцій в розмірі 15 921 грн. 06 коп. за невиконання нормативу по працевлаштуванню інвалідів в 2006 році, пеню в розмірі 1 142 грн. 42 коп. за несвоєчасне перерахування адміністративно-господарських санкцій на загальну суму 17 063 грн. 48 коп. на користь Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Кіровоград, вул. 50 років Жовтня, 7а (р/р 0002 УДК в м. Кіровограді Головне Управління Державного Казначейства в Кіровоградській області, МФО 823016, ).

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову в порядку і строки відповідно до ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України. Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодекс - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Суддя

Ю. І. Хилько