ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 02/279а

"11" лютого 2008 р.

м. Черкаси, 12 год. 45 хв.

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання Ткаченко О.М., за участю представників:

позивача: Пасічник А.А. –за довіреністю, відповідача: Борисенко М.О. –за дорученням, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу

за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до відкритого акціонерного товариства «Торговий дім «Драбівагропостач»

про стягнення 6348 грн. 84 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено вимогу про стягнення з відповідача 6348 грн. 84 коп., в тому числі 5937 грн. адміністративно-господарських санкцій за незайняте інвалідами у 2006 році у відповідача 1 робоче місце та 411 грн. 84 коп. пені за порушення строку сплати зазначених санкцій, з мотивів порушення відповідачем вимог статей 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала у заявленій сумі, заперечила проти доводів відповідача та пояснила, що відповідач не працевлаштував інваліда, не виконав норматив, чим порушив вимоги Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні". .

Відповідач у відзиві на адміністративний позов заперечив проти вимоги позивача з мотивів виконання ним вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", оскільки він листом від 23.01.2006 року повідомив центру зайнятості про готовність підприємства до працевлаштування інваліда, та щомісяця протягом 2006 року подавав звітність по формі № 3 ПН у місцевий орган зайнятості про наявність вільних вакансій з можливістю працевлаштування робітника, який має інвалідність, однак, відповідачу не направлялися інваліди для працевлаштування.

Представник відповідача у судовому засіданні, заперечуючи проти позову, посилався на доводи та міркування, викладені у відзиві на позов, та пояснив, що відповідач створив робочі місця для працевлаштування інвалідів і систематично повідомляв про наявність їх наявність центру зайнятості, як того вимагає закон, але працевлаштування інваліда не є обов’язком підприємства, оскільки до відповідача не було направлено жодного інваліда для працевлаштування і вони самостійно не зверталися, тому вини відповідача у невиконанні нормативу немає, отже, немає підстав для задоволення позову, просив відмовити позивачу в позові.

У судовому засіданні оголошувалася перерва із 28.01.2008 року по 11.02.2008 року.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд встановив наступне.

Згідно статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю (далі - підприємства) у 2006 році встановлювався норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працювало від 8 до 25 осіб –у кількості одного робочого місця.

В частині 2 статті 19 вказано, що підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 20 Закону підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом.

В частині 4 статті 20 Закону вказано, що адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, фізичними особами самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Таким чином, у разі невиконання відповідачем у 2006 році встановленого законом нормативу, він зобов’язаний був сплатити адміністративно-господарські санкції не пізніше 15 квітня 2007 року.

Як вбачається із звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік і не заперечується відповідачем, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу в 2006 році у відповідача складала 24 особи, отже, для відповідача норматив на 2006 рік складав 1 робоче місце для працевлаштування інвалідів.

У звіті відповідачем вказано, що в 2006 році на підприємстві інваліди не працювали. Тобто, відповідач не виконав встановлений Законом норматив.

Однак, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши представників сторін, суд приходить до висновку, що у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені, виходячи із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У частині 3 статті 19 Закону вказано, що підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно статті 18 Закону підприємства зобов’язані: 1) виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, 2) надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, 3) звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, аналіз правових норм про захист інвалідів дає підстави стверджувати про те, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати, шукати і працевлаштовувати інвалідів. Такий обов’язок відповідно до закону покладається на органи працевлаштування інвалідів.

Суд вважає, що відповідач довів і належними доказами підтвердив вжиття ним всіх залежних від нього заходів для виконання встановленого Законом нормативу. Так, відповідач надіслав директору Драбівського районного центру зайнятості лист від 23.01.2006 року № 04/1 (отриманий останнім 23.01.2006 року, вх. № 110), в якому відповідач повідомив про те, що ВАТ «Торговий дім «Драбівагропостач»має можливість працевлаштування на підприємстві інвалідів, просив направити на підприємство працівників.

Після цього відповідач щомісяця направляв Драбівському центру зайнятості звіти форми № 3-ПН, у яких у графі 15 робив відмітку про наявність вакансій для працевлаштування осіб із обмеженими можливостями для роботи, в тому числі у звітах за березень, червень, грудень 2006 року чітко вказано про наявність вакансії (чи декількох) для працевлаштування інвалідів. Суд вважає, що той факт, що у решті звітах не вказано чітко про вакансії саме для інвалідів не має значення для даної справи, оскільки відповідач у вказаному листі від 23.01.2006 року повідомив про наявність вакансій саме для такої категорії працівників, а у звіті за березень 2006 року надав інформацію центру зайнятості про виділені для інвалідів 2 робочих місця і ця інформація є дійсною до моменту її заповнення чи скасування. Суду не подано доказів того, що відсутність такої відмітки у ряді звітів якимось чином вплинула на можливість направлення інвалідів на роботу.

Суду не подано доказів направлення відповідачу інвалідів для працевлаштування чи самостійного звернення інвалідів до відповідача з метою працевлаштування, і не подано доказів відмови відповідачем у прийнятті інвалідів на роботу. Закон не вказує, як саме повинні виділятися підприємствами місця для працевлаштування інвалідів, якими документами оформлятися, як часто повинні подаватися звіти, тому суд вважає подані позивачем звіти форми № 3-ПН із відмітками центру зайнятості належними доказами виділення відповідачем робочих місць для працевлаштування інвалідів і повідомлення про це державній службі зайнятості. Суд вважає, що у вказаних звітах достатньо інформації для організації працевлаштування інвалідів, як то вимагається в статті 18 Закону.

Тобто, відповідач довів, що він ужив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, на що вказується у частині 2 статті 218 Господарського кодексу України.

У даному випадку судом встановлено часткову наявність складу правопорушення –тобто відсутні докази дотримання усієї процедури створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, однак, негативний наслідок настав не із-за цього, а внаслідок того, що інваліди не були направлені для працевлаштування відповідними державними органами чи не звертались самостійно, тобто, відсутні вина відповідача у тому, що не працевлаштовані інваліди на вакантні місця.

За таких обставин позов задоволенню не підлягає.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 94, 160 –163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                           А.Д. Пащенко

Постанова складена в повному обсязі 12.02.2008 року.