СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

16 січня 2008 року

Справа № 2-3/15289-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Плута В.М.,

суддів                                                                      Гонтаря В.І.,

Борисової Ю.В.,

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Кримського республіканського підприємства "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Бахчисарая" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Соколова І.О.) від 20.11.2007 у справі № 2-3/15289-2007

за позовом           малого приватного підприємства "Екос" (вул. Чечеткіна, 8-а,Сімферополь,95022)

до           Кримського республіканського підприємства "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Бахчисарая" (вул. Гагаріна, 6,Бахчисарай,98400)

про стягнення 45905,34 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 20.11.2007 у справі № 2-3/15289-2007 поновлено строк позовної давності та позов задоволено.

Стягнуто з Бахчисарайського виробничого підприємства водопроводно - каналізаційного господарства на користь малого приватного підприємства “Экос” заборгованість у розмірі 45905,34 грн., 460,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В основу рішення були покладені загальні норми господарського та цивільного права, а саме статті 525, 526 Цивільного кодексу України, які регулюють зобов’язальні правовідносини сторін.

Крім того, суд за клопотанням позивача поновив строк позовної давності на підставі статті 267 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з цим судовим актом, відповідач звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд необґрунтовано відхилив важливі обставини справи. Так, відповідач посилається на те, що ним були перераховані всі кошти на погашення боргу перед малим приватним підприємством "Екос", які були виділені з республіканського бюджету. Таким чином, відповідач вбачає відсутність з його боку вини, в обґрунтування чого посилається на листування з міністерством ЖКГ та інші листи.

Крім того, заявник апеляційної скарги вказує на пропуск строку позовної давності, а також на відсутність повноважень головного бухгалтера підписувати акти звірки взаємних розрахунків.

Сторони у судове засідання не з'явились, своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не скористались. До початку судового засідання від сторін до суду надійшли клопотання про відкладення слухання справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника у судовий процес, однак, будь-яких доказів в обґрунтування своїх заяв суду апеляційної інстанції надано не було.

Відповідно до статті 98 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України, зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін –це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності нез’явившихся представників сторін за наявними документами в матеріалах справи.

Повторно розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Кримського республіканського підприємства "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Бахчисарая" не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 03.01.1996 між замовником –ВП ВКГ м. Бахчисарай ВО “Кримводоканал” та підрядчиком - малим приватним підприємством "Екос" був укладений контракт, предметом якого є виконання підрядних робіт з ремонту каналізаційних очисних споруджень відповідача (том 1, а. с. 29-30).

Згідно з пунктом 5 “Особі умови” контракту, підрядні роботи повинні були сплачуватись замовником по формі № 3 щомісячно, але не пізніш 10 числа наступного місяця, у випадку затримки стягується пеня 0,5 % за кожен день прострочки. Пунктом 4 контракту визначено джерело фінансування - Республіканський бюджет.

На виконання умов вказаного контракту позивачем були виконані роботи на загальну суму 193515,99 грн., що підтверджується актами виконаних робіт, довідками про вартість виконаних робіт, підписаними представниками сторін (а. с. 7-18).

При цьому, доводи відповідача про те, що головний бухгалтер не мав права підписувати акти звірки взаємних розрахунків колегією суддів вважаються неспроможними. Так, статут Кримського республіканського підприємства "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Бахчисарая" не містить обмежень щодо повноважень бухгалтера. Проте, з посадової інструкції головного бухгалтера вбачається обов’язок цієї посадової особи організовувати облік результатів господарсько-фінансової діяльності підприємства, фінансових операцій, а також контроль за законністю, своєчасністю та правильністю їх оформлення. Підписання головним бухгалтером акту звірки, апеляційною інстанцією розцінюється саме як форма обліку господарсько-фінансової діяльності підприємства з наданням цих відомостей інший юридичній особі, зокрема малому приватному підприємству "Екос".

Колегія суддів вважає необхідним відмітити те, що на час звернення позивача з позовом та прийняття рішення по суті, відповідач заборгованість не погасив, тобто відносини між позивачем і відповідачем продовжують існувати, і, таким чином, у даному випадку необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу України від 01.01.2004.

Згідно статті 7 Цивільного кодексу України, цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин. Відповідно до цієї статті, судова колегія виходить також з принципу ділового звичаю, який дозволяє головному бухгалтеру проводити звірку бухгалтерського обліку фінансових операцій. При цьому, борг підприємства підтверджений актами прийому-передачі виконаних робіт, довідкою про вартість виконаних робіт, відповідним контрактом та не спростований відповідачем первинними документами, тобто підтверджений належним чином і наявність актів звірки на факт існування певної суми боргу не впливає. Більш того, відповідачем існування такого боргу не заперечується.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що головний бухгалтер відповідача - Рябова В.П. підписувала і інші акти звірки взаємних розрахунків, ніж останній грудні 2004 року, які є у матеріалах справи (том 1, а. с. 20-24) і легітимність яких боржником не оскаржувалась.

Крім того, апеляційна інстанція вважає необхідним зазначити те, що визнання або невизнання боргу відповідачем, а також визначення легітимності актів звірки не впливає на правомірність вирішення спору по суті з огляду на наступне.

Так, згідно з пунктом 5 статті 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Тобто з цієї норми вбачається право суду поновити строк позовної давності. В обґрунтування необхідності такого поновлення свідчить сам факт отримання позивачем відповіді від боржника у формі актів звірок про існування певної суми боргу, що може також свідчить про ввід в оману позивача і, при цьому, підстави неприймати таки акти в якості належних документів у позивача безумовно були відсутні, оскільки наявність боргу підтверджена первинними документами.

Судова колегія враховує також відсутність заяви відповідача в суді першої інстанції про необхідність застосування судом наслідків спливу строку позовної давності. Всі ці обставини підпадають під розуміння оціночної категорії та вказують на можливість застосування судом, за своїм внутрішнім переконанням, пункту 5 статті 267 Цивільного кодексу України, та поновити строк позовної давності для надання малому приватному підприємству "Екос" можливості на захист порушених прав та інтересів у судовому порядку.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач, у порушення умов контракту, не повністю розрахувався з позивачем за виконані роботи.

Факт заборгованості відповідача підтверджується довідкою перевірки взаємних розрахунків від 20.12.2004 (том 1, а. с. 26) та не спростований відповідачем на час розгляду справи в суді першої інстанції. Крім того, з відзиву на позовну заяву, з апеляційної скарги, а також з претензії вбачається, що грошові кошти за виконані роботи були виділені міністерством фінансів Автономної Республіки Крим, проте рескомітетом ЖКГ були витрачені з іншою метою. Однак, цей факт не підтверджений належними документами, не є предметом розгляду у даному провадженні та не впливає на вирішення спору по суті.

Але, всі ці обставини в сукупності, визнання боргу відповідачем та наявність факту часткової оплати заборгованості Кримським республіканським підприємством "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Бахчисарая" вказують на обґрунтованість позовних вимог малого приватного підприємства "Екос".

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України та положень статті 193 Господарського кодексу України, зобов’язання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог діючого законодавства, одностороння відмова від виконання зобов’язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Апеляційна інстанція вважає, що місцевий господарський суд обґрунтовано відхилив посилання відповідача на те, що причиною заборгованості по розрахункам не є його провина, а відсутність бюджетного фінансування, а також ненадходження грошей від Республіканського комітету Ревкому по житлово–комунальному господарству, оскільки згідно з контрактом від 03.01.1995 роботи з будівництва каналізаційних очисних споруджень у м. Бахчисарай здійснювались позивачем саме для Бахчисарайського ВП ВКГ і у цьому договорі є тільки дві сторони.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що рішення господарського суду Автономної Республіки Крим є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтею 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Кримського республіканського підприємства "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Бахчисарая" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 20.11.2007 у справі № 2-3/15289-2007 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                  В.М. Плут

Судді                                                                                В.І. Гонтар

Ю.В. Борисова