СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

14 січня 2008 року

Справа № 2-23/17610-2006А

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді
Щепанської О.А.,

суддів
Горошко Н.П.,

Черткової І.В.,

секретар судового засідання                                        Наконечний О.В.

за участю представників сторін:

позивач:
не з'явився,   Суб'єкт підприємницької
діяльності  ОСОБА_1;

відповідача:
Нєчаєвої Наталії Олександрівни, довіреність №32/10   від 18.05.2007,  Державної податкової інспекції у місті
Сімферополі Автономної Республіки Крим;

розглянувши апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим
на постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Іщенко Г.М.) від 29 жовтня 2007 року у справі
№ 2-23/17610-2006А,

за позовом  Суб'єкта підприємницької діяльності  ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до          Державної податкової інспекції у
місті Сімферополі Автономної Республіки Крим (вул. М. Залки,
1/9,Сімферополь,95053)

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду
Автономної Республіки Крим від 29 жовтня 2007 року у справі №2-23/17610-2006А
(суддя Г.М. Іщенко) задоволено позов суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної
Республіки Крим про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень.

Суд визнав нечинним податкове
повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Сімферополі
Автономної Республіки Крим №/0 від 28.08.2006 про визначення
податкового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 221530,50грн., у
тому числі: основний платіж - 147682,00грн., штрафні санкції у розмірі
73848,50грн.

Суд визнав нечинним податкове
повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Сімферополі
Автономної Республіки Крим №000193170/0 від 28.08.2006 про визначення
податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб-суб'єктів
підприємницької діяльності і незалежної професійної діяльності у сумі
95940,77грн.

Суд стягнув з Державного бюджету
України на користь суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 судовий збір у
сумі 03,40грн.

Не погодившись з постановою суду,
Державна податкова інспекція у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим
звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить постанову господарського суду
першої інстанції скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Заявник апеляційної скарги вказує
на те, що підставою для донарахування податкових зобов'язань з податку на
додану вартість та податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької
діяльності і незалежної професійної діяльності став акт перевірки від
21.08.2006р. №448/17-1/, висновки якого й стали підставою для
прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, (т. 2, а. с. 9).

Апеляційна скарга мотивована
порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розпорядженням заступника голови
Севастопольського апеляційного господарського суду від 24.12.2007 року у складі
судової колегії було здійснено заміну судді Сотула В.В., у зв'язку з зайнятістю
в іншому судовому процесі, на суддю Черткову І. В.

Розпорядженням заступника голови
Севастопольського апеляційного господарського суду від 14.01.2008 року у складі
судової колегії було здійснено заміну судді Волкова К.В., у зв'язку з
зайнятістю в іншому судовому процесі, на суддю
Горошко Н.П.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, про причини неприбуття в судове засідання суд не
повідомив. Про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним
чином -рекомендованою кореспонденцією.

Відповідно до пункту 4 статті 196
Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін,
належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не
перешкоджає судовому розгляду справи.

На підставі та за правилами статті
195 Кодексу адміністративного судочинства України,  розглянувши справу, судова колегія встановила
наступне.

Як свідчать матеріали справи,  фізична особа - підприємець ОСОБА_1
звернулась до господарського суду Автономної Республіки Крим із
адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у місті Сімферополі
Автономної Республіки Крим про визнання недійсними податкових повідомлень -
рішень: №/0 від 28.08.2006 про визначення податкового зобов'язання з
податку на додану вартість у сумі 221530,50грн., у тому числі: основний платіж
- 147682,00грн., штрафні санкції -73848,50грн., №/0 від 28.08.2006
про визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності і незалежної професійної діяльності в сумі
95940,77грн., (т 1, а. с. 14-15).

Позивач вважав, що викладені в акті
перевірки висновки не відповідають нормам чинного законодавства та фактичним
обставинам справи, оскільки вважає правомірним віднесення до податкового
кредиту сум, які підтверджені податковими накладними. Всі господарські операції
відображені у встановленому порядку в бухгалтерському та податковому обліку,
звітних документах, порушень з боку приватного підприємця в акті перевірки не
відображено.

12.12.2006 у судовому засіданні
позивач надав уточнення до позовних вимог, згідно яких просить визнати
нечинними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті
Сімферополі Автономної Республіки Крим: №/0 від 28.08.2006 про
визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі
221530,50грн., у тому числі: основний платіж - 147682,00грн., штрафні санкції -
73848,50грн., №/0 від 28.08.2006 про визначення податкового
зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької
діяльності і незалежної професійної діяльності в сумі 95940,77грн., (т 2, а. с.
27).

Ухвалою господарського суду
Автономної Республіки Крим від 26.04.2007 провадження у справі  було зупинено до одержання відомостей щодо
набрання законної сили постанови господарського суду Луганської області від
07.06.2006 та рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04.08.2005,
(т. 2, а. с. 51).

Ухвалою господарського суду
Автономної Республіки Крим від 30.05.2007 провадження у справі було поновлено у
зв'язку з надходження копій постанови у справі №9/238пн-ад., та рішення у
справі №2-2196, (т. 2, а. с. 60).

Суд
першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи на
предмет правильності юридичної оцінки обставин і додержання норм матеріального
і процесуального права при прийнятті судом першої інстанції постанови, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга Державної податкової інспекції у місті
Сімферополі Автономної Республіки Крим не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції, відповідачем проведено виїзну планову
перевірку фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.05.2005 по
31.07.2006, за результатами якої складено акт від 21.08.2006
№448/17-1/, (т. 1, а. с. 16).

За порушення податкового
законодавства, на підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийняти
податкові повідомлення-рішення: №/0 від 28.08.2006 про визначення
податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 221530,50грн., у
тому числі: основний платіж - 147682,00грн., штрафні санкції - 73848,50грн.,
№/0 від 28.08.2006 про визначення податкового зобов'язання з податку
з доходів фізичних осіб -суб'єктів підприємницької діяльності і незалежної
професійної діяльності в сумі 95940,77грн.

Відповідно до  частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою
це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з
дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для
прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це
рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Згідно з статтями 43, 44
Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, систематична, на
власний ризик господарська діяльність, здійснювана суб'єктами господарювання з
метою досягнення економічних і соціальних результатів в одержання прибутку.
Підприємництво здійснюється на основі вільного вибору видів підприємницької
діяльності, комерційного розрахунку і власного комерційного ризику.

Діяльність суб'єктів господарювання
у сфері суспільного виробництва спрямована на виготовлення та реалізацію
продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають
цінову визначеність (стаття 3 Господарського кодексу України).

Господарська діяльність, що
здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та за метою
одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва -підприємцями.
Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку
(некомерційна господарська діяльність).

Отже, з аналізу зазначених норм
законодавства не випливає, що господарська діяльність підсумком якої є збиток,
або неотримання очікуваного прибутку, не є господарською діяльністю у розумінні
чинного законодавства.

Суб'єкти підприємницької діяльності
мають право без обмеження здійснювати господарську діяльність, що не суперечить
законодавству. Незаконне втручання й перешкоджання господарської діяльності
суб'єктів господарювання з боку органів державної влади, їхніх посадових осіб
при здійснені ними державного контролю і нагляду забороняються (стаття 19
Цивільного кодексу України).

Як вбачається з акту перевірки
рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04.08.2005 (справа
№2-2196) визнане недійсним свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану
вартість Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерматекс" з моменту
внесення в реєстр платників податку на додану вартість з 13.08.2003.

Постановою господарського суду
Луганської області від 07.06.2006 (справа №9/238пн-ад.) визнаний недійсним
запис від 02.08.2004 та припинена юридична особа - Приватне підприємство
"Нертус-Ц".

Відповідач прийшов до висновку, що
фізична особа - підприємець ОСОБА_1 у перевіряємому періоді (з 01.05.2005 по
31.07.2006) не мала права на нарахування податку та складення податкових
накладних у зв'язку з тим, що рішенням Подільського районного суду міста Києва
та рішенням господарського суду Луганської області установчі документи
Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерматекс" та Приватного
підприємства "Нертус-Ц" визнані недійсними.

Як свідчать матеріали справи,
01.01.2005 фізична особа -підприємець ОСОБА_1 (покупець) уклала договори
поставки з Товариством з обмеженою відповідальністю "Ерматекс"
(продавець) та з Приватним підприємством "Нертус-Ц", згідно яким
постачальники зобов'язані надати послуги покупцю з поставки продуктів
харчування в асортименті згідно заявкам покупця, (т. 1, а. с. 30, 97).

Проте, поза увагою Державної
податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим залишився
той факт, що надання послуг з поставки продуктів харчування підтверджується
накладними, податковими накладними, квитанціями до прибуткового касового
ордеру.

Судова палата з адміністративних
справ Верховного Суду України у постанові від 14.02.2006 (справа №21-321), в
якої вказано, що сам факт скасування державної реєстрації не тягне за собою недійсність
всіх правочинів, які укладені з моменту його реєстрації і до моменту виключення
із державного реєстру. Відповідачем не надані суду докази, які підтверджують,
що Товариство з обмеженою відповідальністю "Ерматекс" та Приватне
підприємство "Нертус-Ц" виключені із Єдиного Державного реєстру
підприємств та організацій України.

Відповідно до підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану
вартість"   податковий   кредит
звітного   періоду   складається
із   сум   податків,
сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку
із придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу
валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних
активів, що підлягають амортизації.

Як свідчать матеріали справи, у
перевіряємий період Товариство з обмеженою відповідальністю
"Ерматекс" та Приватне підприємство "Нертус-Ц" були
зареєстровані як платники податку на додану вартість, що підтверджується
свідоцтвами про реєстрацію платника податку на додану вартість, та виключені із
їх числа тільки у липні 2006. Відповідно до пункту 9.8 статті 9 Закону України
"Про податок на додану вартість" реєстрація в якості платника податку
на додану вартість діє до її анулювання. Свідоцтва платників податку на додану
вартість Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерматекс" та
Приватного підприємства "Нертус-Ц" анулюванні вже після перевірки,
тобто, позивач на законних підставах включив до податкового кредиту податкові
накладні, які вказані в акті перевірки і отримані у перевіряємий період від
Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерматекс" та Приватного
підприємства "Нертус-Ц", (т. 2, а. с. 49,50). Весь податковий кредит
позивача підтверджується податковими накладними, наданими позивачем для
перевірки. Факти укладення та виконання вказаних договорів, укладених позивачем
з контрагентами, відповідачем не оспорюються.

Відповідачем не прийнято до уваги,
що визнання у судовому порядку недійсним свідоцтва про реєстрацію платника
податку на додану вартість з моменту реєстрації не є підставою для визнання
недійсними вчиненими їм з іншими суб'єктами господарювання юридично значимих
дій, оскільки його контрагенти за договором можуть нести відповідальність
тільки при наявності вини, що знайшло своє відображення у постанові Судової
палати з господарських справ Верховного Суду України від 11.11.2004.

Помилковим є висновок Державної
податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим про те, що
позивач не мав правових підстав відносити до податкового кредиту суми за
податковими накладними, наданими суб'єктами господарювання за результати
господарських операцій у зв'язку з тим, що рішеннями судів були визнані
недійсними засновницькі документи та свідоцтва про реєстрацію платника податку
на додану вартість, що повністю узгоджується з постановою Верховного Суду
України від 21.11.2006.

Що стосується посилань державної
податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим на рішення
господарського суду Луганської області та рішення районного суду міста Києва,
якими припинена юридична особа - Приватне підприємство "Нертус-Ц" та
визнані недійсними Статут та Установчий договір Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ерматекс", то слід зазначити, що предметом
дослідження по цим спорам була лише відповідність засновницьких документів
Приватного підприємства "Нертус-Ц" та Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ерматекс" вимогам чинного законодавства. Сам факт
припинення державної реєстрації не свідчить про те, що правочини, які були
укладені позивачем з Приватним підприємством "Нертус-Ц" та
Товариством з обмеженою відповідальністю "Ерматекс" протиречать
інтересам держави та суспільства, тобто, є протиправними.

Більш того, юридичним наслідком
скасування державної реєстрації підприємства на підставах визнання його
засновницьких документів недійсними повинно бути здійснення ліквідаційної
процедури, в ході якої вирішуються питання про задоволення вимог кредиторів, у
тому числі держави. Сам факт скасування державної реєстрації не тягне за собою
недійсність всіх правочинів, укладених з моменту його реєстрації і до моменту
виключення із Державного реєстру (постанова Судової палати з адміністративних
справ Верховного Суду України від 14.02.2006 у справі №21-321).

Таким чином, судова колегія
погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем на
підтвердження обґрунтованості віднесення до складу податкового кредиту сум
податку на додану вартість були надані податкові накладні, які не мали
будь-яких недоліків та порядок заповнення яких відповідав встановленому чинним
законодавством.

Також помилковим є висновок
Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим
про не підтвердження позивачем права на податковий кредит з огляду на визнання
рішенням суду недійсними установчих документів двох контрагентів позивача вже
після здійснення господарських операцій, за якими ними були видані податкові
накладні. Визнання недійсними установчих документів юридичної особи та подальше
анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість не спричинило
недійсності усіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи і
до моменту виключення з державного реєстру, та не позбавляло правового значення
виданих за такими господарськими операціями податкових накладних.

Державною податковою інспекцію у
міста Сімферополі Автономної Республіки Крим не спростовані доводи позивача про
те, що на момент здійснення господарських операцій, обґрунтованість віднесення
позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість за якими не визнала
податкова інспекція, продавці перебували в Єдиному державному реєстрі, а також
мали свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану вартість.

За таких обставин покупець не може
нести відповідальність як за несплату податків продавцями, так і за можливу
недостовірність відомостей про них, включених до Єдиного державного реєстру, за
умови необізнаності покупця щодо такої. Податкові органи не можуть нараховувати
податок на додану вартість та накладати штрафні санкції на покупця у разі
несплати цього податку продавцем, оскільки чинне законодавство не встановлює
підстав для такого нарахування та накладання штрафних санкцій.

Отже, визначення позивачу
податкових зобов'язань з податку на додану вартість в сумі 221530,50грн., у
тому числі: основний платіж - 147682,00грн. та штрафні санкції - 73848,50грн.
та з податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності і
незалежної професійної діяльності в сумі 95940,77грн. згідно спірним податковим
повідомленням-рішенням є неправомірними і висновки акту перевірки згідно з
частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України мали бути
підтверджені відповідачем.

Відповідно до статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві
є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення
справи.

Для органів державної податкової служби
таким доказом є акт документальної перевірки, у якому згідно з пунктом 1.7
розділу 1 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних виїзних
планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного
та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової
адміністрації України від 10.08.2005р. №327, (зареєстрований в Міністерстві
юстиції України 25.08.2005 за №925/112050) зазначено, що факти виявлених
порушень податкового і валютного законодавства в акті документальної перевірки
повинні викладатися чітко, об'єктивно та в повній мірі, з посиланням на
первинні документи, що підтверджують наявність зазначених фактів та на підставі
яких вчинені записи у податковому та бухгалтерському обліку, з наведенням
кореспонденції рахунків та інших доказів, що достовірно підтверджують наявність
факту порушення, із зазначенням змісту порушень.

Лише за умови дотримання
контролюючим органом зазначених вимог щодо фіксування факту виявлених порушень
є підстави для визначення платнику податкових зобов'язань.

Відповідно до вказаного наказу
податкові повідомлення-рішення приймаються протягом трьох робочих днів від дня
підписання акту документальної перевірки.

Проте, як вбачається з копії акту
перевірки від 21.08.2006 №448/17-1/ (на бланку №088382), він не був
підписаний позивачем. Також вказаний акт перевірки не містить відомості про
те, що позивач з обов'язками, правами, відповідальністю та порядком оскарження
рішень і дій посадових осіб державних податкових органів ознайомлений, що один
примірник акта   з додатком  на аркушах він отримав, (т. 1, а. с. 29). Не
зважаючи на це, відповідачем 28.08.2006 були прийняті спірні податкові
повідомлення-рішення про визначення позивачу податкових зобов'язань.

У зв'язку з цим суд першої інстанції
дійшов висновку, що акт перевірки від 21.08.2006 №448/17-1/, як доказ
у справі, одержано з порушенням закону, (т. 1, а. с. 16).

Відповідно до частини 3 статті 70
Кодексу адміністративного судочинства України докази, одержані з порушенням
закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

На підставі наявних у справі
доказів, відповідно до вимог статей 69, 70, 86 Кодексу адміністративного
судочинства України, судом першої інстанції
не прийняв акт перевірки від 21.08.2006 №448/17-1/, як доказ
встановлення фактів порушення позивачем підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7
Закону України "Про податок на додану вартість" та статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян", (т.
1, а. с. 16).

Відповідно до статтею 70 Кодексу
адміністративного судочинства України обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть
підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому суд першої інстанції
виходив з того, що акт перевірки є основним джерелом фіксації та закріплення
доказів правопорушення, тому повинен містити вичерпні елементи його складу і
підтверджуватись первинними документами. Інші докази, окрім акту перевірки, що
підтверджували б факти вчинення позивачем порушень Закону України "Про
податок на додану вартість" та Декрету Кабінету Міністрів України
"Про прибутковий податок з громадян" відповідачем суду не надані
через їх відсутність.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи
керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади,
органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Статтею 13 Закону України "Про
державну податкову службу в Україні" передбачено, що посадові особи
органів державної податкової служби зобов'язані дотримувати Конституції і
законів України, інших нормативних актів, прав та охоронюваних законом
інтересів громадян, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання
покладених на органи державної податкової служби функцій та повною мірою
використовувати надані їм права.

Відповідно до частині 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, доказів обгрунтованості
визначення податкових зобов'язань з податку на додану вартість та з податку з
доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності і незалежної
професійної діяльності згідно спірним податковим повідомленням-рішенням
відповідачем суду не надано. Висновки, що викладені у акті перевірки, не
підкріплені належними доказами і носять характер суб'єктивних припущень.

За таких умов факти вказаних
порушень слід вважати неналежно встановленими, отже, донарахування позивачу
податку на додану вартість в сумі
147682,00грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 73848,50грн.
згідно спірному податковому повідомленню-рішенню№0 від 28.08.2006, а
також донарахування податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької
діяльності і незалежної професійної діяльності в сумі 95940,77грн. згідно
спірному податковому повідомленню-рішенню №/0 від 28.08.2006
неправомірно, що є підставою для задоволення позовних вимог фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1.

При викладених обставинах судова
колегія Севастопольського апеляційного господарського суду вважає, що постанову
господарського суду Автономної Республіки Крим від 29 жовтня 2007 року у справі
№ 2-23/17610-2006А було прийнято з додержанням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без
задоволення, а постанова господарського суду Автономної Республіки Крим від 29
жовтня 2007 року у справі № 2-23/17610-2006А підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 195,
198, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1.Постанову господарського суду
Автономної Республіки Крим від 29 жовтня 2007 року у справі № 2-23/17610-2006А
залишити без змін.

2.Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим залишити
без задоволення.

3.Ухвалу може бути оскаржено до
Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
О.А. Щепанська

Судді
Н.П. Горошко

І.В. Черткова