ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 41/712-31/541

08.02.08

За позовом Підприємства „Український центр духовної культури” Товариство

„Знання України”, м. Київ

До 1. Товариства з обмеженою відповідальністю „СТІФ”, м. Київ

2. Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого

органу Київської міської ради (Київської міської державної

адміністрації)

3. Комунального підприємства „Дирекція реставраційно-відновлювальних

робіт”, м. київ

Третя особа Київська міська рада

Про визнання недійсним інвестиційного договору № 16 від 17.05.2006р.

Суддя Качан Н.І.

Представники:

Від позивача Здоренко С.М. –пред. по довір.

Від відповідача 1 Шевченко Г.М. –пред. по довір.

Від відповідача 2, відповідача З - не з’явилися

Від третьої особи не з’явився

В судовому зсіданні оголошувались короткочасні перерви відповідно до ст. 77 ГПК України

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним п.2.2 Інвестиційного договору № 16 від 17.04.2006р в частині «Замовник зобов’язується вжити відповідних заходів щодо звільнення орендарями приміщень об’єкту інвестування шляхом не продовження договорів оренди об’єкту та не включення його до переліку об’єктів, що підлягають приватизації», посилаючись на те, що зазначені умови порушують його права та інтереси, як орендаря за Договором № 10/0803 від 24 квітня 2003р.

Рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 41/712 від 18.12.2006р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2007р. в апеляційна скарга позивача залишена без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2006р. залишено без змін.

Постановою Вищого Господарського суду України від 19.07.2007р. касаційну скаргу Підприємства „Український центр духовної культури” Товариство „Знання України” задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2007р. та рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2006р. по справі № 41/712 скасовано, а справу передано на новий розгляд.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2007р. справі присвоєно номер № 41/712-31/541 та призначено до розгляду на 10.12.2007р.

10.12.2007р. у судовому засіданні було оголошено короткочасну перерву для підготовки судового запиту до Київської міської ради з подальшим визначенням дати наступного судового засідання.

10.12.2007р. Господарський суд міста Києва направив Київській міській раді Судовий запит, в якому витребував Рішення V сесії V скликання від 25 жовтня 2007 року „Про внесення змін до рішення Київради від 24.06.2004 року № 322/1532 „Про затвердження переліку будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва, які підлягають реконструкції або реставрації за залучені кошти”.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.01.2008р. судове засіданні було призначено на 23.01.2008р. та вдруге зобов’язано третю особу надати суду відповідь на судовий запит від 10.12.2007р. та надати витребуваний документ.

В судове засідання 23.01.2008р. представники відповідача 3 та третьої особи не з’явилися, про причини неявки повноважних представників суду не повідомили вимоги ухвали суду від 14.01.2008р. не виконали.

В судовому засіданні була оголошена перерва до 05.02.2008р. відповідно до ст. 77 ГПК України.

28.01.2008р. від відповідача 3 (КП „Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт) надійшло клопотання про розгляд справи без участі повноважного представника та підтримання позиції відповідача 2.

05.02.2008р. перед судовим засіданням було з’ясовано, що відповідь на судовий запит від 10.12.2007р. до суду не надійшла.

В телефонному режимі було з’ясовано, що нібито відповідь на судовий запит готова і знаходиться на підписі у Голови Київської міської ради.

Також, шляхом надіслання телефонограми представник управління представництва у судах Київської міської ради був повідомлений про час та місце судового засідання.

05.02.2008р. представники відповідача 2, відповідача 3 та третьої особи не з’явилися в судове засідання про поважність причин неявки суд не повідомили .

Представники позивача та відповідача 1 обсудили питання відповідно до ст. 75 ГПК України, про розгляд справи у відсутності відповідачів та третьої особи, посилаючись на їх неодноразову неявку до суду та ухилення від закінчення розгляду спору.

Керуючись ст. 75 ГПК України суд визнав за можливе розглянути справу без участі представників відповідачів та третьої особи за наявними у справі доказами та матеріалами.

Позивач позов підтримав в повному обсязі та обґрунтовує вимоги тим, що відповідачем було порушено право позивача на переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди на новий строк та на переважне право перед іншими особами на придбання об’єкту оренди, оскільки позивач є орендарем нежилого будинку у місті Києві по вул. Софіївській, бул.10 літ. Б.

Відповідач 1 проти позовних вимог заперечував та обґрунтовував це тим, що при укладенні Інвестиційного договору право позивача не порушувалися, оскільки до укладення Інвестиційного договору було запрошено невизначене коло осіб і позивач, відповідно, теж мав можливість виступити інвестором, і крім того, при укладенні Інвестиційного договору у позивача відсутнє першочергове право на продовження строку дії договору оренди, оскільки об’єкт, що передається для інвестування в подальшому перестає здаватися в оренду.

Судом, у відповідності до вимог ст. 81-1 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

24.04.2003р. між Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація»та Підприємством «Український центр духовної культури» Товариство «Знання України» було укладено Договір оренди нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Києва № 10/0803.

Виконуючи умови укладеного договору Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація»на підставі рішення Київської міської ради від 24.04.2003р. №382/3429 (додаток 1 п.21) передало Підприємству «Український центр духовної культури «Товариству «Знання України»в оренду нежиле приміщення по вул. Софіївській, 10 літ. Б в м. Києві загальною площею 71, 80 кв.м. Договір оренди № 10/0803 від 25.04.2003р., укладений строком на 3 роки, для розміщення видавництва.

17.04.2006р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «СТІФ», Головним управлінням комунальної власності та Комунальним підприємством «Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт»було підписано Інвестиційний договір № 16 про реконструкцію та будівництво нежитлового будинку № 10 літ. Б по вул. Софіївська в м. Києві.

Зазначений договір набрав чинності з моменту його укладення.

Судом досліджувались ті обставини, що фактичне виконання орендного договору позивача з відповідачем 2 продовжувалось в цей час, але підстав вважати яким чином на момент укладання Інвестиційного договору порушувались інтереси позивача, як орендаря, позивач доказів суду не представив.

Відповідно до п. 2.2 Інвестиційного договору № 16 від 17.04.2006р. Замовник зобов’язаний вжити відповідних заходів щодо звільнення орендарями приміщення об’єкту інвестування шляхом не продовження договорів оренди об’єкта інвестування та не включення його до переліку об’єктів, що підлягають приватизації.

Позивач вважає, що Інвестиційним договором порушено його права, оскільки відповідно до ч.3 ст.17 Закону України «Про оренду державного і комунального майна»після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов’язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК.

Частинами 1, 2, 3, 5 ст.203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Рішенням Київської міської ради від 24.06.2004р. № 332/1532 «Про затвердження переліку будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва, які підлягають реконструкції або реставрації за залучені кошти»нежилий будинок за адресою: м. Київ, вул. Софіївська, 10 літ. Б включений до переліку нежилих будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва, які підлягають реконструкції або реставрації за залучені кошти.

Позивач стверджує, що п.2.2 Інвестиційного договору № 16 від 17.04.2006р., відповідно до якого Замовник зобов’язаний вжити відповідних заходів щодо звільнення орендарями приміщення Об’єкту інвестування шляхом не продовження договорів оренди об’єкта інвестування та не включення його до переліку об’єктів, що підлягають приватизації не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує його права.

Крім того, позивач вказує на інформацію про те, що згідно з рішенням Київської міської ради від 24.10.2007 року нежилий будинок № 10 літ. Б по вул. Софіївській виключений з переліку нежилих будинків комунальної власності територіальної громади м. Києва, які підлягають реконструкції або реставрації, а на Головне управління комунальної власності м. Києва покладено обов’язок розірвати вказаний договір в установленому законом порядку.

Судом зазначені твердження не приймаються з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1 та 2 п. 6 Положення про Головне управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради від 10.07.2003р. № 584/744, до основних завдань Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради належать завдання по організації державної та регіональної політики у сфері управління майном та здійснення в повноважень функцій щодо управління майном комунальної власності територіальної громади м. Києва та державним майном, що передане до сфери управління виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Отже, до компетенції відповідача 2 повністю належить питання пов’язані із продовження договорів оренди комунального майна та не внесення або внесення об’єктів комунальної власності до переліку таких, що підлягають приватизації чи можуть бути включені до переліку об’єктів інвестування.

Таким чином, застереження позивача з приводу того, що пункт 2.2. Інвестиційного договору не відповідає компетенції відповідача 2 та він діяв поза межами компетенції з порушенням вимог чинного законодавства визнається судом недоведеним та необґрунтованими.

Крім того, укладення Інвестиційного договору № 16 від 17.04.2006р. в жодній мірі не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки залучення інвестора до реконструкції та будівництва будинку № 10-Б по вул. Софійській відбувалось на конкурсній основі у відповідності до Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 6 червня 2005 року № 945, яким затверджено Положення про порядок залучення інвесторів до реконструкції або реставрації жилих та нежилих будинків, а також вбудованих в жилі будинки нежилих приміщень, що знаходяться на балансі житлово-експлуатаційних та інших організацій (підприємств, установ) комунальної власності територіальних громад м. Києва.

Отже, позивач мав можливість прийняти участь у конкурсі з метою придбання об'єкту оренди. Однак, зазначеною можливістю не скористався та не подав заявку в порядку встановленому вказаним нормативним актом.

Слід зазначити, що конкурсною документацією по залученню інвесторів до реконструкції об’єкту передбачено наявність двох орендарів (Розділ II), а також те, що переможець конкурсу, крім витрат на будівництво, компенсує втрати територіальної громади м. Києва від недоотриманої орендної плати з дати відселення орендаря, сплату земельного податку до введення об'єкту в експлуатацію. У разі ж фінансування інвестором витрат на відселення орендарів або на ремонт приміщень, ці витрати враховуються при визначенні розміру компенсації.

Судом встановлено, що позивач подав позовну заяву до Комунального підприємства „Київжитлоспецексплуатація” про поновлення договору оренди. За означеним позовом Господарським судом міста Києва порушено провадження у справі № 3/451.

Вищим господарським судом України у порядку касації 17.07.2007р. винесено постанову по справі № 3/451, якою залишено касаційну скаргу Підприємства „Український центр духовної культури” Товариства „Знання України” без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду без змін.

Відповідно ж до постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2007р. у справі № 3/451, судом постановлено, що підстави для поновлення договору оренди у позивача відсутні, а тому в поновленні договору оренди Підприємству „Український центр духовної культури” Товариство „Знання України” відмовлено.

Верховним судом України відмовлено позивачу в перегляді справи в порядку касації. Таким чином, договір оренди, який був укладений у 2003р. з терміном його дії по 24 квітня 2006р. на час прийняття рішення по даній справі є припиненим. Позивач не має статусу орендаря і не існує відповідних орендних правовідносин.

Крім того, позивач не є стороною по спірному договору, тому суд приходить до висновку, що його права та інтереси не зачіпаються, в зв’язку з укладенням договору та не порушуються.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Твердження ж позивача з приводу того, що відповідач 2 своїми діями відповідно до пункту 2.2. Інвестиційного договору № 16 від 17.04.2006р. позбавив позивача права на переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди на новий строк та переважне право перед іншими особами на придбання об’єкту оренди не відповідають дійсності з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 282 Господарського кодексу України орендар має переважне право перед іншими суб'єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди. Відповідно до ст. 777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін. Умови договору оренди на новий строк встановлюються за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо умов договору переважне право орендаря на укладення договору припиняється.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Оскільки, Київським апеляційним господарським судом під час розгляду справи № 3/451 встановлено, що 24.04.2006р. закінчився строк дії договору (№ 10/0803 від 24.04.2003р.) оренди нежитлового приміщення загальною площею 71,8 кв.м., розташований за адресою м. Київ, вул. Софіївська, 10-б, укладеного між Позивачем та Відповідачем-2, то судом цей доказ приймається як належний.

Орендодавець за договором оренди нежитлового приміщення листом від 27.04.2006 № 155/05-928 повідомив позивача про припинення дії договору № 10/0803 оренди нежитлового приміщення, а також заявив вимогу звільнити займане приміщення.

До того ж, до вказаних правовідносин не застосовуються положення ст. 17 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, до ст. 777 Цивільного кодексу України та ст. 282 Господарського кодексу України, оскільки оспорюються умови трьохстороннього Інвестиційного договору, а не договору оренди за участю господарюючих суб’єктів , які є учасниками даного спору.

При розгляді господарських спорів як правило, відповідач повинен довести ,що поширені ним відомості відповідають дійсності. На позивача покладається обов’язок довести лише факт поширення відомостей, які його порочать особою, до якої пред’явлений позов.

Судом приймається до уваги Лист Головного управління комунальної власності м. Києва від 27.12.2007 року в якому наводиться інформація про ухвалення Київською міською радою рішення щодо виключення об’єкту із переліку будівель, які підлягають реконструкції або реставрації.

Відповідач -2 - Головне управління комунальної власності м. Києва не має безумовних доказів про отримання та підписання зазначеного рішення і таким чином, суд не вправі надавати правову оцінку цій інформації.

На день прийняття рішення відповідь на судовий запит від третьої особи не поступила.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано достатніх доказів та належним чином не підтверджено той факт, що зазначений пункт Інвестиційного договору порушує вимоги чинного законодавства та права і охоронювані законом інтереси позивача, а тому, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним п.2.2 Інвестиційного договору № 16 від 17.04.2006 р. про реконструкцію та будівництво нежилого будинку №10 літ. Б по вул. Софіївській в місті Києві задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 ГПК України (витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу та державного мита) покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 217 ЦК України, ст.ст. 33, 34, 44, 75, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його підписання.

Суддя                                                                                          Н. І. Качан

Дата підписання рішення 08.02.2008 року.