ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2008 р.

№ 34/204-07(6/367-06)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Поляков Б.М. –головуючого

Катеринчук Л.Й. (доповідач),

Ткаченко Н.Г.

розглянувши касаційну скаргу

відкритого акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат імені Ф.Е.Дзержинського», м. Дніпродзержинськ

на рішення

та постанову

господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2007

Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.09.2007

у справі

господарського суду

№ 34/204-07(6/367-06)

Дніпропетровської області

за позовом

відкритого акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат імені Ф.Е.Дзержинського», м. Дніпродзержинськ

до

відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», м. Кривий Ріг

про

стягнення 125265,48 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача

Продайко О.В. (дов. №6 від 11.01.2008)

від відповідача

Манелюк Д.В. (дов. №7/81 від 02.01.2008)

В С Т А Н О В И В :

27.07.2006 ВАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського»(далі –позивач) подало до господарського суду Дніпропетровської області позовну заяву до ВАТ “Північний ГЗК” (далі –відповідач) про відшкодування шкоди.

Позовна заява була вмотивована тим, що відповідач у січні 2006 року за відсутності належно узгодженої поставки відвантажив і здійснив постачання позивачу залізорудного концентрату в кількості 167 вагонів. Позивач прийняв поставлене, але за користування вагонами та охорону незамовленої продукції поніс затрати на загальну суму 125 265,48 грн. і цю суму, як збитки, просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2006 року у справі №6/367-06 (суддя Коваленко О.О.) позивачу у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення суду вмотивовано тим, що позивачем не було доведено обставин недоговірної поставки та вини відповідача у заподіянні шкоди позивачу. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.12.2006 рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.08.2006 залишено без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 28.02.2007 рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій скасовані, справу направлено на новий судовий розгляд у зв’язку з тим, що судами при прийнятті рішень не встановлено належним чином дотримання сторонами умов договору постачання, зокрема, факту наявності чи відсутності письмових заявок на відвантаження товару з зазначенням місячної поставки товару та графіку поставки відповідно до п.4.2 Договору. При цьому судами не досліджено дотримання постачальником умов договору постачання та причинного зв’язку між порушенням умов договору постачальником продукції (відповідачем) та настанням збитків в отримувача продукції, позивача у справі.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2007 в позові відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.09.2007 рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2007 залишено без змін.

Не погоджуючись з винесеною постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив зазначені рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, аргументуючи порушенням норм процесуального права, зокрема, частини 1 статті 4-7, статті 43, пунктів 1, 3 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 2 статті 266 Господарського кодексу України загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частино 4 статті 267 Господарського кодексу України у разі якщо сторонами передбачено поставку товарів окремими партіями, строком (періодом) поставки продукції виробничо-технічного призначення є, як правило, квартал, а виробів народного споживання, як правило, - місяць. Сторони можуть погодити в договорі також графік поставки (місяць, декада, доба тощо).

Відповідно до статті 36 Положення про постачання продукції виробничо-технічного призначення, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 25 липня 1988 № 888 «Про затвердження Положення про постачання продукції виробничо-технічного призначення, Положення про постачання товарів народного споживання і основних умов регулювання договірних відносин при здійсненні експортно-імпортних операцій», поставлена без згоди покупця продукція, не передбачена договором, або продукція, поставлена з порушенням умов договору або за відсутності договору, якщо покупець (одержувач) відмовився від ухвалення її для використання, приймається ним на відповідальне зберігання, за винятком випадків, коли відповідно до законодавства покупець (одержувач) має право відмовитися від приймання такої продукції від органів транспорту.

За приписами статті 63 Статуту залізниць СРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР №270 від 06.04.1964, у разі прибуття вантажу, постачання якого не передбачене планом (договором, замовленням, нарядом), вантажоодержувач зобов'язаний прийняти такий вантаж від станції на відповідальне зберігання. Відповідальність за псування і пошкодження вантажу, що відбулися унаслідок невчасного вивантаження і вивозу вантажу вантажоодержувачем, а також затримки вагонів на під'їзних шляхах і станціях по причинах, залежних від вантажоодержувача, несе вантажоодержувач.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно до пункту 4 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з статтею 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За приписами частини 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське порушення включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов2язання другою стороною.

Як вбачається із матеріалів справи, 22.11.2004 між позивачем та відповідачем було укладено договір постачання № 2774/25-0022-02, строк якого було подовжено до 31.01.2006 додатковою угодою № 14 від 30.12.2005. Зазначеним договором передбачалось постачання продукції на умовах повної передоплати (п.5.2 Договору) та шляхом надання покупцем постачальнику письмових заявок на відвантаження товару до 5-го числа кожного місяця, що передує місяцю відгрузки, в якій передбачається розмір місячної поставки товару та графік поставки (п.4.2 Договору). Відповідно до п. 4.8 Договору поставка товару здійснюється в 10-денний термін з моменту надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок.

Отже, сторони дійшли згоди про механізм постачання, який виключав можливість постачання продукції без її повної передоплати та отримання заявки на відвантаження з відповідним графіком постачання, якими визначались кількісні показники предмету поставки.

Матеріалами справи підтверджується, що 01.01.2006 між сторонами була укладена додаткова угода № 15 зі специфікацією №19 до договору з визначенням назви продукції, її якості відповідно до ТУ, кількості поставки в січні 2006 року, ціни за одну тонну та загальної вартості продукції, яку відповідач повинен поставити на ст. Терни Придніпровської залізниці. Відповідно до п.4 зазначеної Специфікації поставка товару здійснювалась на умовах FСА - станція Терни (м. Кривий Ріг) –Придніпровської залізниці.

Судами встановлено, що 01.01.2006 позивач заявок на відвантаження продукції у січні 2006 року відповідачу не надсилав, а навпаки, надіслав йому телеграму, в якій просив не відвантажувати залізорудний концентрат, а 10.01.2006 –лист, в якому просив не проводити відвантаження залізорудного концентрату на адресу позивача та розпорядитися продукцією, відправленою на адресу позивача, оскільки ця продукція не була заказана.

Судами встановлено, що в січні 2006 року від відповідача на адресу позивача на ст. Терни Придніпровської залізниці на умовах FСА –станція Терни (м. Кривий Ріг) Придніпровської залізниці позивачеві поступив груз (залізорудний концентрат) в кількості 167 залізничних вагонів (05.01.2006 –57 вагонів, 11.01.2006 – 55 вагонів та 12.01.2006 - 55 вагонів), який був прийнятий позивачем на відповідальне зберігання, про що відповідача було повідомлено позивачем належним чином. Судами також встановлено, що позивач поніс витрати на оплату за затримку в розвантаженні вагонів, на суму 125265,48 грн., що є предметом стягнення у справі.

При новому розгляді справи, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 26.04.2007 зобов’язано відповідача надати докази про отримання від позивача письмових заявок на відвантаження товару з зазначенням місячної поставки товару та графіку поставки (п.4.2) договору (т.2 а.с. 14), однак відповідачем таких доказів не подано.

Оцінюючи докази у справі суди дійшли висновку про те, що специфікація містить у собі графік постачання, так як передбачає строк поставки –січень 2006 року. Разом з тим, судами не дано оцінки іншим доказам та не спростовано їх, зокрема тим обставинам, що сторони у договорі передбачили визначення якісних показників товару згідно специфікації та узгодили механізм кількісних показників місячної поставки шляхом здійснення попередньої оплати та складення окремих документів –замовлення з графіком поставки, узгодили виникнення зобов'язань по постачанню після попередньої оплати продукції.

Відтак, надання переваги одним доказам за відсутності спростування інших доказів є порушенням частини 2 статті 34 ГПК України, частин 4 статті 267 Господарського кодексу України та частини 2 статті 6 Цивільного кодексу України, згідно яких сторони можуть врегулювати свої відносини у спосіб, не передбачений актами цивільного законодавства та згідно з статтею 524 Цивільного кодексу України зобов'язані дотримуватися договірних умов, а у випадку взаємного порушення договірних зобов'язань суд має право зменшити розмір збитків, встановивши порушення зобов'язання з вини кредитора за приписами частини 1 статті 616 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами при прийнятті рішень не виконано вказівки Постанови Вищого господарського суду України від 28.02.2007, не дано оцінки зібраним у справі доказам, дотриманню сторонами умов договору постачання у січні 2006року, не встановлено вини сторін у випадку взаємного порушення зобов'язань, зокрема, при укладенні додаткової угоди №15 на постачання в січні 2006 01.01.2006, що унеможливлювало проведення передоплати на січень 2006, оформлення замовлення на січень 2006 відповідно до пунктів 4.2, 4.8, 5.2 основного договору.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення»від 29.12.1976 № 11 рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України; в рішенні суду необхідно повно відобразити обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зважаючи на викладене, оскаржувані судові акти не відповідають вимогам закону до судового рішення, в якому необхідно повно відобразити обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

У зв’язку з наведеним рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду слід скасувати, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115,,1117,1119,11111 ГПК України Вищий господарський суд України –

П О С Т А Н О В И В :

1.          Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Дніпровський

металургійний комбінат імені Ф.Е.Дзержинського»задовольнити.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.09.2007 та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2007 скасувати, справу № 34/2004-07(6/367-06) направити на новий судовий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Головуючий Б. Поляков

Судді                                                                        Л. Катеринчук

Н. Ткаченко