СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.08                                                                                 Справа № 7/706пн.

Суддя Калашник Т.Л. розглянув матеріали справи за позовом

Кіровської міської ради Луганської області, м. Кіровськ Луганської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання", м. Луганськ

про усунення порушень земельного законодавства

в присутності представників сторін:

від позивача –Михайлов В.В., довіреність № 6 від 08.01.08;

від позивача –Лаврухін М.І., довіреність № 5 від 08.01.08;

від відповідача –Іващенко І.Л ., довіреність № 10 від 01.01.08;

від відповідача –Віткалов Д.М., довіреність № 8 від 01.01.08.

Суть спору: позивачем заявлена вимога щодо зобов‘язання відповідача усунути порушення земельного законодавства при використанні земельних ділянок при експлуатації електричних мереж (трансформаторних підстанцій, розподільчих пунктів і пристроїв, струмопроводів, повітряних ліній електропередач, підземних і кабельних ліній електропередач та споруди, які до них належать) шляхом вчинення встановлених законом дій щодо встановлення меж відповідних земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання документів, що посвідчує право на їх оренду, та державної реєстрації відповідних договорів оренди.

Згідно листа № 1 від 08.01.08 (а.с.73-76) про уточнення прохальної частини позовної заяви позивач з посиланням на ст. 22 ГПК України просить:

- встановити факт порушення ч.3 ст.125 Земельного кодексу України відповідачем, що полягає у використанні земельних ділянок для обслуговування об’єктів технічної інфраструктури –173-х повітряних ліній 0,4 кВ, які знаходяться в Луганській області, на території Кіровської міської ради до встановлення їх меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на них, та державної реєстрації;

- зобов‘язати відповідача усунути порушення ч.3 ст.125 Земельного кодексу України шляхом відповідного оформлення земельних правовідносин між ТОВ "Луганське енергетичне об’єднання" та Кіровською міською радою, яке полягає в укладанні договору оренди землі з Кіровською міською радою для обслуговування об’єктів технічної інфраструктури - 173-х повітряних ліній 0,4 кВ, які знаходяться в Луганській області, на території Кіровської міської ради.

Вказана заява приймається судом до розгляду.

Відповідач проти позову заперечує з підстав викладених у відзиві на позовну заяву № 8478 від 03.12.07 (а.с.14-16) та відзиві на уточнену позовну заяву № 458 від 16.01.08, посилаючись зокрема на те, що вимога про встановлення факту не відповідає встановленим законом або договором способам захисту. Частина 3 ст. 125 Земельного кодексу України не може бути правовою підставою для задоволення позовної вимоги щодо спонукання відповідача укласти з позивачем договір оренди землі, оскільки документом, що посвідчує право на використання земельної ділянки також є і державний акт про право власності на землю відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України. Крім того, відповідач посилається на те, що у пропозиції позивача щодо укладення договору оренди земельної ділянки вказаний строк для відповіді –до 10.12.07, який на день звернення до суду не сплив, а відтак, і право позивача не було порушено.

У судовому засіданні відповідно до ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва з 08.01.08 до 21.01.08, 10-20.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, суд, -

в с т а н о в и в:

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається зокрема на те, що відповідач здійснює підприємницьку діяльність з передачі електричної енергії у місті Кіровську Луганської області та незаконно використовує земельні ділянки розташовані під електричними мережами (трансформаторними підстанціями, розподільними пунктами і пристроями, струмопроводами, повітряними лініями електропередач, підземними кабельними лініями електропередач та спорудами, які до них належать), що знаходяться на території міста Кіровська, порушуючи права Кіровської міської ради – власника даних земельних ділянок, передбачені ст.ст. 78, 90 Земельного кодексу України. Відповідач, в порушення ч. 3 ст. 125 Земельного кодексу України, використовує земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості) та без документів, що посвідчують право на неї. Отже відповідач може одержати право на земельні ділянки лише на підставі права оренди. Пункт 2 ст. 125 Земельного кодексу України встановлює, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. З огляду на наведене, позивач вважає відмову відповідача в укладенні договору оренди земельних ділянок безпідставною та неприпустимим подальше використання даних земельних ділянок з порушенням земельного законодавства, зокрема ст. 125 Земельного кодексу України. Відповідно до ст.ст. 22, 26 Закону України "Про землеустрій" позивач був вимушений виступити замовником документації із землеустрою, яка необхідна для підготування проекту відповідного рішення про надання в оренду земельної ділянки та відповідно для укладання в подальшому договору оренди землі. Проте відповідач відмовив у погодженні технічної документації та повернув її без погодження двічі. Таким чином позивач вважає, що він не мав можливості приймати рішення про надання відповідачу в оренду відповідні земельні ділянки для обслуговування повітряних електричних ліній 0,4 кВ.

Відповідач проти позову заперечує з підстав викладених у відзиві на позовну заяву № 8478 від 03.12.07 (а.с.14-16) та відзиві на уточнену позовну заяву № 458 від 16.01.08.

Оцінивши доводи сторін та обставини справи у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Щодо вимоги про встановлення факту порушення ч. 3 ст. 125 Земельного кодексу України слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів розповсюджується на всі правовідносини, що виникають у державі.

За змістом ст.ст. 1, 21 ГПК України господарські суди розглядають справи за участю підприємств, установ, організацій, інших юридичних осіб (у тому числі іноземних), громадян, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності.

Згідно ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім випадків, визначених у цій статті. Стаття 12 ГПК України містить вичерпний перелік спорів, які не підлягають розгляду господарським судом, до них відносяться спори, про приватизацію державного житлового фонду; спори, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спори про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спори, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інші спори, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів. Даний спір між позивачем і відповідачем не підпадає під жодну з перелічених підстав, а відтак підлягає розгляду господарським судом.

Статтею 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Згідно статті 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами:

- підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів;

- державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України;

- прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави;

- Рахункової палати, яка звертається до господарського суду в інтересах держави в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 41 ГПК України господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом. Одним з елементів позову є предмет позову. Предмет позову –матеріально правова вимога, заявлена позивачем у суд до відповідача відносно усунення допущеного відповідачем порушення права позивача. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, якими способами захисту цивільних прав та інтересів здійснюється усунення допущеного відповідачем порушення права позивача, а саме:

-          визнання права;

-          визнання правочину недійсним;

-          припинення дії, яка порушує право;

-          відновлення становища, яке існувало до порушення;

-          примусове виконання обов’язку в натурі;

-          зміна правовідношення;

-          припинення правовідношення;

-          відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

-          відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

- визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб;

- суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України також визначено, якими способами захисту прав та інтересів здійснюється усунення допущеного відповідачем порушення права позивача, а саме:

- визнання наявності або відсутності прав;

- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання

недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування оперативно-господарських санкцій;

- застосування адміністративно-господарських санкцій;

- установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими законом.

Крім того, ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином, господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає статті 1 ГПК України, а правовідносини, щодо яких виник спір, носять господарський характер. Аналогічну правову позицію викладено у Постановах Верховного суду України від 13.07.04 у справі № 10/732 та від 14.12.04 у справі № 6/11. Проте захист таких інтересів повинний вчинюватись у спосіб передбачений законодавством, у тому числі процесуальним.

Предмет позову, а саме вимога про встановлення факту порушення ч.3 ст.125 Земельного кодексу України відповідачем, що полягає у використанні земельних ділянок для обслуговування об’єктів технічної інфраструктури –173-х повітряних ліній 0,4 кВ, які знаходяться в Луганській області, на території Кіровської міської ради до встановлення їх меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на них, та державної реєстрації, не відповідає встановленим законом або договором способам захисту порушеного права чи інтересу. За таких підстав, позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про зобов‘язання відповідача усунути порушення ч.3 ст.125 Земельного кодексу України шляхом відповідного оформлення земельних правовідносин між ТОВ "Луганське енергетичне об’єднання" та Кіровською міською радою, яке полягає в укладанні договору оренди землі з Кіровською міською радою для обслуговування об’єктів технічної інфраструктури - 173-х повітряних ліній 0,4 кВ, які знаходяться в Луганській області, на території Кіровської міської ради слід зазначити наступне.

Рішенням господарського суду Луганської області від 24.12.2002 по справі №18/239пн (а.с.83-84) за відповідачем визнано право власності на шість цілісних майнових комплексів, в тому числі на електричні мережі, до складу яких входять повітряні лінії 0,4 кВ, які розташовані на території м. Кіровська.

Приписи ст.ст. 13 і 41 Конституції України визначають, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією і усі суб’єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно ст.ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальної громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов’язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту тридцять четвертого статті 26, пункту другого статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання надання земельної ділянки в оренду вирішується на пленарному засіданні ради - сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії.

При розгляді справи судом було встановлено, що відповідним органом місцевого самоврядування (Кіровською міською радою) рішення про передачу відповідачу в оренду вищевказаної земельної ділянки не приймалось.

Таким чином, законні підстави для спонукання відповідача укласти договір оренди земельної ділянки відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

У матеріалах справи міститься проект договору оренди землі від 09.11.07 (а.с.77-79). Слід зазначити, що його було надіслано відповідачу за листом № 3240 від 12.11.07 (а.с.113). У цьому листі зокрема зазначено, що ТОВ "Луганське енергетичне об’єднання" має надати відповідь щодо укладання договору в строк до 10.12.07.

Відповідно до ст. 643 ЦК України, якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку.

З матеріалів справи, а саме відповіді відповідача на пропозицію позивача щодо укладення договору № 8496 від 03.12.07, вбачається, що вказану відповідь позивачем отримано 05.12.07 за вхідним № 1768. Тобто, позивач звернувся до суду з цим позовом 20.11.07, а саме до спливу строку вказаному у пропозиції укласти договір, а також до отримання відповіді на вказану пропозицію. А відтак і право у позивача на звернення з цією позовною вимогою за станом на 20.11.07 були відсутні.

За вказаних обставин у задоволенні позову слід відмовити з віднесенням судових витрат на позивача згідно ст. 49 ГПК України.

У судовому засіданні за згодою сторін у відповідності зі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 41, 12, 21, 49, 77, 82, 84, 85 ГПК України, суд

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України.

Дата підписання рішення –25.01.08.

Суддя                                                                       Т. Л. Калашник