ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2008 року Справа № 20/229-07

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Виноградник О.М. ( доповідач)

суддів: Джихур О.В., Лисенко О.М.

при секретарі: Геворгян Е.М.

за участю представників сторін:

позивача –Носик Б.М., дов. № 1 від 25.12.2006р., юрисконсульт першої категорії;

відповідача –Медведчикова Л.В., дов. № 01 від 19.01.2008р., юрист;

розглянувши у відкритому судовому засіданні          апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Енергопостачальної компанії “Дніпрообленерго” м.Дніпропетровськ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2007 року

у справі № 20/229

за позовом відкритого акціонерного товариства “Енергопостачальної компанії “Дніпрообленерго”, м.Дніпропетровськ

до релігійної організації Свято-Іоанно-Богословська церква, м.Підгороднє Дніпропетровської області

про стягнення 856 грн. 00 коп.

За згодою представників сторін, присутніх в судовому засіданні, було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2007р. (суддя Пархоменко Н.В.) по справі № 20/229 за позовом відкритого акціонерного товариства “Енергопостачальної компанії “Дніпрообленерго”, м.Дніпропетровськ (далі –ВАТ “ЕК “Дніпрообленерго”) до релігійної організації Свято-Іоанно-Богословська церква, м.Підгороднє Дніпропетровської області про стягнення 856 грн. 00 коп. в задоволенні позову було відмовлено.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області мотивовано фактом пропуску позивачем строку позовної давності щодо стягнення суми заборгованості; при цьому господарський суд послався в якості норм матеріального права на ст.ст..257, 261, 267 ЦК України.

Не погодившись з вищезазначеним судовим рішенням господарського суду, його оскаржує в апеляційному порядку позивач по справі –ВАТ “ЕК “Дніпрообленерго” м.Дніпропетровськ, посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, також посилається на невідповідність висновків, викладених в рішенні господарського суду, матеріалам, обставинам справи, зокрема:

- господарський суд безпідставно не надав оцінки в якості доказу акту звірки взаєморозрахунків від 01.12.2006р., відповідно до якого відповідач визнав борг в сумі 65 147,87 грн., тому, на думку позивача, строк позовної давності почав спливати з 02.12.2006р. у відповідності до ст..264 ЦК України;

- господарський суд безпідставно визначив, що сума заборгованості в акті звірки не відповідає сумі позову, й не містить посилань на будь-який договір, але в акті звірки міститься посилання на три договори, в тому числі і на оспорювану суму.

Відповідач по справі –релігійна організація Свято-Іоанно-Богословська церква, м.Підгороднє Дніпропетровської області –відзив на апеляційну скаргу не надав, правом, передбаченим ст..96 ГПК України, не скористався, але в судовому засіданні представник проти її задоволення заперечував, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення вимогам закону, матеріалам, обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення господарського суду, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

24.05.2000р. між ВАТ “ЕК “Дніпрообленерго” м.Дніпропетровськ (“продавець” за договором, позивач по справі, скаржник) та Іоанно-Богословською церквою в м.Підгородньому Дніпропетровської області (відповідач по справі, “покупець” за договором) було укладено договір № 385/2000, відповідно до умов якого “продавець” зобов”язався передати у власність “покупцеві”, а “покупець” прийняти та оплатити на умовах договору –шлак в кількості 200 кубічних метрів на загальну суму 960 грн. (п.п.1.1, 1.2, 2.3 (а.с.8-10)).

Розділом 3 договору сторони визначили, що поставка здійснюється на склад “покупця”.

Згідно з розділом 4 договору розрахунок по договору здійснюється в національній валюті України, оплата –по факту поставки (п.п.4.1, 4.2 розділу 4 договору). При цьому строк проведення оплати відповідачем договором не визначено.

Розділом 12 договору сторони передбачили, що строк дії договору –до 31.12.2000р.

На обґрунтування позовних вимог, підтверджуючих факт відвантаження продукції, позивачем було надано до справи накладну № 335 від 21.03.2001р. (а.с.11), яка містить посилання на те, що відвантажена по ній продукція за договором № 685/2000, а не за договором № 385/2000, крім цього, поставку здійснено після 31.12.2000р., тобто після закінчення строку дії договору № 385/2000, та, як зазначено у накладній, по довіреності № 503906 (а.с.27), яка видана 25.05.2000р., тобто раніше майже на рік, ніж здійснено поставку по накладній від 21.03.2001р. (а.с.11).

Відповідно до п.15 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затверджену наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996р. № 99 (зареєстровану Міністерством юстиції України 12.06.1996р. за № 293/1318) відповідальність за дотримання постачальником встановленого порядку відпуску цінностей за довіреністю покладається на посадових осіб підприємства-постачальника, а сировина, матеріали, паливо та інші товари, основні засоби, товарно-матеріальні цінності відпускаються покупцям лише за довіреністю одержувачів (п.2 вказаної Інструкції).

Отже, відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України позивачем не доведено факт поставки продукції саме за накладною № 335 від 21.03.2001р. за договором № 385/2000 на суму 856 грн. 00 коп.

Даючи правову оцінку акту звірки від 31.12.2005р. (а.с.12), колегія суддів зазначає, що акт не містить будь-яких посилань на номери договорів, накладні, довіреності, відвантаження продукції з визначенням дат, тому цей акт неможливо визнати доказом поставки продукції саме за накладною № 335 від 21.03.2001р., а також з урахуванням вищевикладених вимог Інструкції та ст..34 ГПК України. Крім цього, акт звірки є лише одним із доказів, який оцінюється судом в сукупності по справі на підставі ст..43 ГПК України, свідчить лише про наявність певної бухгалтерської заборгованості та повинен бути підтверджений первісними бухгалтерськими документами (накладні, довіреності, рахунки тощо).

26.07.2007р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про оплату на суму 65 148 грн. 35 коп. (а.с.13-15).

Відповідно до п.4 Перехідних та прикінцевих положень Цивільного кодексу України, п.4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Частиною 1 ст.193 Господарського кодексу України передбачено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних у мовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, що передбачені цим Кодексом.

Статтями 525, 526 ЦК України регламентовано, що одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, а також те, що факт поставки по накладній № 335 від 21.03.2001р. не доведений належними доказами відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України, господарський суд дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, викладеного в резолютивній частині рішення господарського суду щодо відсутності правових підстав задоволення позову.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2007р. по справі № 20/229 –залишити без змін; а апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Енергопостачальної компанії “Дніпрообленерго” м.Дніпропетровськ –залишити без задоволення.

Головуючий                               О.М. Виноградник

Судді                               О.В. Джихур

О.М.Лисенко