ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.08 Справа № 2/1632-24/311А

Господарський суд Львівської області у складі судді Бортник О.Ю. при секретарі судових засідань Маїк С.Б. розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом: Дрогобицької районної санітарно-епідеміологічної станції, м. Дрогобич,

до відповідача: Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області, м. Львів,

про: визнання нечинним рішення

За участю представників:

від позивача: Винар Л. - представник;

від відповідача: Рущак О.О.

Суть спору: Дрогобицька районна санітарно-епідеміологічна станція, м. Дрогобич, звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом про визнання нечинним рішення державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області. Позовні вимоги мотивовані, тим зокрема, що оспорюване рішення суперечить пункту 4.1. статті 4 Закону України “Про податок на додану вартість”, ст. 2 Закону України “Про систему оподаткування”, п. 1.4. Інструкції про порядок застосування економічних та фінансових (штрафних) санкцій органами державного контролю за цінами, постанові Кабінету Міністрів України “Про затвердження тарифів на роботи і послуги, що виконуються і надаються за плату установами і закладами державної санітарно-епідеміологічної служби”.

Відповідач у відзиві просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що постановою Кабінету Міністрів України № 1351 від 27.08.2003 р. “Про затвердження тарифів на роботи та послуги, що виконуються та надаються за плату закладами державної санітарно-епідеміологічної служби” (надалі –Постанова № 1351) затверджено фіксовані тарифи на платні послуги. Поданок на додану вартість в розмірі 20 % окремим рядком понад тариф згаданою постановою не виділено. Тоді як тариф згідно з ст. 189 ГК України є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізовують суб”єкти господарювання. Таким чином, регульовані (фіксовані) тарифи встановлюються з урахуванням кінцевої вартості послуг для споживача, а тому включають в себе податок на додану вартість. Закон України “Про податок на додану вартість” немає жодного відношення до регульованих цін та тарифів. Згідно з п. 1.3. Порядку надання роз”яснень окремих положень податкового законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 12.04.2003 р. № 176 податкові роз”яснення не мають сили нормативно-правового акта.

Розпорядженням заступника голови суду від 25.12.2006 р. справа № 2/1632-24/311А в зв”язку з закінченням терміну повноважень судді Хабіб М.І. передана на розгляд судді Бортник О.Ю. За клопотанням представників сторін розгляд справи зупинявся. У судових засіданнях, призначених на 25.01.2007 р. та 21.02.2007 р. оголошувались перерви, розгляд справи відкладався з підстав, наведених в ухвалах суду.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідачем здійснено перевірку порядку формування та застосування тарифів на роботи і послуги, що виконуються і надаються за плату відповідно до вимог Постанови № 1351 в Дрогобицькій районній санітарно-епідеміологічній станції за період з вересня 2003 р. по вересень 2004 р. За результатами перевірки складено Акт № 001217 від 4 жовтня 2004 р. Як вбачається з акта перевірки, у її ході виявлено, що при визначенні розміру плати за послуги до суми плати, визначеної із застосуванням тарифів, затверджених Постановою № 1351, позивачем з 1 січня 2004 р. нараховувалась націнка у розмірі 20 %, в якості ПДВ. Тобто послуги реалізовувались Дрогобицькою районною санітарно-епідеміологічною станцією споживачам за ціною, що на 20 % перевищувала встановлені вищезгаданою постановою Кабінету Міністрів України № 1351 тарифи. Вказане здійснювалось на підставі листів Головного державного санітарного лікаря Львівської області від 23.09.2003 р. № 3585/012 та ДПА України від 15.09.2003 р. Перевіркою встановлено, що такі дії санітарно-епідеміологічної станції призвели до одержання нею за період з 1 січня 2004 р. по 1 жовтня 2004 р. 7293 грн. необгрунтованої виручки. 27.12.2004 р. Державною інспекцією з контролю за цінами у Львівській області прийнято рішення № 6 про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін. Вказаним рішенням на підставі ст. 14 Закону України “Про ціни і ціноутворення” вирішено стягнути з відповідача в доход Держбюджету 21879 грн.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні у справі докази, Господарський суд Львівської області дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. Роблячи такий висновок, господарський суд виходив з наступного.

Відповідно до пункту 4.1. статті 4 Закону України “Про податок на додану вартість” (у редакції, чинній на час існування спірних правовідносин) база оподаткування операцій з поставки товарів (робіт, послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними або регульованими цінами (тарифами) з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових) платежів, за винятком податку на додану вартість, що включаються в ціну товарів (робіт, послуг) згідно з законами України з питань оподаткування. Постановою Кабінету Міністрів України № 1351 затверджено тарифи (прейскуранти) на роботи і послуги, що виконуються і надаються за плату установами та закладами державної санітарно-епідеміологічної служби. Ці тарифи включали ПДВ, оскільки у постанові не було зазначено протилежне, податок на додану вартість в розмірі 20 % окремим рядком понад тариф не виділено. Такий висновок господарського суду відповідає висновку Верховного Суду України, зробленому у постанові від 11 вересня 2007 р. у справі № 21-1518 во 06. Крім цього, як вбачається з поданих відповідачем листа Міністерства охорони здоров”я України від 18.03.2005 р. № 05-20/306 та додатків до нього, які стосуються питань узгодження проекту постанови № 1351 та прийняття постанови № 1351, при розрахунку даних тарифів поряд з прямими і непямими витратами враховано податок на додану вартість у розмірі 20 %.

Посилання позивача на лист Державної податкової адміністрації України від 15 вересня 2003 р. № 8101/5/15-2416, надісланий на адресу Міністерства охорони здоров”я України, як на офіційне податкове роз”яснення в частині нарахування ПДВ та на підставу застосування 20 % націнки до встановлених постановою № 1351 тарифів, необгрунтовані. Державна податкова адміністрація України, даючи відповідь, виходила з помилкового припущення про те, що до тарифів (прейскурантів), установлених Постановою № 1351. ПДВ не включено. Крім того, відповідно до підпункту “г” підпункту 4.4.2. пункту 4.2. статті 4 Закону України “Про порядок погашення зобов”язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” податкове роз”яснення є оприлюдненням офіційного розуміння окремих положень податкового законодавства контролюючими органами в межах їх компетенції, яке використовується при обгрунтуванні їх рішень під час проведення апеляційних процедур. Таким чином, на спірні правовідносини згадана відповідь не поширюється.

Факт отримання позивачем за 9 місяців 2004 р. 43763 грн. за надані послуги Дрогобицькою районною санітарно-епідеміологічної станцією не спростовано та підтверджується Довідкою № 1188 від 12.10.2004 р. Незаконно встановлена надбавка у вигляді 20 % ПДВ з цієї суми складає 7293 грн. Відтак, відповідачем на підставі ст. 14 Закону України “Про ціни і ціноутворення” обгрунтовано прийнято рішення № 6 від 27.12.2004 р. про стягнення з позивача в доход Державного бюджету 21879 грн. Строки притягнення Дрогобицької районної санітарно-епідеміологічної станції до відповідальності за порушення державної дисципліни цін, встановлені ст. 250 ГПК України, не порушені.

Що стосується клопотань позивача про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державної податкової адміністрації України, Державної податкової адміністрації Львівської області та Дрогобицької об”єднаної державної податкової інспекції, то вони судом відхиляються з огляду на те, що спірні правовідносини у справі стосуються відносин у сфері дотримання державної дисципліни цін, формування та встановлення цін. У той час як на вищезгадані органи державної податкової служби України згідно з ст. 2 та розділом ІІ Закону України “Про державну податкову службу в Україні” контроль за додержанням державної дисципліни цін та порядком формування і встановлення регульованих цін і тарифів не покладено. Завданнями цих органів є здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов'язкових платежів), а також неподаткових доходів, установлених законодавством (далі - податки, інші платежі); внесення у встановленому порядку пропозицій щодо вдосконалення податкового законодавства; прийняття у випадках, передбачених законом, нормативно-правових актів і методичних рекомендацій з питань оподаткування; формування та ведення Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів та Єдиного банку даних про платників податків - юридичних осіб; роз'яснення законодавства з питань оподаткування серед платників податків; запобігання злочинам та іншим правопорушенням, віднесеним законом до компетенції податкової міліції, їх розкриття, припинення, розслідування та провадження у справах про адміністративні правопорушення. Спір у справі не стосується правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати податків та зборів і додержання сторонами податкового законодавства.

Судові витрати у справі покласти на позивача.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 51, 71, 86, 94, 160, 163, 265 167, 254,258 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого КАС України, якщо таку заяву не було подано.

3. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адмінісьративного суду. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

4. Копію постанови надіслати учасникам судового процесу.

5. Постанову складено у повному обсязі 17.03.2008 р.

Суддя                                                                                           Бортник О.Ю.