ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2008 р.

№ 23/95

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Панової І.Ю.

суддів

Заріцької А.О. (доповідач у справі)

Продаєвич Л.В.

розглянувши касаційну скаргу

відкритого акціонерного товариства "Павлоградвугілля"

на ухвалу

та постанову

господарського суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2007 року

Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25 жовтня 2007 року

у справі

господарського суду

№ 23/95

Дніпропетровської області

за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю "Поліпромінвест"

до

відкритого акціонерного товариства "Павлоградвугілля"

про

стягнення 3 577, 58 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача

відповідача

Пивоварчука А.С.,

Віцингловської О.М.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2004 року у справі № 23/95 позов товариства з обмеженою відповідальністю "Поліпромінвест" (далі –позивач) задоволено, стягнуто з відкритого акціонерного товариства "Павлоградвугілля" (далі –відповідач) на користь позивача 3 3 142, 47 грн. основного боргу, 44, 80 грн. державного мита та 103, 65 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На виконання рішення суду видано наказ від 17 травня 2004 року № 23/95.

31 липня 2007 року від боржника (відповідача у справі) – до суду надійшла заява про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2007 року (суддя Добродняк І.Ю.) в задоволенні заяви відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25 жовтня 2007 року (судді: Дмитренко А.К. –головуючий, Крутовських В.І., Прокопенко А.Є.) апеляційну скаргу відповідача у справі залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Не погоджуючись з винесеними у справі рішеннями відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2007 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25 жовтня 2007 року та прийняти нове рішення, яким наказ господарського суду від 17 травня 2004 року визнати таким, що не підлягає виконанню.

На думку заявника касаційної скарги, судами неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 14, 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ (з змінами і доповненнями) (далі –Закон № 2343-XII) та ст.ст. 34, 37, 40, 41 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (із змінами і доповненнями) (далі –Закон № 606- XIV).

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, проаналізувавши застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11 січня 2005 року було порушено провадження у справі № Б26/7/05 про банкрутство ВАТ "Павлоградвугілля".

24 вересня 2005 року в газеті "Урядовий кур'єр" № 181 було опубліковано оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство відкритого акціонерного товариства "Павлоградвугілля".

Як встановлено судами і зазначено у касаційній скарзі відповідача, вказаним вище рішенням господарського суду першої інстанції від 22 квітня 2004 року була стягнута заборгованість, яка виникла у позивача у 2003 році, тобто до порушення провадження у справі про банкрутство відповідача. Отже, посилання відповідача в касаційній скарзі про те, що такі вимоги кредитора до боржника конкурсні, є обґрунтованим.

Колегія суддів зазначає, що після опублікування оголошення про порушення справи про банкрутство в офіційному друкованому органі конкурсні кредитори зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника в порядку ч. 1 ст. 14 Закону № 2343-ХІІ.

При цьому, винесення судом рішення про стягнення заборгованості з боржника в позовному провадженні не звільняє кредитора від обов’язку подання заяви у справі про банкрутство в порядку ст. 14 Закону № 2343-ХІІ.

Під час розгляду справи судами встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю "Поліпромінвест" із заявою про визнання його кредитором у справі про банкрутство боржника до суду не зверталось.

Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” від 7 березня 2002 року № 3088-ІІІ, який набрав чинності 13 липня 2002 року, внесені зміни до ст. 14 Закону № 2343-ХІІ.

Отже, з 13 липня 2002 року ч. 2 цієї статті визначено, що вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Таким чином, під час дії нової редакції Закону № 2343-ХІІ суд позбавлений права поновлювати строк на звернення кредитора з заявою про грошові вимоги до боржника.

У зв’язку з чим, суд, в період дії нової редакції Закону № 2343-ХІІ та під час здійснення провадження у справі про банкрутство, ухвалив вважати погашеними грошові зобов’язання осіб, які не звернулися у встановлений строк у справі про банкрутство боржника, оскільки поновлювати цей строк суд вже був не вправі (ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 31 липня 2006 року у справі № Б26/7/05 про затвердження реєстру вимог кредиторів) (т.2 а.с. 75-83).

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За таких обставин справи вищезазначені грошові зобов’язання відповідача перед позивачем є припиненими в силу закону, а саме ч. 2 ст. 14 Закону № 2343-ХІІ.

Відповідно до ст. 41 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Отже, до відносин, які мали місце в справі про банкрутство, норми ГПК України застосовуються з урахуванням особливостей Закону № 2343-ХІІ, як спеціального нормативно-правового акта.

У зв’язку з чим ст. 117 ГПК України підлягає застосуванню з урахуванням особливостей Закону № 2343-ХІІ.

Згідно з ч. 4 ст. 117 ГПК України господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню, також і з інших причин.

До таких інших підстав слід відносити погашення грошових вимог відповідно до Закону № 2343-ХІІ.

За ст. 1 Закону № 2343-ХІІ погашеними визнаються задоволені вимоги кредитора, вимоги, щодо яких досягнуто згоди про припинення, у тому числі заміну, зобов'язання або припинення зобов'язання іншим чином, а також інші вимоги, які відповідно до Закону № 2343-ХІІ вважаються погашеними.

Отже, у справі про банкрутство вимоги кредиторів є погашеними внаслідок оплати боргу; обміну вимог кредиторів на активи боржника та (або) його корпоративні права; прощення; новації (укладання мирової угоди у справі про банкрутство), а також застосування присічного строку для подання заяви з вимогами до боржника, встановленого ч. 2 ст. 14, ч. 5 ст. 31 Закону № 2343-ХІІ.

Враховуючи наведене, наказ господарського суду Дніпропетровської області від 17 травня 2004 року у даній справі є таким, що не підлягає виконанню, оскільки вимоги позивача, які підтверджені рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2004 року та цим наказом, є погашеними на підставі ч. 2 ст. 14 Закону № 2343-ХІІ.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема в постанові від 2 жовтня 2007 року у справі № 6/73.

У зв’язку із вказаним господарські суди першої та апеляційної інстанції дійшли неправильного висновку про відмову відповідачу у справі у задоволенні заяви, поданої в порядку ч. 4 ст. 117 ГПК України.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги (подання) має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції повністю або частково і прийняти нове рішення.

Оскільки вимоги позивача у справі є погашеними і підстави для поновлення виконавчого провадження відсутні, колегія суддів вважає, що наказ господарського суду першої інстанції від 17 травня 2004 року у справі № 23/95 є таким, що не підлягає виконанню.

З аналізу ст. 117 ГПК України вбачається, що у разі, якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

З огляду на викладене, Вищий господарський суд України вважає ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2007 року та постанову суду апеляційної інстанції від 25 жовтня 2007 року у справі № 23/95 помилковими та такими, що підлягають скасуванню з прийняттям у справі нового рішення про визнання наказу господарського суду Дніпропетровської області від 17 травня 2004 року у справі № 23/95 таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст. 1115, 1119-11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Павлоградвугілля" задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25 жовтня 2007 року та ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2007 року у справі № 23/95 скасувати.

Визнати наказ господарського суду Дніпропетровської області від 17 травня 2004 року у справі № 23/95 таким, що не підлягає виконанню.

Головуючий І. Панова

Судді                                                    А. Заріцька

Л. Продаєвич