СУД
РІШЕННЯ

"07" лютого 2008 р.

Справа №  4/471

Господарський суд Кіровоградської області в
складі судді Хилька Ю.І. розглянув у судовому засіданні справу № 4/471

за позовом: Відкритого акціонерного
товариства “Кіровоградський хлібозавод”, м. Кіровоград

до відповідача: фізичної особи -
суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1, м. Кіровоград

про стягнення 2 110 грн. 22 коп.

Представники сторін :

від позивача: Шелкова О.В.,
довіреність № б/н від 02.01.2008 року;

від відповідача: участі не брали.
Про час та місце розгляду справи позивач належним чином повідомлений у
відповідності до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України.
Рекомендоване поштове повідомлення № 2589181 вручене відповідачу 23.01.2008
року.

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про стягнення
заборгованості в розмірі 2 110 грн. 22 коп. з фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1, м. Кіровоград за отриманий товар та судових
витрат на користь відкритого акціонерного товариства “Кіровоградський
хлібозавод”, м. Кіровоград Кіровоградської області. В судовому засіданні
представник позивача позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач письмових
пояснень або будь-яких заперечень по суті позовних вимог до суду не подав,
своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не скористався.
Докази сплати заборгованості до суду не надав.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши встановлені факти та відповідні до них правовідносини,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між сторонами спору 13.04.2005 року
укладено договір б/н поставки хлібобулочних та кондитерських виробів (в
подальшому договір), предметом якого сторони визначили проведення господарських
операцій по поставці, передачі у власність та оплаті хлібобулочних виробів,
кондитерських виробів в повному асортименті згідно товарно-транспортних
накладних та специфікації, що є невід'ємною частиною договору. Вказаний договір
укладено повноважними представниками сторін в результаті вільного
волевиявлення, їх підписи посвідчено прикладенням печатки підприємства
позивача.

Відповідно до п.п. 3.4.1.
„Інструкції про порядок видачі міністерствам та іншим центральним органам
виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, господарським
об'єднанням та громадянам дозволів на право відкриття та функціонування
штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів, а також
порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і
штампів, та затвердження Умов і правил провадження діяльності з відкриття та
функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і
штампів”, яка затверджена наказом МВС України № 17 від 11.01.1999 р. та
зареєстрована в Мін'юсті України 28.04.1999 р. за № 264/3557, відповідальність
і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також
законністю користування ними покладається на керівників підприємств, установ і
організацій, господарських об'єднань, суб'єктів господарської діяльності.
Відповідач та позивач не надали доказів того, що печатку було втрачено або
викрадено.

Згідно до умов договору
постачальник повинен передавати покупцю накладну на відпуск товару та податкову
накладну (один раз на місяць). За умовами пункту 6.1 договору передбачалось, що
розрахунок повинен проводитись за кожну партію товару в безготівковому порядку
або готівкою шляхом попередньої оплати 100% продукції.

Відповідно до п. 1.1 цього договору
позивач свої зобов'язання перед відповідачем виконав повністю, провівши
поставку товару в торгівельні пункти відповідача за погодженими в договорі
адресами вул. Урицького, 5 та 25 (розділ 7 договору). Однак, в період з
01.07.2005 року по 03.09.2005 року відповідач, порушуючи умови п. 6.1 договору
не проводив попередню оплату отриманої продукції, у зв'язку з чим виникла
заборгованість в розмірі 1 643 грн. 90 коп.

Претензія позивача про погашення
заборгованості (вимога) на суму 1 643 грн. 90 коп. залишена відповідачем без
задоволення та відповідного реагування.

Розглянувши матеріали справи та
проаналізувавши правовідносини, що виникли між учасниками спору, господарський
суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до повного
задоволення.

За приписом ст. 265 Господарського
кодексу України до правовідносин поставки, які не врегульовані цим кодексом,
застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Таким чином, між сторонами виникли
правовідносини, що підпадають під дію глави 54 Цивільного кодексу України.

Так, згідно ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність зобов'язується передати у встановлений строк (строки)
товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності
або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним або іншим подібним
використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього
певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з
характеру відносин сторін.

Як вбачається із матеріалів справи
відповідач прийняв поставлений позивачем товар та неналежно виконав своє
зобов'язання щодо проведення розрахунку за поставлену продукцію та має борг
перед позивачем на суму 1 643 грн. 90 коп.

Суд вважає, що між сторонами
досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, наявні договірні відносини у
відповідності до вимог ст.ст. 11, 639, 655, 691 ЦК України підтверджують що це
саме договір купівлі-продажу. Специфікація товару, кількість, якість, ціна,
порядок розрахунків - визначені в товарно-транспортних накладних.

У відповідності до ч. 3 ст. 692 ЦК
України, у разі прострочення оплати товару, продавець має право вимагати оплати
товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами, а тому на
підставі ст. 614 ЦК України та ст. 625 ЦК України відповідач в зв'язку з
простроченням грошового зобов'язання повинен сплатити втрати від інфляції та 3
% річних від простроченої суми боргу. Однак, господарський суд не погоджується
з проведеним позивачем розрахунком втрат від інфляції за період з березня по
серпень 2007 року на суму 144 грн. 11 коп. і провівши власний розрахунок втрат
від інфляції за вказаний період визнає обґрунтованою до стягнення суму в
розмірі 83 грн. 63 коп. За вказаний період також підлягає до стягнення 24 грн.
66 коп. процентів річних. Згідно до п. 12.2 договору відповідач повинен
сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки.
Розмір пені на суму 133 грн. 16 коп. проведено правильно та підлягає до
стягнення повністю. При цьому господарським судом враховується наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного
кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи
(далі - особи).

Згідно ч. 2 ст. 4 Цивільного
кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний
кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України,
які приймаються  відповідно  до Конституції України та цього Кодексу (далі
- закон).

Згідно ч. 6 ст. 4 Цивільного
кодексу України цивільні відносини регулюються однаково на всій території
України.

Статтею 1          Господарського кодексу України
визначено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і
регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та
здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між
цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

У відповідності до ч. 2 ст. 4
Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин
суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом. Отже, норми Господарського
кодексу є спеціальними щодо встановлення відповідальності по грошових
зобов'язаннях суб'єктів господарювання.

Частина 1 ст. 231 Господарського
кодексу України має імперативний характер і встановлює, що законом щодо окремих
видів зобов'язань  може  бути визначений розмір штрафних санкцій,
зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 343 цього ж кодексу
платник грошових коштів сплачує на користь одержувача  цих коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який
сплачується пеня.

Окрім того, згідно ст. 1
спеціального Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань” від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР (із змінами і доповненнями,
внесеними Законом України від 10.01.2002 р. № 9221-ІІІ), який регулює договірні
правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо
відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники
грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. В той же час,
стаття 3 Закону, яка також носить імперативний характер, вводить певні
обмеження щодо меж згоди сторін, а саме: розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

При нарахуванні пені враховано, що
в період з 01.03.2007 року по 01.06.2007 року облікова ставка НБУ становила
8,5% (відповідно подвійна 17%), а з 01.06. по 01.09.2007 року -8% (відповідно
подвійна - 16%). Нарахування пені проведено в межах  передбаченого
ч.6 ст.232  ГК України 6 місячного
строку від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Позивач передав майно повністю в
кількості, передбаченій умовами договору, а відповідач прийняв товар, але не
розрахувався за нього, тим самим не виконавши свої зобов'язання.

Згідно ст.526 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк. Саме
невиконання умов договору з боку відповідача і стало причиною звернення
позивача до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідач вимоги позивача не
заперечив, доказів належного виконання зобов'язання по спірному договору суду
не надав. Відповідачем не оспорюється факт отримання товару.

Спір фактично виник через небажання
відповідача провести оплату отриманого від позивача та використаного на власний
розсуд товару. Укладений між сторонами договір та норми діючого законодавства
не містять підстав для звільнення відповідача від обов'язку оплатити отриманий
товар.

Разом з тим, господарським судом
враховується, що при здійсненні господарських операцій сторонами спору
допускались порушення порядку оформлення бухгалтерських документів про
наявність яких та з метою усунення суд вважає за необхідне відреагувати
внесенням окремої ухвали на адресу позивача. Провівши аналіз наданих позивачем
доказів про наявність заборгованості та її розміру, яка виникла в результаті
невиконання відповідачем умов договору та відсутності у позивача належного
контролю за його виконанням, господарський суд звертає увагу на ту обставину,
що сторонами при здійсненні господарських операцій допускались порушення
порядку оформлення бухгалтерських документів.

Зокрема, відсутність на примірниках
видаткових накладних відомостей про довіреності осіб, які отримували
матеріальні цінності, судом визнається як порушення порядку відображення в
документах бухгалтерського обліку господарських операцій, передбаченого Законом
України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” та Наказом
Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року “Про затвердження Положення
про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.” Єдиним
належним та допустимим доказом здійснення господарської операції може бути саме
первинний документ з суворо визначеними Законом реквізитами: назвою
підприємства, установи від імені якої складено документ, назвою документа
(форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її
вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища, підписи осіб,
відповідальних за здійснення господарської операції і складання первинного
документа, особистий підпис або інші дані, які дають змогу ідентифікувати осіб,
які брали участь у господарській операції.

Згідно до п.п. 1 і 2 Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання
цінностей, зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 12.06.1996 р. за N 293/ 1318 ( надалі -інструкція),
сировина, матеріали паливо... та інші товарно-матеріальні цінності, а також
нематеріальні активи, грошові документи
і цінні папери ( надалі - цінності) відпускаються покупцям або
передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів. Вимоги вказаної
інструкції поширюються на підприємства, установи та організації, їхні
відділення, філії, інші відособлені підрозділи та представництва іноземних
суб'єктів господарської діяльності. Згідно п.п. 1 і 2 Інструкції про порядок
реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання
цінностей, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.06.1996 р. за №
293/1318 (надалі - інструкція), сировина, матеріали паливо... та інші
товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і
цінні папери ( надалі - цінності) відпускаються покупцям або передаються
безплатно тільки за довіреністю одержувачів. Вимоги вказаної інструкції
поширюються на підприємства, установи та організації, їхні відділення, філії,
інші відособлені підрозділи та представництва іноземних суб'єктів господарської
діяльності.

Довіреність на одержання цінностей
від постачальника за нарядом, договором, замовленням... або іншим документом,
що його замінює, видається довіреній особі під розписку і реєструється в
журналі реєстрації довіреностей (п. 6 Інструкції). Цим же пунктом встановлений
порядок виписки довіреності.

Відповідно до вимог пунктів 12, 13
і 15 Інструкції забороняється відпускати цінності у випадках подання
довіреності, виданої з порушенням встановленого порядку заповнення або з
незаповненими реквізитами.... Після закінчення відпуску цінностей служби, що
здійснювали їх відпуск, здають довіреності разом з документами на відпуск
останньої партії цінностей працівникам, на яких покладено обов'язки з ведення
бухгалтерського обліку. Відповідальність за дотримання постачальником
встановленого порядку відпуску за довіреністю цінностей покладається на
посадових осіб підприємства-постачальника, які мають право підписувати первинні
документи на відпуск цінностей.

Видаткові накладні на відпуск
товарів не мали посилання на договір між сторонами, або іншу підставу відпуску
матеріальних цінностей.

Згідно до ч.1 ст. 9 Закону України
“Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” підставою для
бухгалтерського обліку господарських операцій є первісні документи, які
фіксують здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення господарських операцій, а якщо  це неможливо-безпосередньо після її
закінчення.

При цьому господарським судом
враховуються приписи ст. 43 ГПК України щодо оцінки доказів за якими
господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі
всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для
господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Проаналізувавши матеріали справи
господарський суд вважає повністю доведеним факт отримання відповідачем товару
на суму 1 643 грн. 90 коп., який не був оплачений відповідачем.

Згідно ст. 49 ГПК України судові
витрати належить покласти на відповідача повністю, оскільки спір виник
внаслідок неправильних дій відповідача. Господарським судом приймається до
уваги, що спір виник через невиконання відповідачем своїх зобов'язань за
договором, що привело до необхідності позивачу звернутися до суду за захистом
свого законного права і він поніс додаткові витрати, пов'язані зі сплатою
державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу. Однак, при цьому господарським судом враховується, що позивачем при
зверненні до суду проведено оплату державного мита в розмірі, що перевищує
передбачений законодавством на 8 грн., які не можуть бути стягнуті з
відповідача, а повертаються позивачу за довідкою суду як надлишково сплачені з
Державного бюджету.

Керуючись ст.ст. 34, 49, 82, 84
Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В
И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи -
суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1, м. Кіровоград, АДРЕСА_1, (р/р
невідомі, ідент. код НОМЕР_1), заборгованість по оплаті за отриманий товар в
розмірі 1 643 грн. 90 коп., втрати від інфляції в розмірі 83 грн. 63 коп.,
проценти річних в розмірі 24 грн. 66 коп., пеню в сумі 133 грн. 16 коп. на
загальну суму 1 885 грн. 35 коп., суму сплаченого державного мита в розмірі
102  грн. та витрат по оплаті вартості
інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в розмірі 118 грн. на
користь товариства з обмеженою відповідальністю “Кіровоградський хлібозавод”,
м. Кіровоград, вул. Аерофлотська, 20, (р/р 260022456 в КОД ВАТ „Райффайзен банк
Аваль”, МФО 323538, ).

Наказ видати.

В решті позовних вимог відмовити.

Видати позивачу товариству з
обмеженою відповідальністю “Кіровоградський хлібозавод”, м. Кіровоград, вул.
Аерофлотська, 20, (р/р 260022456 в КОД ВАТ „Райффайзен банк Аваль”, МФО 323538,
) довідку на отримання 8 грн. надлишково сплаченої суми
державного мита.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Сторони у справі протягом цього
строку мають право подати апеляційну скаргу до апеляційного суду на вказане
рішення через господарський суд Кіровоградської області.

Суддя                                         Ю.І.
Хилько