Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2008 р. Справа № 46/377-07

Колегія суддів у складі:

головуючого-судді - Могилєвкін Ю.О., судді –Пушай В.І., Плужник О.В.

при секретарі – Гудковій І.В.

за участю представників сторін:

позивача –Орябінський А.С.

відповідача –Фоменко А.Б.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача (вх. № 3691Х/3-7) на рішення господарського суду Харківської області від 14.11.07 по справі № 46/377-07

за позовом ТОВ "Російська Косметика", м. Київ

до ТОВ Фірма "Кредо+", м. Харків

про стягнення 5789,74 грн.,

встановила:

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.11.2007 р. (суддя Хот енець П.В.) по справі № 46/377-07 позовні вимоги задоволено. Стягнено з відповідача на користь позивача суму заборгованості у розмірі 3982,18 грн., 200,50 грн. –3 % річних; 102,00 грн. держмита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване з тих підстав, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції заборгованість відповідача перед позивачем не погашена.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погоджується, просить його скасувати в частині задоволення позову в повному обсязі та прийняти нове, яким стягнути з ТОВ фірма «Кредо+»4348,15 грн. боргу.

В підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, відповідач вказує на те, що суд першої інстанції виніс рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права та норм чинного законодавства.

При цьому, відповідач вказує на те, що згідно п.6.2. укладеного 10.05.2006 р. між сторонами дистриб’юторського договору № 02/21/2006-Д на постачання косметичної продукції, за невиконання умов договору передбачена тільки у обсязі подвійної облікової ставки НБУ. Відповідно до п.4.7. договору, оплата за відвантажену продукцію проводиться протягом 40 діб, т.б. права ТОВ "Російська косметика»могли бути порушені тільки після того, як минуло не менше 40 днів від поставки товару, а не одразу після поставки, як зазначає позивач.

Крім того, відповідач зазначає, що згідно ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених, або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Разом з тим, відповідач вказує на те, що ч.6 ст.232 ГК України регулює нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Отже, приймаючи дату подання позовної заяви (14.08.2007 р.) максимальне стягнення штрафних санкцій (єдина передбачена договором подвійна облікова ставка НБУ) може бути лише за останні 6 місяців, а приймаючи до уваги останній платіж 07.05.2007 р., суму заборгованості 3982,18 грн. та термін сплати, 40 діб вираховується з подвійної ставки НБУ, який повинно відраховувати не з 21.06.2006 р., як вказано в позові, а з 14 лютого 2007 р., що встановлює 365,97грн.

До того ж, відповідач зазначає, що на його адресу звернень від позивача до подання позову про сплату суми заборгованості, пені та інфляційних втрат не надходило; умовами договору сплата річних та інфляційних не була обумовлена.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Зобов'язання сплатити інфляційні та річні не було, отже немає підстав для задоволення позову в цій частині.

Як зазначає відповідач, він, з моменту отримання позовної заяви звертався до позивача з пропозицією погасити заборгованість та передбачені договором штрафні санкції у розмірі подвійної ставки НБУ (у загальній сумі 4348,15 грн.), але позивач відмовляв в цьому. Відповідач частково погасив заборгованість після 14.08.2007 р. На думку відповідача, підставами для звернення в суд у позивача було намагання отримати зверх-прибуток непередбачений договором, та те, що судові витрати необхідно покласти на позивача та відповідача.

Позивач в свою чергу, вважає рішення суду законним та обгрунтованим, просить залишити його в силі, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Позивач, також, звертає увагу суду на те, що відповідач, порушуючи встановлені договором строки оплати продукції та ст.193 ГК України, згідно якої суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання відповідно до вимог у певних умовах звичайно ставляться - не розрахувався з його товариством за фактично поставлену продукцію.

Крім того, позивач посилається на ч.2 ст.193 ГК України, згідно якої кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом.

До того ж, позивач зазначає, що згідно ст.527 Цивільного кодексу України, боржник, зобов’язаний виконати свій обов’язок, а кредитор –прийняти виконання, тому, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання відповідач повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення. Згідно з ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (штрафу, пені). Отже, на думку позивача, відповідач у зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань, повинен сплатити на користь позивача суму заборгованості за поставлену продукцію у розмірі 3982,18 грн., інфляційні нарахування у розмірі 898,33 грн., річні у розмірі 200,50 грн. та пеню у розмірі 708,73 грн., а всього: 5789,74 грн.

Стосовно твердження відповідача щодо ненадходження на його адресу від позивача звернень з оплати боргу, пені та інфляційних втрат, позивач пояснює, що ці твердження є необґрунтованими, оскільки згідно ч.1 ст.222 ГК України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду. Отже, відповідач, згідно з умовами укладеного договору повинен був розрахуватись з позивачем за поставлену продукцію у встановлені договором строки, не чекаючи пред'явлення вимог позивача або подання позову до суду.

Щодо посилань відповідача стосовно його звернення до позивача з пропозицією погашення заборгованості –не відповідають дійсності, оскільки відповідач до теперішнього часу не погасив перед позивачем ані заборгованість ані нараховані штрафні санкції.

В протиріч заявленим висловленням відповідача, стосовно отримання фірмою позивача зверх-прибуток, не передбачений умовами договору, позивач вказує на те, що ним, у встановлені договором строки було виконано всі умови договору, взятих на себе зобов’язань. Більш того, саме відповідач, на думку позивача, вчасно не розрахувався за відвантажену продукцію, чим порушив умови договору.

Також, позивач щодо тверджень відповідача про невідповідність висновків суду вказує на те, що суд першої інстанції в повному обсязі з’ясував всі обставини справи, на підставі документів, що є в матеріалах справи.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія приходить до висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставою для скасування або зміни рішення є невиконання або невірне застосування вимог передбачених зазначеною статтею. Жодних обставин та доказів які є підставою для скасування рішення місцевого господарського суду відповідач не зазначив та не надав.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10 травня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Російська Косметика” та Товариством з обмеженою відповідальністю фірма „Кредо+" було укладено Дистриб'юторський договір №02/21/2006-Д на постачання косметичної продукції.

Відповідно до п. 1.2 даного договору дистриб'ютор (відповідач у справі) приймає на себе зобов'язання по закупці у постачальника (позивач у справі) та реалізації продукції торговельних марок, вказаних у Додатку №1 до цього Договору.

Відповідно до п.п. 5.1, 5.2 договору поставка продукції здійснюється постачальником на підставі замовлення. Відвантаження продукції Дистриб'ютору відбувається на складі дистриб'ютора за видатковими накладними, в яких зазначається кількість та ціна продукції, яка відвантажується.

Відповідно до п. 4.7 договору та п. 2 Додаткової угоди №1 від 10.05.06р оплата відвантаженої продукції здійснюється Дистриб'ютором протягом 40 календарних днів з моменту поставки партії продукції.

На виконання умов договору на постачання косметичної продукції № 02/21/2006-Д від 10 травня 2006 року відповідачу по справі було поставлено продукцію на загальну суму 17665,60 грн.

Відповідачем за отриману продукцію було сплачено 13030,26 грн.

На підставі накладної витрати № 073128 від 14.11.2006 року відповідачем повернуто, а позивачем прийнято товар на загальну суму 653,16 грн.

Таким чином, у встановлені договором строки відповідач по справі за поставлену продукцію не розрахувався у повному обсязі, у зв’язку з чим виникла заборгованість у розмірі 3982,18 грн.

Відповідно до акту звірки взаєморозрахунків, підписаного сторонами 30 червня 2007 року заборгованість відповідача станом на 30 червня 2007 року становить 3982,18грн.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу передбачено, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 615 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов’язання не допускається.

Правові наслідки порушення зобов’язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до п. 6.2 Договору, дистриб'ютор несе відповідальність за прострочення оплати, а саме нарахована пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення, яка складає 708,73 грн. Згідно наданого до справи розрахунку, позивачем за порушення умов договору нарахована пеня з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення і саме в межах строку (шестимісячного) позовної давності.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Позивачем, за прострочення відповідачем грошового зобов’язання, нараховано 898,33 грн. інфляційних втрат та 200,50 грн. - 3% річних.

На момент розгляду справи по суті заборгованість відповідачем не погашена.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами, не спростовані відповідачем, і такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на вищевказане, висновки, викладені в рішенні господарського суду Харківської області відповідають чинному законодавству та фактичним обставинам справи, а мотиви відповідача з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 526, 530, 611, 615, 625 ст.ст. 49, 99, 101, п.1 ст.103, 104, 105 ГПК України, -

постановила:

Рішення господарського суду Харківської області від 14.11.2007 р. по справі № 46/377-07 залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

судді Пушай В.І.

Плужник О.В.

Повний текст постанови підписано 24.01.2008 р.