ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12.02.2008
року
Справа № 19/159(32/118-)07(8/108)

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого                    Виноградник О.М. (
доповідач)

суддів:             Джихур О.В., Лисенко О.М.

при секретарі: Геворгян
Е.М.

за участю представників сторін:

позивача -  ОСОБА_1, суб'єкт підприємницької діяльності,
паспорт серія НОМЕР_1  від 04.09.07;

відповідача -  Охримович Володимир Іванович, нотаріально
посвідчена довіреність № 2777  від
29.05.06;

третьої
особи - представник у судове засідання не з'явився, про час та місце судового
засідання повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні          апеляційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, м.Кривий Ріг

на рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 24.12.2007 року

у справі № 19/159
(32/118)-07 (8/108)

за позовом суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1, м.Кривий Ріг

до акціонерного комерційного
промислово-інвестиційного банку в особі філії “Центрально-міського відділення
Промінвестбанку в м.Кривий Ріг, м.Кривий Ріг

третя особа -суб'єкт підприємницької діяльності
-фізична особа ОСОБА_2, м.Кіровоград

про стягнення 300 000 грн.

В судовому засіданні 29.01.2008р.
була оголошена перерва до 12.02.2008р. (ст..77 ГПК України).

В судовому засіданні 12.02.2007р.
була оголошена перерва до 12.02.2007р. до 17.00 години (ст..77 ГПК України) в
зв'язку з ненаданням згоди скаржником на проголошення вступної та резолютивної
частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 24.12.2007р. (суддя Петренко І.В.) по справі №
19/159 (32/118)-07 (8/108) за зустрічним позовом суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, м.Кривий Ріг (далі -СПД ОСОБА_1) до
акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку в особі філії
“Центрально-міського відділення Промінвестбанку в м.Кривому Розі”, м.Кривий Ріг
за участю третьої особи -суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи
ОСОБА_2, м.Кіровоград  (далі -СПД
ОСОБА_2) про стягнення 300 000 грн. збитків в задоволенні позову було
відмовлено.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області мотивовано тим, що позивачем не доведено належними
доказами склад цивільного правопорушення, який є підставою для притягнення
відповідача до відповідальності у формі збитків, зокрема, в діях банку
відсутній факт порушення зобов'язання, а збитки стались внаслідок дій самого позивача,
в якості норм матеріального права господарський суд послався на ст.ст.1054,
1056 ЦК України.

Не погодившись з вищезазначеним
судовим рішенням, його оскаржує в апеляційному порядку позивач за зустрічним
позовом -СПД ОСОБА_1 м.Кривий Ріг, посилається на порушення господарським судом
норм матеріального та процесуального права, Конвенції про захист прав людини,
посилається на неповне з'ясування всіх обставин справи, що мають значення для
її вирішення, оскільки:

- господарським судом не досліджено
тих обставин, що на момент подання до банку платіжних доручень не існувало
заборгованості у розмірі 133 692 грн. 04 коп.;

- господарським судом зроблено
неправильний висновок щодо застосування Інструкції Національного банку України
№ 637 від 15.12.2004р. про встановлення граничної суми готівкового рахунку,
оскільки даний ліміт не розповсюджується при проведенні розрахунків за
сільськогосподарську продукцію.

В своїх додаткових поясненнях до
апеляційної скарги (поданих 22.01.2008р.) скаржник також зазначив, що:

- господарським судом порушено вимоги
ст.ст.43, 84-3, 111-12 ГПК України;

- господарським судом у відповідності
до ст.ст.41, 43, 84-3 ГПК України не надано оцінки договору, укладеному між
третьою особою та позивачем за зустрічним позовом, не досліджені квитанції до
прибуткових касових ордерів на загальну суму 300 000 грн.;

- судом не надано оцінки факту
закриття кримінальної справи № 55071503 на підставі ч.1 ст.222 Кримінального
кодексу України за відсутністю в діях складу злочину; не надано оцінку
проведеній перевірці Центральною МДПІ у м.Кривий Ріг;

- господарським судом не враховано
докази позивача про те, що в грудні 2005 року відповідач нарахував, а потім
списав з рахунку позивача кошти за кредитним договором № 13Д/2 від
03.03.2005р., виходячи із розрахунку ліміту 950 000 грн., тоді як господарським
судом зроблено неправильний висновок щодо встановлення ліміту в розмірі 723 500
грн.

Відповідач по зустрічному позову -акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний банк в особі філії “Центрально-міського
відділення Промінвестбанку в м.Кривий Ріг, м.Кривий Ріг -в своєму відзиві на
апеляційну скаргу проти її задоволення заперечує, посилається на відповідність
оскаржуваного судового рішення вимогам закону, матеріалам, обставинам справи.

Третя особа -СПД ОСОБА_2 м.Кіровоград
правом надання відзиву, передбаченому ст..96 ГПК України, не скористався, як не
скористався правом, передбаченим ст..22 ГПК України, щодо участі в судовому
засіданні про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про
що в матеріалах справи містяться відповідні докази (поштове повідомлення від
24.01.2008р. (а.с.121, т.2) про вручення ухвали суду апеляційної інстанції).

Перевіривши законність та обґрунтованість
рішення господарського суду, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи,
вислухав пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи
з наступних підстав.

04.04.2006р.
СПД ОСОБА_1 м.Кривий Ріг (відповідач за первісним позовом) звернувся у
відповідності до ст..60 ГПК України з зустрічним позовом до акціонерного
комерційного промислово-інвестиційного банку в особі філії “Центрально-міського
відділення Промінвестбанку в м.Кривому Розі” про стягнення 300 000 грн. збитків
(а.с.44-49, т.1). В якості норм матеріального права позивач в прохальній
частині зустрічної позовної заяви послався на ст.ст.509, 526, 530, 548, 570,
571, 610, 611, 612, 614, 615, 617, 1054, 1055, 1057, 1077, 1088, 1089, 1090,
1091, 1092 ЦК України (а.с.49, т.1). Як вбачається зі змісту позовної заяви,
позивач посилався на те, що в зв'язку з неналежним виконанням, на його думку,
відповідачем своїх договірних зобов'язань за кредитним договором, позивач був
позбавлений можливості своєчасно та в повному обсязі провести розрахунки у
січні 2006 року по договору купівлі-продажу, укладеному між позивачем за
зустрічним позовом та третьою особою, в результаті чого позивачеві було
спричинено збитків у виді 300 000 грн., які становили суму завдатку за
договором купівлі-продажу та який в силу вимог закону та договору не було
повернуто третьою особою позивачеві. При цьому зазначена зустрічна позовна
заява не містить жодного посилання на ст..22 ЦК України, ст..623 ЦК України,
ст..225 Господарського кодексу України.

В
своїх доповненнях до зустрічного позову (а.с.106-107, т.1) позивач також
посилався на рішення третейського суду від 07.02.2006р., яким було відмовлено
СПД ОСОБА_1 в позові про стягнення (повернення) 300 000 грн. завдатку,
сплаченого за договором № 28/12-05 та ст..35 ГПК України.

З
матеріалів справи вбачається, що 03.03.2005р. між відповідачем та позивачем
було укладено договір № 13Д/2 (а.с.54-60, т.1), відповідно до умов якого банк
за наявності Власних вільних кредитних ресурсів надає “позичальнику”
(позивачеві, він же скаржник) кредит шляхом відкриття відповідної кредитної
лінії в сумі, яка не може перевищувати 930 000 грн. на умовах, передбачених
договором (п.2.1 розділу 2 договору). Пунктом 2.2. розділу 2 договору № 13Д/2
сторони передбачили, що дата остаточного повернення всіх отриманих в межах
кредитної лінії сум кредиту -02.03.2006р.; кредит у відповідності до п.2.3
розділу 2 договору надається з метою здійснення виробничо-господарської
діяльності.

Пунктом
3.1 розділу 3 договору сторони визначили, що кредит надається банком
“позичальнику” шляхом оплати в межах суми, визначеної п.2.1 розділу договору
розрахункових документів (платіжних доручень) “позичальника” безпосередньо з
позичкового рахунку, відкритого банком на рахунки контрагентів “позичальника”
відповідно до цільового призначення кредиту.

Пунктом
4.3.4 розділу 4 договору сторони передбачили перелік випадків, в яких банк має
право вимагати від “позичальника”, незалежно від настання строку остаточного
повернення всіх одержаних в межах кредитної лінії сум кредиту, сплати в повному
обсязі заборгованості за кредитом.

Пунктом
4.3.3 договору сторони визначили право “банку” виходячи із п.п.4.3.4, п.3.11 договору
відмовляти “позичальнику” в подальшому здійсненні кредитування за настання
будь-якої обставини, що погіршує стан кредитування та порушити питання про
розірвання договору.

До
кредитного договору № 13Д/2 від 17.03.2004р. сторонами було укладено  додаткові угоди (а.с.68-69, 71, т.1), що
визнається обома сторонами, підтверджується матеріалами справи.

Як
зазначає позивач - СПД ОСОБА_1, ним 28.12.2005р. було укладено договір
купівлі-продажу № 28/12-05, відповідно до якого СПД ОСОБА_2 (третя особа по справі,
“продавець” за договором) зобов'язався передати у власність “покупцеві” -СПД
ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом, скаржник) насіння соняшнику в кількості
500 тон за ціною 1000 грн. за тону, на загальну суму 500 000 грн. (з ПДВ)
(а.с.61-63, т.1).

Розділом
2 цього договору сторони визначили, що “продавець” зобов'язаний не пізніше
трьох календарних днів з дня повної оплати за товар “покупцем” передати
“покупцю” товар, а “покупець” зобов'язаний розрахуватись за товар не пізніше
26.01.2006р. Розділом 4 договору сторони визначили, що “покупець” зобов'язаний
видати “продавцю” завдаток у розмірі 300 000 грн. до 04.01.2006р.; решту суми
договору -200 000 грн. -“покупець” повинен сплатити “продавцю” до 26.01.2006р.

Докази
розірвання, визнання недійсним в встановленому законом порядку вищевказаних
договорів, як № 28/12-05, так і № 13Д/2 відсутні в матеріалах справи, не
надавались жодною із сторін в ході розгляду справи.

Як
зазначає позивач (скаржник), на виконання договору № 28/12-05, ним за
прибутковими касовими ордерами № 1 та № 77 третього січня 2006 року та
28.12.2005р. (відповідно) було сплачено завдаток за договором № 28/12-05
(а.с.72, т.1), що підтверджується ксерокопіями квитанцій до прибуткових касових
ордерів на загальну суму 300 000 грн. (а.с.47-48, т.3).

04.01.2006р. СПД ОСОБА_1 направив до філії
банку (відповідача) платіжне доручення № 001 на
суму 200 000 грн. (а.с.67, т.1) з цільовим призначенням платежу
-передоплата за договором № 28/12-05 від 28.12.2005р. Як зазначають сторони в
своїх поясненнях в суді апеляційної інстанції, видане платіжне доручення було
залишено без оплати, та листом 11.01.2006р. № 611 (а.с.64, т.1) банк
повідомив позивача про невиконання платіжного доручення № 001 від 04.01.2006р.
через невірно зазначену назву платника згідно з установчими документами,
зразками підпису та відбитку печатки на підставі п.2.4 Інструкції “Про
безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті”, затвердженої
Постановою Національного банку України
від 21.01.2004р. № 22 (зареєстровану Міністерством юстиції України
29.03.2004р. за № 377/8976), а також через відсутність вільних кредитних коштів
(при ліміті -723 500 грн.). Факт отримання листа банку від 11.01.2006р.
підтверджується ксерокопією цього листа, завіреного позивачем (а.с.64, т.1, а.с.108,
т.1), змістом апеляційної скарги позивача (а.с.10, т.2).

Листом
від 04.01.2006р. № 42/54 (а.с.108, т.1) банк повідомив позивача про зниження
ліміту кредитування до 723 000 грн. Факт отримання цього листа визнається
позивачем в доповненнях до зустрічної позовної заяви (а.с.106, т.1).

В
подальшому, 13.01.2006р. СПД ОСОБА_1 вдруге направив до філії банку
платіжне доручення № 8 від 13.01.2006р. (а.с.24, т.3) на суму 200 000 грн.
Листом від 16.01.2006р. № 621 банк повідомив СПД ОСОБА_1 про невиконання
платіжного доручення № 8 від 13.01.2006р. на підставі п.2.1, п.4.3.3
кредитного договору № 13Д/2 (а.с.25, т.3). Також про відмову у виконанні
платіжного доручення № 8 позивача було повідомлено листами банку від 26.01.2006р.,
17.01.2006р. (а.с.29, 32, т.3). Факт неотримання цих листів позивачем не
підтверджено будь-якими доказами в розумінні ст.ст..32, 33, 36 ГПК України, як
і відсутні докази, підтверджуючи факт їх направлення у відповідності до ст..33
ГПК України.

Відповідно
до ст..1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується
повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим
параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

З
матеріалів справи вбачається, що за своєю правовою природою договір № 13Д/2 є
договором кредиту та кредитні кошти надавались позивачеві, що підтверджується
матеріалами справи за первісним позовом, платіжними дорученнями, рішенням
господарського суду Дніпропетровської області та постановою Вищого
господарського суду України в частині первісного позову по цій справі (а.с.4-5,
18-21, 127-130, т.1; а.с.97-100, 137-141, т.2) (ст.35 ГПК України).

У
відповідності до ч.1 ст.1056 ЦК України кредитодавець має право відмовитися від
надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або в повному
обсязі у разі порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за
наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові
кредит своєчасно не буде повернений.

Відповідно
до ст..525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, але
договором або законом може бути встановлене інше. “Інше” встановлюється ч.1
ст.1056 ЦК України, відповідно до якої, незалежно на укладення кредитного
договору та виникнення на його підставі відповідних зобов'язань, кредитодавець
може відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту за
наявності однієї із таких підстав: 1) порушення процедури визнання
позичальника банкрутом; 2) наявність інших обставин, які явно
свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернутий.
Такими можуть бути визнані виключні обставини, оскільки до укладення договору
банк вивчав господарську діяльність позичальника та його платоспроможність та
ці обставини визначаються безпосередньо самим кредитодавцем, як до укладення
договору, так і в ході його виконання.

Отже,
право відмови кредитодавця від надання кредиту передбачено у випадках,
не лише визначених п.4.3.3 договору № 13Д/2, але й безпосередньо виникає із
вимог закону. Тобто, частина 1 ст.1056 ЦК України забезпечує можливість
банкам відмовити в наданні кредиту позичальникам, якщо своєчасне повернення
кредиту стає неможливим.

Листом
від 21.12.2005р. № 552 (а.с.87-88, т.1) банк повідомив СПД ОСОБА_1 про
зменшення ліміту кредитування на підставі п.4.3.3 кредитного договору № 13Д/2
від 03.03.2005р. в зв'язку із значною сумою кредиту, яку необхідно погасити до
02.03.2006р., складність одночасного повернення всієї суми кредиту одноразово,
наявної заборгованості. Зазначений лист було направлено позивачеві, що
підтверджується відповідними доказами (а.с.87 “а”, т.1, фінансовий касовий чек
пошти від 21.12.2005р.). Таким чином, банк реалізував своє право передбачене
законом, зокрема, ч.1 ст.1056 ЦК України. Докази, підтверджуючи факт
неотримання позивачем листа від 21.12.2005р. № 552 відсутні в матеріалах
справи, не надавались скаржником у відповідності до ст.ст.32, 33, 36 ГПК
України судам обох інстанцій. Крім цього, як зазначає сам скаржник, рішенням
господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2006р. по справі №
34/308-06 (а.с.4-7, т.5) з СПД ОСОБА_1 було стягнено заборгованість за
кредитним договором № 13Д/2 від 03.03.2005р., а також рішенням господарського
суду Дніпропетровської області від 16.06.2006р. по цій справі (а.с.127-130,
т.1, а.с.97-100, т.2, а.с.137-141, т.2), що свідчить про систематичне
невиконання позивачем своїх обов'язків за договором № 13Д/2 (ст.35 ГПК
України). Отже, банк правомірно відмовив позивачеві у подальшому кредитуванні в
січні 2006 року, скориставшись правом, передбаченим ч.1 ст.1056 ЦК України.
Вищевказані судові рішення, зокрема, рішення по справі № 34/308-06 набрало
законної сили, що визнається обома сторонами, підтверджується матеріалами цієї
справи.

Оскільки
у відповідності до позовної заяви, додаткових пояснень позивача, останній
наполягав саме на стягненні 300 000 грн. збитків, то слід зазначити наступне. У
відповідності до частин 1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права (реальні збитки);  2) доходи, які особа могла б реально одержати
за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно
з частиною 4 ст.226 Господарського кодексу України не підлягають
відшкодуванню збитки, завдані правомірною відмовою зобов'язаної сторони від
подальшого виконання зобов'язання.

Даючи
правову оцінку правовідносинам сторін, змісту позовних вимог, поданим доказам
та обставинам справи, слід зазначити, що притягнення до цивільно-правової
відповідальності у формі збитків можливо лише за наявності певних умов, які є
складом цивільного правопорушення, зокрема, суб'єкт, об'єкт, суб'єктивна та
об'єктивна сторона.

При
цьому, об'єктом правопорушення є зобов'язальні правовідношення, в які
вступають боржник та кредитор. Суб'єктивну сторону правопорушення складає
вина (ст.614 ЦК України).Об'єктивну сторону правопорушення складають:
по-перше, наявність збитків в майновій сфері кредитора, по-друге, противоправна
поведінка боржника, яка виразилась в невиконанні або неналежному виконанні
боржником своїх зобов'язань, по-третє, причинно-слідчий зв'язок між
противоправною поведінкою боржника та збитками, їх розміром.

Відсутність хоча б одного із вищенаведених елементів,
які утворюють склад цивільного правопорушення, не може бути підставою для
притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності у формі збитків.

Таким
чином, до укладення договору від 28.12.2005р. позивача було повідомлено про
зниження ліміту кредитування (вищевказаний лист від 21.12.2005р., який було
надіслано позивачеві 21.12.2005р.). Будь-які докази в розумінні ст.ст.32, 33,
36 ГПК України, підтверджуючи факт неотримання цього листа відсутні в
матеріалах справи, не надавались скаржником судам обох інстанцій при розгляді
справи.

Враховуючи,
що право банку щодо відмови подальшого кредитування передбачено ч.1 ст.1054 ЦК
України, позичальника було повідомлено про неможливість  подальшого кредитування за договором № 13Д/2
своєчасно, до укладення договору від 28.12.2005р., неможливо погодитись з
доводами позивача, щодо доведеності протиправної поведінки “банку”, яка
виразилась в невиконанні (неналежному виконанні) своїх зобов'язань за кредитним
договором. Також, на думку колегії суддів, й відсутній причинно-слідчий зв'язок
між протиправною поведінкою банку та фактом спричинення збитків.

Крім
цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що жодним
доказом відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України позивачем не доведено, що
він не мав можливості отримати 200 000 грн. за кредитними договорами в інших
банках регіону або йому було відмовлено в укладенні таких угод у спірний період
(грудень 2005 року -січень 2006 року), зокрема, з підстав, що між ним та
відповідним банком вже було укладено договір № 13Д/2. Також відсутні будь-які
докази, підтверджуючи відповідно до ст.ст. 32, 33, 36 ГПК України, що майновий
стан позивача не дозволяв виконати свої зобов'язання за договором від 28.12.2005р.
належним чином, такі докази відсутні у матеріалах справи, не надавались судам
обох інстанцій. Також слід зазначити, що у відповідності до ст.ст..6, 627 ЦК
України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Тобто, укладаючи договір від 28.12.2005р., позивач усвідомлював
правові наслідки невиконання зобов'язань ним за договором від 28.12.2005р.,
зокрема, правові наслідки, передбачені ст..571 ЦК України.

Щодо
посилань скаржника на ст..35 ГПК України, зокрема, встановлені факти, рішенням
третейського суду, то ці доводи не приймаються, оскільки не спростовують
вищевикладене: неможливість кредитування позивача в інших банківських
установах, не підтверджують як доказ факт відсутності у позивача грошових
коштів для ведення підприємницької діяльності в грудні 2005 року -січні 2006
року, не спростовують право контрагентів за договором, зокрема, від
28.12.2005р. укладати його на власний розсуд (а.с.109-113, т.1). Також
вищевикладеним  спростовуються доводи
позивача про встановлені у відповідності до ст..35 ГПК України факти при
прийнятті рішення господарським судом Дніпропетровської області по цій справі
та справі № 34/308-06 (а.с.4-6, т.5) щодо встановлення ліміту кредитування
-930000 грн.

Щодо
доводів скаржника про недослідження
наявності чи відсутності вільних кредитних коштів на дату подання до
банку платіжного доручення № 001 від 04.01.2006р., № 8 від 13.01.2006р., то ці
обставини не позбавляють банк права, передбаченого ч.1 ст.1056 ЦК України та не
спростовують недоведеності у відповідності до ст..33 ГПК України складу
цивільного правопорушення, необхідного для притягнення до майнової
відповідальності у формі збитків (вина, протиправна поведінка, причинно-слідчий
зв'язок між протиправною поведінкою та спричиненням збитків). Крім цього, в
матеріалах справи (а.с.11, т.4, а.с.40, т.3) міститься довідка банку про
відсутність вільних кредитних коштів для кредитування позивача в зв'язку з
використанням ліміту - 723 500 грн. на день подання платіжних доручень № 001, №
8.

Щодо
посилань скаржника на норми § 3 глави 71 ЦК України, то вони не можуть бути
прийняті, оскільки позивачем не надано жодного доказу, що саме грошові кошти на
рахунках, які визначені в платіжному дорученні № 001, № 8 від 04.01.2006р.,
13.01.2006р. належать саме позивачу за договором не кредитування, а
банківського рахунку, а позивач є вкладником в розумінні ст.ст.1058, 1066 ЦК
України.

Щодо
посилань скаржника на порушення господарським судом норм процесуального права,
то ці доводи не приймаються в силу ч.2 ст.104 ГПК України.

Також
вищевикладене, недоведеність складу цивільного правопорушення не спростовує акт
перевірки Центральною МДПІ позивача за період з 01.07.2005р. по 31.12.2005р.
(а.с.24-37, т.4), лист Центральної МДПІ від 18.09.2006р. (а.с.23, т.4).

Щодо
посилань скаржника на ст..440 ЦК УРСР (а.с.52-53, т.4), то зазначена норма
діяла до 01.01.2004р. -набрання чинності Цивільним кодексом України, а крім
цього, вона розповсюджувалась на правовідносини, які виникають внаслідок
спричинення позадоговірної шкоди.

З
урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що не підлягає задоволенню
клопотання скаржника від 22.01.2008р. № 02 про призначення експертизи (а.с.139,
т.4).

Щодо
клопотання № 03 від 22.01.2008р., то воно підлягає задоволенню частково в
частині залучення до матеріалів справи копії рішення господарського суду
Дніпропетровської області по справі № 34/308 (а.с.4-6, т.5), оскільки це може
призвести до неповноти дослідження всіх обставин та матеріалів справи; щодо
решти -то зазначене клопотання не підлягає задоволенню в силу вищевикладеного,
недоведеності у відповідності до ст..33 ГПК України складу цивільного
правопорушення.

Клопотання
скаржника № 01 від 22.01.2008р. (а.с.128-136, т.4) підлягає задоволенню в
частині залучення до справи додаткових пояснень; в решті -щодо залучення до
справи додаткових доказів зазначене клопотання слід відхилити на підставі ч.1
ст.101 ГПК України, оскільки скаржником не надано жодного доказу відповідно до
ст.ст.32, 33, 36 ГПК України, підтверджуючих поважність причин їх ненадання
суду першої інстанції, а крім цього, надані докази не спростовують викладеного
вище.

Посилання
скаржника на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від
07.11.2007р. по цій справі (а.с.81-82, т.4) не приймаються, оскільки цією
постановою не було встановлено жодного факту преюдиційного значення (ст..35 ГПК
України), а лише було наведено доводи апеляційної скарги скаржника на ухвалу
господарського суду від 04.10.2007р.

Враховуючи
викладене, правові підстави зміни чи скасування рішення господарського суду
Дніпропетровської області, задоволення апеляційної скарги СПД ОСОБА_1 відсутні,
висновок господарського суду Дніпропетровської області, викладений в
резолютивній частині оскаржуваного судового рішення відповідає вимогам закону,
матеріалам, обставинам справи.

Керуючись
ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення
господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2007р. по справі №
19/159 (32/118)-07 (8/108) -залишити без змін; а апеляційну скаргу  суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1, м.Кривий Ріг -залишити без задоволення.

Головуючий                                                                                                    О.М.
Виноградник

Судді
О.В. Джихур

О.М.Лисенко