ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД _________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"07" лютого 2008 р.

Справа № 9/705/06-НР

Одеський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.І.
Бандури

суддів Л.І. Бойко, Л.В. Поліщук

при секретарі судового засідання: О.О.
Соломахіній

за участю представників сторін:

від позивача -О.Г
Сташук

від відповідачів -ОСОБА_3,
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського суду Миколаївської
області від 20.11.2007 р.

у справі № 9/705/06-НР

за позовом Відкритого акціонерного товариства
„Райффайзен Банк Аваль” в особі Миколаївської обласної дирекції

до Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_2,

Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1

про стягнення
137086,51 євро

та за зустрічним позовом
Фізичної особи -підприємця ОСОБА_2

до Відкритого акціонерного товариства
„Райффайзен Банк Аваль” в особі Миколаївської обласної дирекції, Фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1

про визнання договору переведення
боргу недійсним

В судовому засіданні  оголошувались перерви до 31.01.2008 р. та
07.02.2008 р.

Згідно розпорядження голови Одеського
апеляційного господарського суду від 21.01.2008 р. розгляд апеляційної скарги
здійснюється колегією суддів у складі: головуючого судді Л.І. Бандури, суддів
Л.І. Бойко, Л.В. Поліщук.

ВСТАНОВИВ:

ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” в особі
Миколаївської обласної дирекції звернулось до господарського суду Миколаївської
області з позовом до СПД ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним
договором № 010/08-11/84 СR від 07.03.2003 р. в загальній сумі 137086,51євро, з
яких 41536,51 євро є загальною простроченою заборгованістю на 27.09.2006р., а
95550 євро -частиною кредиту, що підлягає достроковому поверненню.

СПД ОСОБА_2 в свою чергу звернувся із
зустрічним позовом до ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” в особі Миколаївської
обласної дирекції та СПД ОСОБА_1 про визнання договору про переведення боргу,
укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком Аваль в особі Миколаївської
обласної дирекції, СПД ОСОБА_2та СПД ОСОБА_1 від 03.10.2005 р. недійсним.

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 26.01.2007 р. (суддя І.Г. Філінюк) у задоволенні
первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено, визнано недійсним з
моменту укладення договір про переведення боргу від 03.10.2005 р., укладений
між СПД ОСОБА_1 та СПД ОСОБА_2

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що сторони фактично виконували договір поруки від 05.03.2005 р., і саме з цих
підстав банк не позбавлений права вимагати виконання зобов'язання з боку
солідарних боржників. Договір про переведення боргу не відповідає волевиявленню
сторін, оскільки подальші дії сторін свідчать, що його укладення не було
спрямоване на реальне настання наслідків, обумовлених ним, у тому числі щодо
припинення зобов'язань за договором поруки, суперечить ч. 5 ст. 203 ЦК України.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 17.04.2007р. рішення суду скасовано,  первісний позов задоволено частково, стягнуто
з СПД ОСОБА_2 на користь ВАТ Райффайзен Банк Аваль” в особі Миколаївської
обласної дирекції 117000 євро кредиту за кредитним договором № 010/08-11/84 СR
від 07.03.2003 р., в решті позовних вимог відмовлено, в задоволенні зустрічного
позову відмовлено.

Апеляційний суд виходив із того, що
висновок суду першої інстанції щодо фактичного виконання банком і новим
боржником договору поруки не відповідає обставинам справи і безпідставно
покладений в обґрунтування рішення про визнання договору  про переведення боргу недійсним у зв'язку з
його фіктивністю за ч. 5 ст. 203 ЦК України, ст. 234 ЦК України. Договір поруки
не виконувався сторонами, оскільки з укладенням договору про переведення боргу
порука СПД ОСОБА_2 припинилася згідно припису ч. 3 ст. 559 ЦК України.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.07.2007 р. судові
рішення першої та апеляційної інстанції скасовані, оскільки суди не дослідили
дійсні правовідносини сторін, зокрема, при укладенні спірної угоди про
переведення боргу та договору від 14.10.2005 р., за яким сторони дійшли згоди
про передачу СПД ОСОБА_1 на користь СПД
ОСОБА_2 майна, яке згідно договору застави майна від 17.03.2003 р.,
договору застави майна від 21.03.2003 р. та договору іпотеки від 11.02.2005 р.
було передано СПД ОСОБА_1 в заставу банку, справу направлено на новий розгляд.

При новому розгляді, справі було
присвоєно № 9/705/06-НР і рішенням господарського суду Миколаївської області
від 20.11.2007 р. (суддя
А.К. Семенов) первісні позовні вимоги задоволені за рахунок СПД     ОСОБА_1, стягнуто з останнього на користь
банку 117000 євро боргу, 19265,99 євро відсотків, 11695,78 євро пені, 1479,61
євро держмита, 118 грн. витрат на ІТЗ судового процесу, відмовлено в позовних
вимогах до СПД ОСОБА_2

Зустрічний позов задоволено, визнано
недійсним договір про переведення боргу від 03.10.2007 р. з дати його
укладення. Стягнуто з банку та СПД ОСОБА_1 по 42,5 грн. держмита і 59 грн.
витрат на ІТЗ судового процесу.

Рішення суду мотивовано тим, що
договір поруки від 05.03.2005 р., укладений між СПД ОСОБА_2та банком з метою
забезпечення виконання зобов'язань СПД ОСОБА_1 за кредитним договором втратив
чинність, тому що між банком і СПД ОСОБА_1 03.10.2005 р. було укладено
додаткову угоду № 6 до кредитного договору № 010/08-11/84 СR, згідно якої було
продовжено термін користування кредитними коштами до 10.10.2010 р. і банком не
доведено, що названа додаткова угода № 6 узгоджена з СПД ОСОБА_2.

Судом також встановлено, що договір
про переведення боргу не відповідає фактичному волевиявленню сторін, суперечить
ч. 5 ст. 203 ЦК України.

СПД ОСОБА_1, не погодившись з
рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

СПД ОСОБА_2 вважає апеляційну скаргу
необґрунтованою, а судове рішення таким, що не підлягає скасуванню.

Заслухавши доводи представників
сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки,
дослідивши надані докази та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова
колегія встановила:

07.03.2003 р. між Акціонерним
поштово-пенсійним банком „Аваль”, правонаступником якого є ВАТ „Райффайзен Банк
Аваль” і приватним підприємцем ОСОБА_1 укладено кредитний договір
№010/08-11/84CR, за умовами якого банк відкриває приватному підприємцю кредитну
лінію в розмірі 75000 євро до 07.03.2005 р. зі строком погашення за графіком,
що є невід'ємною частиною договору і сплатою 13% річних.

П. 7.4 кредитного договору передбачено, що
банк має право достроково вимагати погашення заборгованості позичальника за
кредитом, включаючи нараховані відсотки та штрафні санкції.

Додатковою угодою № 2 від 19.11.2003
р. до кредитного договору від 07.03.2003 р. кредитну лінію збільшено до 117000
євро з погашенням у строки, передбачені графіком погашення зі сплатою 13%
річних.

На виконання кредитного договору
24.03.2003 р., 28.11.2003 р. банк перерахував на поточний рахунок ПП ОСОБА_1 420039
грн. „за вільний продаж 75000 євро”, 264672,36 грн. „за вільний продаж 75000
євро”.

05.03.2005 р. за договором поруки №
010/08-11/84CR-1 приватний підприємець ОСОБА_2 прийняв на себе зобов'язання
перед банком відповідати за зобов'язанням фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,
які виникають з умов кредитного договору від 07.03.2003 р. № 010/08-11/84 CR у
повному обсязі цих зобов'язань.

03.10.2005 р. між банком та ПП
ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 6 до кредитного договору від 07.03.2003
р., яким передбачено відкриття банком невідновлювальної кредитної лінії в сумі
117000 євро строком до 10.10.2010 р. і сплатою 11,5% річних; додаток № 1 до
кредитного договору викладений в новій редакції шляхом погашення кредиту
розстроченими платежами по 1950 євро щомісячно з 10.11.2005 р. по 10.10.2010 р.

Додаткова угода № 2 від 19.11.2003
р., додатковий договір № 6 від 03.10.2005 р. вступають в силу з моменту їх
підписання, тобто з 19.11.2003 р. та 03.10.2005 р. відповідно і є невід'ємними
частинами кредитного договору від 07.03.2003 р.

03.10.2005 р., тією ж датою, що і
додатковий договір № 6 до кредитного договору, між банком, ПП ОСОБА_1 та ПП
ОСОБА_2укладено договір про переведення боргу за умовами якого, ПП ОСОБА_1 як
первісний боржник передає, а ПП ОСОБА_2 за згодою банку, як кредитора, приймає
на себе зобов'язання, як новий боржник, грошовий борг в сумі 117000 євро, що
виник в результаті неналежного виконання первісним боржником зобов'язань за
кредитним договором № 010/08-11/84CR від 07.03.2003 р.

Враховуючи виконання зобов'язань
банком перед ПП ОСОБА_1 за кредитним договором і порушенням останнього
зобов'язання щодо повернення кредиту за кредитним договором та додатковими
угодами до нього, банк з посиланням на ст. 193 Господарського кодексу України,
ст. ст. 546, 553 ЦК України просив стягнути з ПП ОСОБА_1, ОСОБА_2 в солідарному
порядку 147961,77 євро в т. ч. 117000 євро боргу, 19265,99 євро відсотків,
111695,78 євро пені за період з 01.11.2005 р. по 12.10.2007 р.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України, ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним
чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частиною 1 статті 559 ЦК України
передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею
зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок
чого збільшується обсяг його відповідальності.

Розглядаючи спір по суті суд першої
інстанції встановив, що повернення кредиту за кредитним договором від
07.03.2003 р. було забезпечено договором поруки № 010/08-11/84CR-1 від
05.03.2005 р., укладеним банком з ПП ОСОБА_2., додатковою угодою № 6 від
03.10.2005 р. до кредитного договору від 07.03.2003 р. між банком і ПП ОСОБА_1,
укладеною після договору поруки, зменшено розмір річних з 13% до 11,5% та
продовжено строк дії кредитного договору до 10.10.2010 р. При цьому, названа
додаткова угода № 6 не була узгоджена з поручителем.

Суд також встановив, що незважаючи на
зниження розміру відсотків річних за додатковою угодою № 6 від 03.10.2005 р.
обсяг відповідальності поручителя збільшився, тому що при продовженні терміну
дії основного зобов'язання за рахунок збільшення періоду, за який нараховуються
відсотки за користування кредитними коштами, істотно збільшується сума
основного зобов'язання і дійшов висновку про припинення поруки ПП   ОСОБА_2 за ПП ОСОБА_1 перед банком по
кредитному договору № 010/08-11/84CR від 07.03.2003 р., на підставі частини
першої статті 559 ЦК України та задовольнив первісний позов банку за рахунок ПП
ОСОБА_1

Апеляційна інстанція погоджується з
висновком суду першої інстанції відносно припинення поруки, згідно з ч. 1 ст.
559 ЦК України, в зв'язку із збільшенням обсягу відповідальності ПП ОСОБА_2 як
поручителя ПП ОСОБА_1 за договором поруки від 05.03.2005 р. внаслідок укладення
останнім додаткового договору № 6 від 03.10.2005 р. до кредитного договору №
010/08-11/84CR.

Скаржник не спростував належними і
допустимими доказами, що додатковий договір № 6 від 03.10.2005 р., яким було
збільшений та продовжений термін користування кредитними коштами, був
погоджений з поручителем, а матеріали справи не свідчать, що ПП ОСОБА_2 був
повідомлений про його підписання.

Зокрема, додаткова угода № 2 до
кредитного договору № 010/08-11/168CR від 09.03.2005 р. з ПП ОСОБА_2 укладена
12.10.2005 р., коли ПП ОСОБА_2 вже був поручителем ПП ОСОБА_1 за договором
поруки від 05.03.2005 р. і п. 3 додаткової угоди містить в якості додаткових
умов кредитування погашення кредиту та відсотків ПП    ОСОБА_1 виключно за кредитним договором №
010//08-11/84 CR від 07.03.2003 р., хоча станом на 12.10.2005 р. був укладений
додатковий договір № 6.

Судова колегія зазначає, що договір
поруки укладений 05.03.2005 р., тобто після підписання банком і ПП ОСОБА_1
додаткової угоди № 2 від 19.11.2003 р. до кредитного договору від 07.03.2003 р.
зі збільшенням кредитної лінії до 117000 євро, але до укладення додаткової
угоди № 6 від 03.10.2005 р., тому  наявні
у справі докази свідчать, що ПП
ОСОБА_2 поручився за виконання ПП ОСОБА_1 зобов'язань виключно в
установлених ними обсягах, а в зв'язку з укладанням додаткового договору № 6
від 03.10.2005 р. його порука припинилася.

Разом з тим, судова колегія зазначає,
що задовольняючи позов банку про стягнення пені, нарахованої за період з
01.11.2005 р. по 12.10.2007 р. в сумі 111695,78 євро судом не враховані вимоги
ч. 6 ст. 232 Господарського суду України. Розмір пені, яка підлягає стягненню
відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України складає 4499,73 євро.

При розгляді зустрічного позову,
господарський суд встановив, що відповідно з п. 4 договору про переведення
боргу від 03.10.2005 р. кредитор повинен був зменшити дебіторську
заборгованість первісного боржника -ПП ОСОБА_1 на 117000 євро, але це не було
виконано, що підтверджено листом ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” № 12-12/11-51733
від 23.10.2007 р., наданим суду при розгляді справи.

ПП ОСОБА_1 в порушення п. 5 договору
про переведення боргу не передав ПП ОСОБА_2 всі документи, які засвідчують
права і обов'язки, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх
здійснення за основним кредитним договором.

Додатковим договором № 6 від
03.10.2005 р. до кредитного договору від 07.03.2003 р. № 010/08-11/84CR
встановлений новий графік погашення боргу за основним кредитним договором.

Суд дійшов висновку, що договір про
переведення боргу від 03.10.2005 р. не спрямований на реальне настання правових
наслідків, які обумовлені ним і визнав його недійсним.

Апеляційна інстанція погоджується з
таким висновком суду.

Недоведеними є посилання скаржника на
те, що в момент підписання договору про переведення боргу ПП ОСОБА_1, як
первісний боржник, передав новому боржнику всі документи, які засвідчують права
та обов'язки за кредитним договором, оскільки зміст п. 5 оспорюваного договору
від 03.10.2005 р. не дає підстав для таких висновків, а докази зворотнього в
матеріалах справи відсутні, зокрема не спростовано доводи ПП ОСОБА_2 стосовно
необізнаності про існування додаткової угоди № 6 від 03.10.2005 р. до
кредитного договору від 07.03.2003 р.

Факт підписання ПП ОСОБА_2 додаткової
угоди № 2 від 12.10.2005 р. до власного кредитного договору з банком №
010/08-00/168CR від 09.03.2005 р. не свідчить про його зацікавленість в
укладанні договору про переведення боргу з врахуванням того, що додаткові умови
кредитування (п. 2 додаткової угоди № 2) зі збільшенням розміру кредиту до
210000 дол. США вступили в силу з 12.10.2005 р., а договір переведення боргу
підписано 03.10.2005 р.

Не заслуговують на увагу доводи ПП
ОСОБА_1 щодо неправомірності незастосування судом першої інстанції наслідків
недійсності правочину згідно з ч. 2 ст. 216 ЦК України, якою передбачена додаткова
відповідальність особи, винної у визнанні угоди недійсної, у вигляді
відшкодування завданих іншій стороні збитків, оскільки такі наслідки не є
реституцією по ч. 2 ст. 216 ЦК України і застосовуються судом виключно за
позовом заінтересованої особи.

Скаржник вважає, що
внаслідок дій банку тривалий час не виконувались умови кредитного договору, що
спричинило нарахування значної суми відсотків та пені, які в зв'язку з
визнанням договору про переведення боргу недійсним не повинні стягуватись судом
за вимогою банку до ПП      ОСОБА_1

Проте матеріалами справи
підтверджується, що ПП ОСОБА_1 фактично не виконувались умови погашення кредиту
за кредитним договором від 07.03.2003 р. з самого початку, тому що за первісним
графіком погашення заборгованості повернення кредитних коштів мало відбуватись
до 07.02.2005р., а в зв'язку з укладенням додаткового договору № 6 від
03.10.2005 р. -починаючи з 10.11.2005 р. розстроченими платежами до 10.10.2010
р. Тобто, банк правомірно нарахував відсотки та пеню за умовами додаткового
договору № 6, а не договору про переведення боргу.

З урахуванням викладеного, рішення
суду підлягає зміні.

Керуючись ст.
ст. 99, 101, 103 - 105 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Миколаївської
області від 20.11.2007 р. у справі № 9/705/06-НР змінити, п. 2 резолютивної
частини рішення викласти в наступній редакції:

„Первісний позов задовольнити
частково за рахунок фізичної особи -підприємця ОСОБА_1.

Стягнути з фізичної особи
-підприємцяОСОБА_1на користь ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” в особі Миколаївської
обласної дирекції 117000 євро -боргу, 19265 євро 99 євроцентів -відсотків, 4499
євро 73 євроцентів -пені, 1407 євро 66 євроцентів -держмита, 118 грн. -витрат
на ІТЗ судового процесу.”

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Доручити господарському суду
Миколаївської області видати відповідний наказ.

Постанова апеляційної інстанції
набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого господарського суду України протягом одного місяця з дня
набрання постанови законної сили.

Головуючий
суддя
Л.І. Бандура

Судді:                                                                                          Л.І.
Бойко

Л.В. Поліщук