ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2008 р.                                Справа № 02-03/389а

м. Черкаси, 12 год. 57 хв.

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання Ткаченко О.М., за участю представників:

позивача: Слуцька Н.Ю. –за довіреністю, відповідача: Моклюк А.П. –директор за посадою, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу

за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохімтех»

про стягнення 10 101 грн. 72 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено вимогу про стягнення 10 101 грн. 72 коп., в тому числі 9417 грн. 24 коп. адміністративно-господарських санкцій за незайняте інвалідом у відповідача в 2006 році 1 робоче місце та 684 грн. 48 коп. пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій, з мотивів порушення відповідачем вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала у заявленій сумі, просила задовольнити його повністю, заперечила проти доводів відповідача щодо надання ним звітів до Катеринопільського центру зайнятості, вважаючи, що відповідач повинен був подавати звіти ф. 3-ПН до Городищенського центру зайнятості, оскільки із його звіту про зайнятість інвалідів вбачається, що фактично відповідач знаходився у Городищенському районі.

Відповідач у Запереченні на адміністративний позов та представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти адміністративного позову, вважаючи вимоги позивача безпідставними, оскільки відповідач створив одне робоче місце для працевлаштування інваліда, належним чином повідомив про це Катеринопвльському районному центру зайнятості населення, щомісяця надавав звіти про наявність вакансії сторожа для працевлаштування інваліда ІІІ групи; також відповідач звертався до Стійківської сільської ради, по місцю розташування підприємства та до Катеринопільського відділення соціального захисту населення, однак, інваліда на роботу до відповідача не було направлено, а відповідно до чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів підприємство не зобов’язане шукати інвалідів; заперечив проти доводів представника позивача, оскільки підприємство фактично знаходиться у с. Стійкове Катеринопільського району, а м. Городище на час здачі звіту знаходилася бухгалтерія.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд встановив наступне.

Згідно статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю (далі - підприємства) у 2006 році встановлювався норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працювало від 8 до 25 осіб –у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 20 Закону підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону, у разі невиконання підприємством в 2006 році встановленого законом нормативу, воно зобов’язане було сплатити адміністративно-господарські санкції не пізніше 15 квітня 2007 року.

Як вбачається із звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік та не заперечується відповідачем, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу в 2006 році у відповідача складала 29 осіб. Отже, для відповідача норматив на 2006 рік складав одне робоче місце для працевлаштування інвалідів.

Як вбачається із матеріалів справи і визнається відповідачем, у нього в 2006 році інваліди не працювали, тобто, відповідачем не виконаний встановлений Законом норматив на 2006 рік.

Однак, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені, виходячи із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У частині 3 статті 19 Закону вказано, що підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно статті 18 Закону підприємства зобов’язані: 1) виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, 2) надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, 3) звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, аналіз правових норм про захист інвалідів дає підстави стверджувати про те, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати, шукати і працевлаштовувати інвалідів. Такий обов’язок відповідно до закону покладається на органи працевлаштування інвалідів.

Суд вважає, що відповідач довів і належними доказами підтвердив вжиття ним всіх залежних від нього заходів для виконання встановленого Законом нормативу: відповідач виділив робоче місце для працевлаштування інваліда ІІІ групи на посаду сторожа і щомісяця повідомляв про це центру зайнятості у звітах форми № 3-ПН від 25.01.2006 року, 20.02.2006 року, 27.03.2006 року, 26.04.2006 року, 24.05.2006 року, 27.06.2006 року, 28.07.2006 року, 28.08.2006 року, 28.09.2006 року, 28.10.2006 року, 28.11.2006 року, 28.12.2006 року. Факт подання відповідачем звіту ф. 3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування інваліда ІІІ групи на створене робоче місце сторожа підтверджується листом Катеринопільського районного центру зайнятості від 15.02.2008 року № 121.

Крім цього, в листі від 15.02.2008 року за підписом сільського голови Стійківської сільської ради Катеринопільського району вказано, що 13.01.2006 року ним отримано було лист відповідача про створення робочого місця сторожа для працевлаштування інваліда ІІІ групи, однак мешканці села, які мають інвалідність, з питання працевлаштування у 2006 році не зверталися.

Суду не подано доказів направлення відповідачу інвалідів для працевлаштування чи самостійного звернення інвалідів до відповідача з метою працевлаштування, і не подано доказів відмови відповідачем у прийнятті інвалідів на роботу. Закон не вказує, як саме повинні виділятися підприємствами місця для працевлаштування інвалідів, тому суд вважає подані позивачем звіти форми № 3-ПН та вказані листи належними доказами виділення відповідачем робочого місця для працевлаштування інвалідів і повідомлення про це державній службі зайнятості. Суд вважає, що у вказаних звітах достатньо інформації для організації працевлаштування інвалідів, як то вимагається в статті 18 Закону.

Доводи позивача про те, що відповідач повинен був подавати звіти до Городищенського районного центру зайнятості, не підтверджені жодними доказами, ґрунтуються на припущеннях позивача, оскільки ним не спростовано належними доказами його твердження про те, що підприємство фактично працювало в м. Городище. Навпаки, вказаний вище лист за підписом голови села Стійкове спростовує ці припущення позивача.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач довів, що він ужив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, на що вказується у частині 2 статті 218 Господарського кодексу України. Тобто, суд приходить до висновку, що відсутня вина відповідача у невиконанні ним встановленого Законом нормативу, та у невиконанні органами працевлаштування своїх обов’язків по працевлаштуванню інвалідів, оскільки адміністративно-господарські санкції –це відповідальність за порушення свого власного обов’язку, а відповідальність у даних правовідносинах не може встановлюватися без вини відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність вимоги позивача про стягнення із відповідача адміністративно-господарських санкцій, отже, за викладених обставин позов задоволенню не підлягає.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 94, 160 –163 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                           А.Д. Пащенко

Постанова складена в повному обсязі

26.03.2008 року.