ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2008 р.

№ 20/267

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді Добролюбової Т.В.,

суддів Гоголь Т.Г.,

Швеця В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю

"УкрПак "

на постанову

Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 17 вересня 2007 року

у справі

№ 20/267

господарського суду

Полтавської області

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю

"УкрПак"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю

"Окрябрський цукровий комбінат"

про

стягнення 277 310, 02 грн.,

Сторони були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, проте їх представники в судове засідання не з’явилися.

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2006 року Товариство з обмеженою відповідальністю "УкрПак" звернулося (далі - позивач) до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Октябрський цукровий комбінат" (далі - відповідач) про стягнення основного боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 252 242, 17 грн., суму штрафних санкцій за прострочення оплати товару в розмірі 21 513, 96 грн., 3 % річних в сумі 3 553, 89 грн., 1000 грн. витрат на оплату послуг адвоката, 2 774 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Заявою від 15.03.07 позивачем було зменшено розмір позовних вимог, в частині стягнення суми основного боргу, просив стягнути 97 348, 57 грн. (а.с. 58).

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 26 квітня 2007 року (суддя Киричук О.А.), залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 17 вересня 2007 року (колегією суддів у складі: Агрикової О.В. - головуючий, Писаної Т.О., Рудченка С.Г.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржувані рішення суди попередніх інстанцій керувалися статтею 655 ЦК України та первинними документами, що знаходяться в матеріалах справи. При цьому, суди дійшли висновку, що підстави для задоволення заявлених позивачем вимог відсутні, оскільки останнім в силу статті 33 ГПК України не доведено факту порушення відповідачем договірних зобов'язань.

Не погоджуючись з рішеннями, винесеними судами попередніх інстанцій, ТОВ "УкрПак" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Полтавської області від 26.04.07 та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 17.09.07 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтуванні своїх вимог позивач посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, статей 530, 692 ЦК України, при цьому звертаючи увагу суду на те, що саме пред'явлення позову і є вимогою про оплату поставленого товару, про що йдеться у статті 530 ЦК України. Крім того, скаржник зазначає, що відповідно до Наказу Мінфіну № 88 від 24.05.95 "Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" наданий ним рахунок-фактура є також вимогою про виконання відповідачем договірних зобов'язань. У касаційній скарзі також йдеться про порушення судами положень статті 104 ГПК України щодо повного, об'єктивного розгляду всіх обставин справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів та, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 01.11.2005р. між ТОВ "УкрПак" і ТОВ "ОЦК" було укладено договір № 16/05 (а.с.8), відповідно до якою позивач зобов'язався поставити відповідачу мішки поліпропіленові (товар) на загальну суму 248500 грн. (далі - Договір).

Відповідно до п. 4.1. Договору, розрахунки за отриманий товар проводяться шляхом попередньої оплати в розмірі 30 % від вартості поставленої партії товару па протязі 3-х банківських днів.

Пункт 9.1 Договору передбачено, що термін дії Договору починається з моменту його підписання та закінчується 31.12.05.

Отже, предметом даного спору є стягнення грошових сум, внаслідок невиконання відповідачем договірних зобов'язань за Договором.

Відповідно до п.1 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, надані в обґрунтування заявлених позовних вимог ТОВ "УкрПак" видаткова накладна № РН-0000047 від 22.02.06 та довіреність ЯЛД № 185128 від 23.02.06 (а.с. 9) не є належними доказами, що підтверджують виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором, оскільки не містять посилань на нього, як на підставу виникнення зобов'язань.

Крім того, судами встановлено, що в силу статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником, обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином, моментом, коли боржник буде вважатися таким, що прострочив виконання, настане зі спливом семиденного строку після надіслання кредитором вимоги щодо виконання зобов'язання боржником. З цього же моменту буде порушення права кредитора і виникнуть підстави для звернення до суду за захистом порушених прав. Якщо ж особа, яка вважає, що її права порушені невиконанням іншою особою своїх зобов'язань, не зверталась з відповідною вимогою до іншої сторони, то у цьому разі немає підстав стверджувати про існування спору між сторонами, тобто факту порушення або оспорення охоронюваних законом інтересів. Тобто, приймаючи оскаржувані рішення суди попередніх інстанцій дійшли до висновку, що оскільки позивач не звертався до відповідача з вимогою про оплату поставленого товару, підстави для визнання з боку відповідача порушень зобов'язання по оплаті отриманого товару відсутні, а тому й подання позову про захист порушеного права є передчасним.

Враховуючи те, що сторони Договору відступили від його умов, невиконавши своїх договірних зобов'язань у встановлений строк його дії, а саме до 31.12.05, а також подальші дії сторін, які були спрямовані на виконання умов договору, колегія суддів касаційної інстанції дійшла до висновку щодо правомірного застосування судами попередніх інстанцій до даних правовідносин положень частини другої статті 530 ЦК України. Проте, як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судами, вимога позивача про необхідність розрахунку за поставлений товар відповідачу не пред'являлася.

Положеннями статті 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Правило про належність доказів є обов'язковим для суб'єктів доказування. Належність доказів є мірою, що визначає залучення до процесу в конкретній справі належних доказів.

Враховуючи викладене, апеляційним судом встановлено, що ТОВ "УкрПак" не доведено дотримання статті 34 ГПК України в частині наявності належних доказів, які б підтверджували факт виконання останнім умов Договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки видаткова накладна та довіреність, на які посилається скаржник, не можуть свідчити про належне виконання останнім умов Договору, оскільки на зазначених документах відсутні посилання на договір № 16/05 на поставку поліпропіленових мішків. Інших документів, які б свідчили про одержання відповідачем зазначеного вище товару за Договором - в матеріалах справи відсутні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції в порядку статей 43, 99, 101 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази.

Таким чином, прийнята господарським судом апеляційної інстанції постанова відповідає положенням статті 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями.

Водночас, відповідно до статті 111 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково їх перевіряти.

Твердження заявника про порушення і неправильне застосування господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної постанови не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтею 1115, п. 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УкрПак" залишити без задоволення, а постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 17 вересня 2007 року - без змін.

2. Справу № 20/267 скерувати до Господарського суду Полтавської області.

Головуючий суддя: Добролюбова Т.В.

Судді:            Гоголь Т.Г.

Швець В.О.