ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Кочерової Н.О., - головуючого,

Рибака В.В.,

Черкащенка М.М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги

ДАК “Укрресурси”

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2005 року

у справі господарського суду

м. Києва

за позовом

Державного комітету України з державного матеріального резерву

до

ДАК “Укрресурси”

про

стягнення 14035899,60 грн.,

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Дроган О.В.,

- відповідача:

не з’явився,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2004 року Державний комітет України з державного матеріального резерву звернувся до господарського суду з позовом до ДАК “Укрресурси” про стягнення 14035899,60 грн.

Справа розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням господарського суду м. Києва від 27.09.2005 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь позивача 11 811 119,28 грн. боргу, 774 467,63 грн. пені та 25 618,00 грн. судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2005 року рішення місцевого господарського суду м. Києва від 27.09.2005 року змінено. Стягнуто на користь позивача 13 261 431,97 грн. основного боргу, 774 467,63 грн. пені та 25618,00 грн. судових витрат.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, ДАК “Укрресурси” подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2005 року та рішення господарського суду м. Києва від 27.09.2005 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доповідач: Черкащенко М.М.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконних судових рішень.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій 16.02.2002 року між Держкомрезервом України та ДАК “Укрресурси” було укладено агентський договір № 43/юр-61/2002, відповідно до якого відповідач зобов’язується вчиняти та дорученням та в інтересах позивача юридичні дії від свого імені або від імені позивача, направлені на реалізацію матеріальних цінностей державного, в тому числі мобілізованого резерву.

На виконання п.2.2.2 договору після проведення конкурсів між позивачем та відповідачем було укладено додаткові угоди-специфікації, відповідно до яких відповідачу було передано на реалізацію розброньовані матеріальні цінності мобілізаційного резерву. Позивач встановлює мінімальну вартість послуг відповідача, які він надає у зв’язку зі здійсненням операцій з ТМЦ державного резерву.

Загальна сума коштів, яку відповідач отримав за реалізовані ТМЦ, згідно договору та додаткових угод специфікацій, становить 13261431,97 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що окремим дорученням від 10.01.2004 року у 2004 році Держкомрезервом України було встановлено плату за адміністрування договорів у розмірі не менше 3,5%, окремим дорученням від 22.09.2004 року з 27.09.2004 року позивачем був встановлений мінімальний розмір –5% від суми укладених договорів на реалізацію товарно-матеріальних цінностей державного, у тому числі мобілізаційного резерву. 22.04.2004 року Голова Держкомрезерву України на адресу відповідача направив доручення, в якому запропонував ДАК “Укрресурси” з метою погашення його заборгованості перед позивачем при проведені операцій з реалізації товарно-матеріальних цінностей державного та мобілізаційного резерву перераховувати кошти в сумі 2% від вартості реалізованих ТМЦ до Держкомрезерву України.

Відповідно до ст. 208 ЦК України правочин між юридичними особами належить вчиняти в письмовій формі, але згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмові формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Враховуючи, що відповідачем на надано будь-яких доказів, які підтверджують його згоду на внесення відповідних змін до договору, судова колегія погоджується з висновками попередніх інстанцій, що доручення позивача від 10.01.2004, 22.04.2004, 22.09.2004 не підтверджують факт заміни зобов’язання відповідача з повернення позивачу всіх одержаних за спірним договором коштів на здійснення ним часткового повернення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, відповідач на підставі платіжних доручень перерахував позивачу кошти у розмірі 1450321,69 грн.

Враховуючи, що в призначенні платежу у зазначених платіжних дорученнях міститься посилання на інші угоди, які не стосуються предмету спору, тому суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем належним чином не виконані умови договору, а тому правомірно на підставі ст.622 ЦК України та ст. 14 Закону України “Про державний матеріальний резерв” задовольнив повністю позовні вимоги та стягнув з відповідача 13261431,97 грн. основного боргу та 774467,63 грн. пені.

На підставі вищевикладеного, оскаржувана постанова є такою, що прийнята на підставі повного та об’єктивного дослідження всіх обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому судова колегія не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2005 року у справі № 10/319-42/397 залишити без змін.

Головуючий, суддя                                Н. Кочерова

Судді В. Рибак

М.Черкащенко