Господарський суд
Житомирської області
————————————————————————————————————————
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "29" січня 2008 р.

Справа № 4/96"Д"

Господарський суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді Терлецька-Байдюк Н.Я.

судді Будішевська Л.О.

судді Брагіна Я.В.

за участю представників сторін

від позивача Климчук А.В. - дов. від 13.11.07

від відповідача Кулик Т.Б. - дов. №48 від 03.09.07

Колосовський В.К. - дов. №49 від 03.09.07

Розглянув справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кентавр" (м.Житомир)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мівса" (м.Житомир)

про визнання частково недійсним договору оренди, стягнення заборгованостіпо орендній платі в сумі 336778,00грн., розірвання договору оренди

та за зустрічним позовом ТОВ "Мівса" до ТОВ "Кентавр"

про усунення перешкод по оформленню права власності на викуплене майно

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 16.01.08 до 29.01.08 о16:30 годині відповідно до ст.77 ГПК України.

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання недійсним договору оренди майна з правом викупу від 01.12.1997 року, укладеного між сторонами, в частині права викупу орендованого майна, стягнення 227800грн. заборгованості по орендній платі згідно вказаного договору оренди та 36930грн. пені і 72048грн. інфляційних нарахувань, також про розірвання цього договору від 01.12.1997р. в частині оренди та повернення майна, переданого в оренду. В частині стягнення заборгованості по орендній платі, пені та інфляційних позивач неодноразово збільшував позовні вимоги. Згідно останньої заяви про збільшення позовних вимог від 17.02.2003р. (а.с.195 т.2) позивач просив стягнути з відповідача 417826,84грн., з яких: 338350грн. заборгованості по орендній платі, 28293,24грн. пені, 38863,92грн. інфляційних нарахувань та 12319,68грн. - три проценти річних.

Відповідач подав зустрічний позов (а.с.122 т.1) про усунення перешкод по оформленню права власності на викуплене майно та передачу товариству „Мівса” належну технічно-кошторисну документацію на викуплене майно та земельну ділянку.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 23.05.2003р., залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 07.11.2003р., договір оренди майна з правом викупу від 01.12.1997р. визнано неукладеним; провадження у справі в частині розірвання договору оренди майна з правом викупу від 01.12.1997р. та визнання його недійсним в частині права викупу орендованого майна припинено; в частині стягнення 338350грн. орендної плати, 28293грн.24коп. пені, 38863грн.92коп. інфляційних нарахувань відмовлено. Зобов’язано товариство "Мівса" повернути товариству "Кентавр" майно, зазначене в акті приймання-передачі від 04.01.1998р. У зустрічному позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.01.04 судові рішення у даній справі скасовані, справу направлено на новий розгляд.

При новому розгляді справи в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, викладені в позовній заяві (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 17.02.2003р.), підтримав в повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечує. Вимоги мотивовані тим, що між сторонами 01.12.1997р. був укладений договір оренди майна з правом викупу, а саме: цех по розпилюванню каменю, автомобіль МАЗ-500, автомобіль КРАЗ 643701, автопогрузчик, два верстати розпилювальні, верстат для окантовки, два водяних насоси, 2 вагонетки, компресор, дві гідростанції, кран-балку, електротельфер, трансформатор, зварювальний апарат, шафу електрощитову - всього майна залишковою вартістю 80400грн. Однак, вказаний договір не був затверджений зборами засновників товариства, чим порушено п.26 Статуту ТОВ "Кентавр" та ст.4 Закону України "Про власність". Крім того, позивач зазначив, що відповідач продовжує користуватись згаданим вище майном, але орендні платежі не здійснює з грудня 1998р., в зв'язку з чим утворилась заборгованість по орендній платі, що є підставною для розірвання договору та повернення майна.

Заявою від 30.11.2007р. представник позивача збільшив підстави на обґрунтування позовних вимог. Зокрема, зазначив, що договір оренди з правом викупу від 01.12.1997р. не відповідає вимогам ст.10 Закону СРСР „Основи законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду” від 23.11.1989р. №810-1, який є чинний. В договорі не зазначено повний амортизаційний строк майна, переданого в оренду, що є обов’язковою умовою викупу майна. Також в судовому засіданні надав додаткові пояснення до позовних вимог від 16.01.08 (а.с.151 т.4), в яких зазначив, що на час підписання договору оренди від 01.12.1997р. позивач не мав правовстановлюючого документа на спірне нерухоме майно – цех по розпилюванню каменю. Даний цех йому був переданий ВБК „Вимпел” згідно акту від 03.06.1996р. (а.с.152 т.4)

Представники відповідача проти позову заперечують, вважають, що відповідач повністю провів розрахунки за викуплене майно, про що свідчить акт звірки від 28.12.98р., в зв'язку з чим рахує себе власником майна, зазначеного в акті приймання - передачі від 04.01.1998р. Щодо вимоги про визнання договору частково недійсним, то відповідач вважає, що не затвердження договору зборами засновників товариства не є підставою для визнання його недійсним, оскільки в подальшому позивач своїми діями схвалив спірну угоду. Крім того, відповідач зазначив, що позивач має кілька варіантів Статутів товариства, а варіант Статуту, який затверджений зборами засновників 20.11.1991 (протокол №4) в Житомирському міськвиконкомі відсутній, що дає підстави вважати, що Статут не проходив державну реєстрацію та є нелегітимним. Орендоване майно з 1998р. було знято з балансу ТОВ „Кентавр” та поставлено на баланс ТОВ „Мівса”. Отже, амортизаційні відрахування позивачем не нараховувались, що підтверджується актом перевірки Житомирської ОДПІ від 23.08.01. Зустрічні позовні вимоги відповідач підтримав.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши інвентарну справу №15 на приміщення цеху по розпилюванню каменю, що знаходиться в с.Світин Житомирського району, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01 грудня 1997 року між ТОВ „Кентавр” (позивач) та ТОВ „Мівса” (відповідач) був укладений договір оренди майна з правом викупу (а.с.15 том 1).

Згідно п.1.1 зазначеного договору орендодавець (позивач) передає, а орендар (відповідач) бере у тимчасове володіння та користування цех по обробці каменю, який знаходиться за адресою: с.Світин Житомирського району. Вартість майна, що орендується, згідно з актом оцінки майна становить 80400грн.

Пунктом 3.1 договору передбачено строк оренди - 12 місяців з моменту прийняття майна згідно акту приймання-передачі.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 договору орендар зобов'язався вносити орендну плату у розмірі 6700грн. на місяць не пізніше 5 числа кожного наступного місяця. У пункті 4.6. договору сторони передбачили можливість внесення орендної плати гранітною плиткою.

У розділі 5 "Порядок викупу майна, що орендується" сторони визначили , що орендоване майно переходить у власність орендаря за умов внесення орендодавцю орендної плати на суму вартості орендованого майна згідно з актом оцінки його вартості. Передача та оформлення права власності на майно здійснюється сторонами за актом протягом 20 днів з моменту повної сплати орендарем вартості майна.

04 січня 1998р. сторони підписали акт приймання-передачі (а.с.16 том 1), згідно якого позивач передав відповідачу наступне майно: цех по розпилюванню каменю, автомобіль МАЗ-500, автомобіль КРАЗ 643701, автопогрузчик, два верстати розпилювальні, верстат для окантовки, два водяних насоси, 2 вагонетки, компресор, дві гідростанції, кран-балку, електротельфер, трансформатор, зварювальний апарат, шафу електрощитову - всього майна залишковою вартістю 80400грн.

Як вбачається з накладних та довіреностей (а.с.231-252 том 2) у січні-листопаді 1998р. відповідач передав позивачу гранітну плитку на суму 73782грн.67коп.

Зазначене вище знайшло також відображення в акті взаємозвірки від 28.12.1998р., підписаному головними бухгалтерами сторін. В даний акт були включені як розрахунки за договором від 01.12.1997р., так і розрахунки за продукцію, відвантажену товариством "Мівса" в 1998р. товариству "Кентавр". В акті зазначено: перекрити суму боргу за оренду 6617грн.33коп. Борг за ТОВ "Кентавр" на 01.01.1999р. становить 577грн.61коп. (а.с.253 т.2). Тобто, відповідач станом на 01.01.1999р. повністю сплатив вартість орендованого майна в сумі 80400,00грн.

Проте в жовтні 2001 року позивач звернувся в суд з вищезазначеним позовом.

Дослідивши в сукупності всі обставини та матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке було чинне на момент укладення спірного договору оренди з правом викупу, господарський суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовів – як первісного так і зустрічного з огляду на наступне.

Згідно ст.256 ЦК УРСР за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

На виконання договору оренди з правом викупу від 01.12.1997р. позивач передав, а відповідач прийняв згідно акту приймання-передачі від 04.01.1998р. зазначене вище майно, що не заперечується сторонами.

Позивач просить визнати недійсним договір тільки в частині викупу орендованого майна, посилаючись на п.26 розділу 5 Статуту товариства, який передбачає, що до виключної компетенції зборів належить затвердження угод, укладених на суму понад 100 тис. карбованців. А договір оренди від 01.12.1997р., що укладений з відповідачем, зборами не затверджувався. Також умови викупу майна, зазначені в договорі, не відповідають вимогам ст.10 Закону СРСР „Основи законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду”.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, копій установчих документів ТОВ „Кентавр”, наданих Житомирським міськвиконкомом на запит суду (а.с.1-53 т.4), Статут товариства, який був чинний на день укладення договору оренди від 01.12.1997р., не містить застережень про необхідність затвердження зборами засновників угод, сума яких перевищує 100 тис.крб.

Доводи позивача в цій частині спростовуються також і постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 12.07.2002р. по факту вчинення службовими особами ТОВ „Кентавр” підроблення Статуту товариства (а.с.80 т.2).

Крім того, на загальних зборах засновників ТОВ „Кентавр” 19.09.2001р. вирішено затвердити угоду від 01.12.1997р. в частині оренди майна в зв’язку з тим, що подія відбулася (а.с.19 т.1). Тобто, договір позивачем був схвалений. Дана обставина робить спірний договір дійсним з моменту його укладення, як це зазначено в п.9.2 роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 №02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними”.

Відповідно до ст.10 Закону СРСР „Основи законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду” орендар може повністю або частково викупити орендоване майно. Умови, порядок і строки викупу визначаються договором оренди. Спори в цих питаннях розв'язуються державним арбітражем або судом. Законодавством Союзу РСР і союзних республік може бути передбачено випадки обмеження або заборони викупу орендованого майна.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що викуп здійснюється шляхом внесення орендарем орендодавцеві всієї належної йому орендної плати з вартості зданого на повний амортизаційний строк майна, а також шляхом відшкодування йому орендних платежів із залишкової вартості майна, оренду якого згідно з договором припинено до завершення амортизаційного строку.

Слід зазначити, що в розділі 5 договору оренди сторони передбачили порядок викупу майна, де вказано, що орендоване майно переходить у власність орендаря за умов внесення орендодавцю орендної плати на суму вартості орендованого майна згідно з актом оцінки його вартості.

Оцінка вартості майна, переданого в оренду, проведена бюро незалежних експертиз і оцінок станом на 01.11.1997р. та становить 80400,00грн. (а.с.167-168 т.1). Саме таку суму відповідач сплатив позивачу протягом строку оренди, виконавши в повному обсязі свої зобов’язання за договором, що підтверджується актом взаєморозрахунків від 28.12.1998р., підписаним головними бухгалтерами товариств та скріпленим печатками сторін (а.с.18 т.1).

Заперечення позивача стосовно неприйняття даного акту звірки, оскільки він не підписаний керівниками товариств, спростовується наявним в матеріалах справи актом взаєморозрахунків між сторонами станом на 27.08.2001р. (а.с.38 т.1) за підписами цих же головних бухгалтерів, в якому зазначено, що станом на 28.12.1998р. заборгованість ТОВ „Кентавр” перед ТОВ „Мівса” становить 577,61грн. Даний акт звірки розрахунків від 27.08.2001р. покладено в основу рішення господарського суду Житомирської області від 22.11.2001р. по справі №4/3066 за позовом ТОВ „Мівса” до ТОВ „Кентавр” про стягнення 23138,76грн. (а.с.159-160 т.4). Вказаним судовим рішенням, залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 29.04.2002р. (а.с.81-83 т.2), стягнуто з ТОВ „Кентавр” на користь ТОВ „Мівса” 21004,76грн. боргу, який зазначено в акті звірки взаєморозрахунків від 27.08.2001р.

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Пунктом 4.5 договору оренди передбачено, що амортизаційні відрахування на орендоване майно залишаються в розпорядженні орендаря і використовується ним на повне відновлення основних фондів.

Орендоване майно відповідачем прийнято на баланс, про що свідчать акти приймання передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 04.01.1998р. за підписами керівників сторін (а.с.105-119 т.1) та акт Житомирської ОДПІ від 23.08.2001р. №137/26-2/13 про результати перевірки ТОВ „Мівса” (а.с.39 т.1), в якому зазначено, що основні засоби, які були передані товариством „Кентавр” товариству „Мівса” згідно договору оренди від 01.12.1997р., взяті на баланс ТОВ „Мівса” в 1998 році та на них заведені інвентарні картки обліку основних засобів.

Однак, в договорі оренди сторони не зазначили повний амортизаційний строк майна, переданого в оренду, а також не визначили орендні платежі із залишкової вартості майна, оренду якого згідно з договором було б припинено до завершення амортизаційного строку, як це передбачено статтею 10 Закону СРСР „Основи законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду”.

Разом з тим, статтею 71 ЦК УРСР передбачено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст.75 ЦК УРСР).

Відповідно до ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Згідно ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За обставинами справи право на позов у позивача виникло з дня підписання спірного договору оренди з викупом, тобто, з 01.12.1997р. Отже, строк позовної давності сплинув 01.12.2000р., а позов пред’явлено 10.10.2001р., що підтверджується відміткою канцелярії суду на позовній заяві.

Тому суд відмовляє в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору оренди з правом викупу за пропуском строку позовної давності.

Що стосується пояснень представника позивача стосовно відсутності правовстановлюючого документу про право власності на цех по обробці каменю, то слід зазначити наступне.

Згідно акту приймання-передачі основних засобів від 03.06.1996р., наданого представником позивача (а.с.152 т.4), виробничо-будівельний кооператив „Вимпел” передав ТОВ „Кентавр” основні засоби, в тому числі і цех по розпилюванню каменю в с.Світин. В протоколі №5 засідання засновників ВБК „Вимпел” від 03.06.1996р. (а.с.152 т.4) зазначено, що в зв’язку з поділом ВБК „Вимпел” засновники кооперативу вирішили передати з балансу ВБК „Вимпел” на баланс ТОВ „Кентавр” перераховану в протоколі техніку і приміщення (в тому числі і цех) безоплатно. Разом з тим, згідно розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації від 19.12.1995р. №236 „Про вилучення і надання земельних ділянок” (а.с.135-137 т.4) підприємству „Кентавр” надано земельну ділянку площею 0,6 га із земель КСП „Оліївське” Житомирського району під будівництво виробничої бази. Саме на підставі цього розпорядження позивач 28.08.2001р. отримав свідоцтво про право власності на цех в с.Світин Житомирського району, а не на підставі рішення засновників ВБК "Вимпел" (а.с.157 т.1).

Зазначені суперечності позивачем не спростовані та не надані суду докази того, що власником цеху є чи була інша особа. За таких обставин пояснення представника позивача про відсутність правовстановлюючих документів на спірний цех не заслуговують на увагу.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги і в частині стягнення заборгованості по орендній платі, розірвання договору оренди та повернення орендованого майна. Як зазначалось вище, строк договору оренди становив 12 місяців з моменту прийняття майна згідно акту приймання-передачі. Майно прийняте згідно акту від 04.01.1998р., кінцевий термін договору 04.01.1999р. Умови договору не передбачають порядок його пролонгації на новий термін, а автоматичне продовження строку його дії не узгоджується з розділом 5 договору про порядок викупу майна, що орендується. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач про сплату орендної плати виставляв відповідачу відповідні рахунки з січня по грудень 1998 року (а.с.231,234,237,240,243,246 т.2). Після цього терміну рахунки не виставлялись.

З врахуванням п.3.1 договору, згідно якого строк оренди - 12 місяців з моменту прийняття майна, та фактично проведених по договору розрахунків, про які зазначалось вище, суд приходить до висновку, що термін договору оренди з правом викупу від 01.12.1997р. закінчився 04.01.1999р. Отже, безпідставною є вимога позивача про стягнення заборгованості по орендній платі і штрафних санкцій після закінчення терміну дії договору оренди, і відповідно, вимога про розірвання договору оренди в зв’язку з несплатою орендної плати та повернення орендованого майна.

Зустрічний позов також не підлягає задоволенню. Пунктом 5.2 договору оренди передбачено, що передача та оформлення права власності на майно, що орендується, здійснюється сторонами за актом протягом 20 днів з моменту повної сплати орендарем вартості майна. Дана умова сторонами не виконана, акт не складався. Крім того, відповідач, ставлячи вимогу про усунення перешкод, не зазначив, які саме перешкоди чинить йому позивач за первісним позовом, в чому вони полягають та якими доказами підтверджуються. За таких обставин відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

Скасовуючи попередні судові рішення по даній справі, Вищий господарський суд України звернув увагу на те, що суди не перевірили доводи відповідача і не дали оцінку доказам щодо переходу спірного майна до громадянина Єршова В.І. на підставі рішення місцевого загального суду.

Суд, перевіривши вказані обставини, дійшов висновку, що вони не впливають на результат розгляду справи, оскільки ухвалою господарського суду Житомирської області припинено провадження у справі №1/1669 за позовом Єршова В.І. до ТОВ „Мівса” за участю третьої особи ТОВ „Кентавр” про усунення порушень на право виділення части із спільного майна в зв’язку з відмовою позивача від позову (а.с.108 т.4). Господарським судом даний спір переглядався як корпоративний в зв’язку із скасуванням рішення Житомирського районного суду від 29.10.2002р. по справі №2-1590 і направленням справи на новий розгляд згідно постанови Вищого господарського суду України від 19.04.2007р. (а.с.120-124 т.4).

Матеріали справи також містять копію рішення Житомирського районного суду у справі №2-1575 за заявою Дякова В.О. про визнання права власності на майно (а.с.209 т.1), яким визнано право власності за ТОВ „Мівса” в особі співзасновників Дякова В.О., Єршова В.І. і Попіка М.В. на цех по розробці каменю в с.Світин Житомирського району та інше майно, яке є об’єктом спірного договору оренди від 01.12.1997р. На запит господарського суду Житомирським районним судом надані копії судових акті: ухвалу Житомирського районного суду від 13.02.2003р. про залишення заяви Дякова В.О. про визнання права власності на нерухоме майно без розгляду; та ухвали апеляційного суду Житомирської області від 14.04.2003р. і Верховного Суду України від 18.06.2004р. про відхилення апеляційних скарг Дякова В.О. на ухвалу Житомирського районного суду від 13.02.2003р. (а.с.138-141 т.4).

Отже, на день вирішення справи по суті відсутні будь-які судові рішення стосовно майна, яке було передане в оренду згідно договору від 01.12.1997р., укладеного між сторонами.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд відмовляє в задоволенні первісного позову про визнання недійсним договору оренди в частині викупу орендованого майна за пропуском строку позовної давності, в іншій частині первісного позову та в зустрічному позові відмовляє за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні первісного позову відмовити.

2. В задоволеннізустрічного позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-ти денного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст.84 ГПК України.

Головуючий суддя

Терлецька-Байдюк Н.Я.

Судді Будішевська Л.О.

Брагіна Я.В.

Дата підписання рішення 04 лютого 2008р.

Віддрукувати:

1 - в справу

2,3 - сторонам