ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2008 р.

№
14/724-31/60

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Добролюбової
Т.В.

суддів

Гоголь
Т.Г.,  Швеця В.О.

за
участю представників сторін
позивача  відповідача  розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Хицко Г.Д., дов. від 11.01.2008 року  Жмайло О.В., дов. від15.01.2008 року  Товариства з обмеженою відповідальністю
“Мобілочка”

на
постанову

Київського
апеляційного господарського суду

від

11.10.2007
року

у
справі

№
14/724-31/60

за
позовом

Товариства
з обмеженою відповідальністю “Астел”

до
третя особа

Товариства
з обмеженою відповідальністю “Українські логістичні системи”   Суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1

про

стягнення
140600грн.

Товариство
з обмеженою відповідальністю “Астел” звернулося до господарського суду міста
Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Українські
логістичні системи” про відшкодування шкоди, завданої викраденням його вантажу
вартістю 140600,00 грн. під час перевезення згідно умов договору про надання
транспортних і експедиторських послуг з доставки вантажів автомобільним
транспортом № 07-01/02/05 КЛ від 01.02.2005 року.

Доповідач:
Гоголь Т.Г.

Господарський
суд міста Києва рішенням від 24.03.2006 року, залишеним без змін постановою
Київського апеляційного господарського

суду
від 06.06.2006 року, позов задовольнив повністю, стягнув з Товариства з
обмеженою відповідальністю “Українські логістичні системи” на користь
Товариства з обмеженою відповідальністю “Астел”
140600,00 грн. завданої шкоди, посилаючись на те, що факт понесених
позивачем з вини відповідача збитків в зазначеній сумі належним чином
доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований.

За
касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Українські
логістичні системи”, Вищий господарський суд України переглянув рішення
місцевого та постанову апеляційного госпо дарських судів і постановою від
19.10.2006 року рішення господарського суду міста Києва від 24.03.2006 року та
постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2006 року
скасував, справу направив на новий розгляд до господарського суду міста Києва,
з посиланням на те, що в порушення принципу всебічного, повного і об'єктивного
розгляду в судовому процесі обставин справи в їх сукупності спір був
розглянутий не в повному обсязі. Вищий господарський суд України зазначив, що
господарськими судами попередніх інстанцій безпідставно було відхилено
клопотання скаржника про залучення до участі у справі в якості третьої особи
перевізника - Суб'єкта  підприємницької
діяльності ОСОБА_1, який здійснював перевезення спірного вантажу.

Господарський
суд міста Києва рішенням від 12.04.2007 року (суддя Качан Н.І.) в задоволенні
позову відмовив, пославшись на недоведеність факту вини відповідача у втраті
вантажу.

Київський
апеляційний господарський суд ухвалою від 14.08.2007року було замінив позивача
у справі - Товариство з обмеженою відповідальністю “Астел” на його
правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю
"Мобілочка".

Ухвалою
від 04.09.2007 року Київський апеляційний господарський суд залучив для участі
у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача -Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну
особу ОСОБА_1

Постановою
від 11.10.2007 року Київський апеляційний господарський суд (судді Отрюх Б.В.,
Верховець А.А., Тищенко А.І..) рішення господарського суду міста Києва від
12.04.2007 року  залишив без змін, з тих
самих підстав. Суд зазначив, що за збереження вантажу з моменту прийняття його до
перевезення та до видачі одержувачу, відповідальність несе перевізник, а
відповідач надав позивачеві експедиційні послуги, що полягали в організації
перевезення вантажу, які останнім були виконані, шляхом укладення від імені
позивача договору перевезення вантажу з Суб'єктом підприємницької діяльності
-ОСОБА_1, отже відповідальність за збереження вантажу несе перевізник - Суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1, а не експедитор.

Товариство
з обмеженою відповідальністю “Мобілочка” звернулося до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення господарського суду
міста Києва від 12.04.2007 року та постанову Київського апеляційного
господарського суду від 11.10.2007 року скасувати та ухвалити нове рішення,
позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення господарськими судами
попередніх інстанцій норм матеріального права, в тому числі, статей 610, 611,
924, 929, 932, 934 Цивільного Кодексу України. В касаційній скарзі відповідач
зазначає, що при вирішенні справи судом зроблено помилковий висновок про те, що
відповідач надав позивачеві експедиційні послуги, що полягали в організації
перевезення вантажу, які останнім були виконані, шляхом укладення від імені
позивача договору перевезення вантажу з Суб'єктом підприємницької діяльності -
ФО ОСОБА_1, оскільки для укладення від імені позивача договору перевезення
повноваження експедитора мають підтверджуватись довіреністю, виданою позивачем.
Проте в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які підтверджують
надання вказаних повноважень відповідачу, а також відсутній договір
перевезення, де замовником в перевезенні виступає позивач.

Скаржник
вважає, що судом неправомірно зроблено висновок, що експедитор несе
відповідальність за вантаж лише у тому випадку, якщо він сам особисто
перевозить вантаж від замовника до одержувача; судом не застосовано норму
частини 3 статті 14 Закону України
"Про транспортно-експедиційну діяльність", яка передбачає, що
експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, які притягнені
ним до виконання договору транспортного експедирування, в тому ж порядку, як і
за власні дії. Перевезення вантажу іншою особою, на думку скаржника, не
звільняє відповідача від відповідальності за неналежне виконання умов договору
про надання транспортних та експедиторських послуг, а тому відповідальність за
збитки, нанесені позивачу внаслідок неналежного перевезення вантажу, несе
відповідач.

У
відзиві на касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю “Українські
логістичні системи” просить оскаржені судові рішення залишити без змін як
законні та обґрунтовані, а касаційну скаргу -без задоволення як безпідставну.

Заслухавши
доповідь судді Гоголь Т.Г., пояснення присутніх в судовому засіданні
представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет повноти їх
встановлення в рішенні господарського суду міста Києва та постанові Київського
апеляційного господарського суду у даній справі, правильності застосування норм
матеріального та процесуального права, касаційна інстанція вважає, що касаційна
скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Мобілочка” не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Господарськими
судами попередніх інстанцій при новому розгляді справи встановлено, що
01.02.2005року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Українські
логістичні системи” (Експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю
“Астел” (Замовник, правонаступник -ТОВ "Мобілочка") укладений договір
про надання транспортних послуг та транспортного експедирування №
07-01/02/05/КЛ, за умовами якого Експедитор зобов'язався доставити вантаж
Замовника на адресу на адресу одержувача (перевезення) та/або надати
експедиторські послуги, пов'язані з перевезенням вантажу Замовника. Доставка
вантажу могла здійснюватися як транспортом Експедитора, так і автотранспортом
сторонніх осіб, найнятих останнім з метою забезпечення перевезення вантажу.
Реквізити одержувача вантажу, реквізити самого вантажу, місце його доставки, а
також інші необхідні дані вказувались у заявці (пункт 1.3 Договору).

Відповідно
до заявки на перевезення вантажу № 12 від 25.04.2005 року Експедитор
зобов'язався організувати перевезення вантажу оціночною вартістю 140 600,00
грн. за маршрутом: м. Київ, вул. Толстого, 63 - м. Дніпропетровськ, вул.
Войцеховича, 53, вантажовідправником та вантажоодержувачем якого було Товариство
з обмеженою відповідальністю “Астел”.

На
виконання своїх зобов'язань з організації перевезення вантажу Товариством з
обмеженою відповідальністю “Українські логістичні системи” 26.04.2005 року з
перевізником - Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 укладений договір
на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 01-26/04/05СТР. Вантаж у
кількості 37 місць був прийнятий перевізником ОСОБА_1 до перевезення, що
підтверджується наявною в матеріалах справи копією товарно-транспортної
накладної № 77/26.04.05 від 26.04.2005 року.

Суди
також встановили, що під час перевезення вантажу за вказаним у заявці
маршрутом, вантаж було викрадено із автотранспорту, що  підтверджується довідкою Заводського РВ ДМУ
УМВС України в Дніпровській області, в якій зазначено про порушення  прокурором м. Дніпродзержинська за  статтею 185 частини 1 Кримінального кодексу
України кримінальної справи №43051815 за
фактом крадіжки  належного ТОВ
“Астел” вантажу на суму 140 600,00 грн. із автомобіля під керуванням водія
ОСОБА_1 в м. Дніпродзержинськ. В постанові про порушення кримінальної справи та
прийняття її до провадження зазначено, що невстановленою особою біля магазину
“Фуршет” в м. Дніпродзержинськ шляхом вільного доступу із салону автомобіля
було викрадено вантаж, що належав ТОВ “Астел”.

Статтею
3 Закону України "Про транспортно - експедиторську
діяльність"передбачено, що відносини в галузі транспортно-експедиторської
діяльності регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом
України, законами України "Про транспорт", "Про
зовнішньоекономічну діяльність", "Про транзит вантажів", цим
Законом, іншими законами, транспортними кодексами та статутами, а також іншими
нормативно-правовими актами, що видаються відповідно до них.

Згідно
зі статтею 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного
експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок
другої сторони (клієнта) виконати або організовувати  виконання визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

За
приписами статті 1 Закону України "Про транспортно - експедиторську
діяльність" експедитор -це суб'єкт
господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує
або організовує виконання транспортно-експедиційних послуг, визначених
договором транспортного експедирування.

Як
вбачається  з наведених норм, однією з
істотних умов договору експедирування є визначення виду послуг експедитора,
що кореспондується і з нормою статті 9 Закону України "Про транспортно -
експедиторську діяльність", в якій наведено перелік вимог до  даного виду договорів. За правилами цієї ж
статті факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним
транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних,
авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування
вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення. Отже, таким
документом є, у тому числі, і товарно-транспортна накладна.

Відповідно
до статті 158 Статуту автомобільного транспорту, підпунктів 15.1, 15.3, 15.6
Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, документами,
що підтверджують втрату вантажу, його кількість та вартість є виключно
товарно-транспортна накладна з відміткою вантажоотримувача про нестачу/втрату
вантажу та акт встановленої форми, що складається в такому випадку.

За
приписами статті 158 Статуту автомобільного транспорту лише зазначені
документи  можуть підтверджувати
обставини, які є підставою для застосування матеріально -правової
відповідальності в разі втрати вантажу.

Досліджуючи
умови укладеного між сторонами договору
про надання транспортних послуг та транспортного експедирування №
07-01/02/05/КЛ, господарські суди встановили, що відповідач надавав позивачеві
експедиційні послуги, які полягали в організації перевезення вантажу, а
саме: на виконання, взятих на себе, зобов'язань за договором про надання
транспортних та експедиторських послуг відповідач, діючи від імені та в
інтересах позивача, уклав з Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1
договір на перевезення вантажу автомобільним транспортом № 01-26/04/05/СТР від
26.04.2005р. Аналізуючи пункти 4.2, 4,3 договору на надання транспортно
-експедиторських послуг № 07-01/02/05/КЛ
від 01.02.2005 року та пункт 5.2.1.1. договору на перевезення вантажу
автомобільним транспортом № 01-26/04/05/СТР від 26.04.2005р.суди встановили, що
саме  перевізник повинен відшкодовувати
збитки, спричинені при перевезенні вантажу і, зокрема, у разі втрати вантажу в
розмірі вартості втраченого вантажу.

Зазначені
умови договору перевезення цілком відповідають нормам статті 924 Цивільного
кодексу України, згідно з якими перевізник відповідає за збереження
вантажу з моменту прийняття його до перевезення та до видачі його одержувачу.

Крім
того, позивачем не були надані встановлені законом документи, що підтверджують
втрату вантажу, оскільки товарно-транспортна накладна №77/26/04/05 не містить
запису про нестачу чи втрату вантажу, акт встановленої форми про втрату вантажу
не складався.

За
правилами статті 623 Цивільного кодексу України
боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані
цим збитки.

Для
застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідна
наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної
поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками
та вини.

При
цьому стаття 614 Цивільного кодексу України визначає вину як обов'язкову
підставу  відповідальності за завдані
збитки.

Проте,
господарськими судами попередніх інстанцій встановлена відсутність вини
відповідача у завданих позивачеві збитках, тобто, в даному випадку, підстави
для стягнення з експедитора збитків відсутні.

З
огляду на викладене та виходячи з меж перегляду справи, встановлених приписами
статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України вважає, що фактичні обставини справи встановлено
господарськими судами попередніх інстанцій на основі повного і об'єктивного
дослідження поданих доказів, висновки відповідають цим обставинам і їм надана
правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і
процесуального права, тому у касаційної інстанції відсутні підстави для
скасування прийнятих у справі рішень.

З
огляду на зазначене, керуючись статтями
108, 1115, 1117, 1119,  11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову
Київського апеляційного господарського суду від 11.10.2007 року у справі №
14/724-31/60 залишити без змін.

Касаційну
скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Мобілочка” залишити без
задоволення.

Головуючий
суддя                    Т. Добролюбова

Судді
Т.Гоголь

В.Швець