ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.08 Справа № 20/36д/08

Суддя Гандюкова Л.П.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий ал”янс Віктор”,

м.Запоріжжя

до відповідачів: 1. Відкритого акціонерного товариства ВТБ Банк, м.Київ, в особі Запорізької філії Відкритого акціонерного товариства ВТБ Банк, м.Запоріжжя

2. Товариства з обмеженою відповідальністю “НВА Холдинг”, м.Запоріжжя

про визнання недійсним договору поруки

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача – Касьяненко Г.О. (довіреність №б/н від 03.10.2005р.)

Від відповідача-1 –Штим О.М. (довіреність №24 від 10.09.2007р.);

Від відповідача-2 –не з’явився;

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про визнання недійсним договору поруки №14 від 24.05.2005р., укладеного між АКБ “Мрія”, правонаступником якого є ВАТ “ВТБ Банк”, ТОВ “НВА Холдинг” та ТОВ “Торговий ал”янс “Віктор”.

Ухвалою господарського суду від 14.12.2007р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 20/36д/08, судове засідання призначено на 17.01.2008р. На підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 07.02.2008р. Ухвалою суду від 07.02.2008р. ТОВ “НВА Холдинг” залучено до участі у справі в якості іншого відповідача та одночасно виключено його з числа третіх осіб, розгляд справи розпочато заново, цією ж ухвалою розгляд справи відкладено на 15.02.2008р. Ухвалою від 15.02.2008р. розгляд справи відкладено на 27.02.2008р.

27.02.2008р.справу розглянуто, за згодою представників позивача та відповідача-1 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві. На підставі ч.1,2 ст.203, ст.558, ч.1 ст.215, 227, 236 ЦК України, ч.2,3 ст.180 ГК України, п.7 ч.1 ст.4, п.7 ч.1 ст.1, п.1 ч.1 ст.1 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” №2664-ІІІ від 12.07.2001р. просить визнати недійсним з моменту укладення договір поруки №14 від 24.05.2005р., укладений між позивачем та відповідачами. Позовні вимоги мотивовані наступним. Згідно зі змістом п.7 ч.1 ст.4 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” договір поруки по своїй юридичній природі є фінансовою послугою. Пунктом 7 ч.1 ст.1 зазначеного Закону встановлено перелік осіб, які мають право надавати фінансові послуги. Відповідно до ч.3 ст.91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Частиною 2 ст.2 Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності” №1775-ІІІ, обумовлено, що ліцензування, зокрема, банківської діяльності, діяльності з надання фінансових послуг здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах. Зі місту п.1 ч.1 ст.1 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” слідує, що юридична особа набуває права надавати фінансові послуги у разу, якщо виключним видом діяльності цієї юридичної особи є надання фінансових послуг, особа, яка має ліцензію та якщо вказана юридична особа внесена до відповідного реєстру. Статтю 203 ЦК України встановлено вимоги щодо дійсності право чинів. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Таким чином, договір поруки, укладений між сторонами, по перше, суперечить вимогам діючого законодавства, а по-друге позивач не мав і не має необхідної цивільної дієздатності на його укладення виходячи з наведеного. Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним ч.1 ст.227 ЦК України). Так як, відповідно до статуту позивач не має такого виключного виду діяльності як надання фінансових послуг, не має ліцензії на надання фінансових послуг та позивача не внесено до відповідного реєстру, то сторони не мали права укладати вказаний договір поруки і, відповідно, він суперечить вимогам діючого законодавства. Крім того, відповідно до ст.558 ЦК України у договорі поруки повинна бути встановлена ціна за надання послуг поруки боржнику. Оскільки оскаржуваний договір не містить умов щодо оплати послуг по поруці, то у договорі поруки сторони не погодили таку істотну умову як ціна, що суперечить положенням ч. 2,3 ст.180 ГК України, ст.84 ЦК України. Просить позов задовольнити.

Відповідач-1 проти позову заперечив на наступних підставах. Твердження позивача, що договір поруки за своєю юридичною природою є фінансовою послугою протирічить змісту п.5 ч.1 ст.1 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”. Існуюче між сторонами зобов’язання не має ознак фінансової послуги. Договір поруки укладений в якості забезпечення основного зобов’язання - кредитного договору №КЛ-10 від 17.05.2005р. Тобто, він є похідним від основного зобов’язання, та відповідно до ст.546 ЦК України є одним з видів забезпечення виконання зобов’язання. Договір поруки не суперечить вимогам діючого законодавства та укладений відповідно до ч.1 ст.548, ч.1 ст.553 ЦК України. В той же час даний договір не є господарським зобов’язанням у розумінні ч.1 ст.173 ГК України. Відповідно до ст.199 ГК України виконання господарських зобов’язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. При цьому до відносин щодо забезпечення виконання зобов’язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України. В даному випадку господарським зобов’язанням є кредитний договір, а договір поруки –забезпеченням його виконання. Тому посилання позивача на ст.180 ГК України стосовно ціни договору є недоречним. Крім того, статтею 558 ЦК України, на яку посилається позивач, встановлено, що поручитель має право на оплату послуг, наданих боржникові. Тобто, це не є обов’язковою умовою договору поруки. Щодо ціни поруки, то розмір зобов’язань поручителя чітко визначений у п.2.1 договору поруки. Ціна договору поруки складається із сукупності наведених зобов’язань. Таким чином, при укладенні спірного договору поруки були додержані усі умови, передбачені для договорів поруки, тому немає підстав для визнання його недійсним. Просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідач-2 у судові засідання не з’являвся, письмовий відзив, витребувані судом документи не надав. Про час, місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд визнав можливим розглянути справу на підставі ст.75 ГПК України у відсутність відповідача-2, за наявними в ній матеріалами, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача-1, суд

ВСТАНОВИВ:

24.05.2005р. між АКБ “Мрія”, правонаступником якого є ВАТ “ВТБ Банк”, (Банк, відповідач-1), ТОВ “НВА Холдінг” (Позичальник, відповідач-2) та ТОВ “Торговий ал”янс “Віктор” (Поручитель, позивач) був укладений договір поруки №14, відповідно до якого Поручитель зобов’язався перед Банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ТОВ “НВА Холдинг” (Позичальником) зобов’язань щодо повернення суми кредиту, сплатити суми відсотків за користування кредитом, додаткових відсотків, сплат за супроводження кредитного договору, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором №КЛ-10 від 17.05.2005р. та будь-яких доповнень до нього (п.1.1).

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсним договору поруки №14 від 24.05.2005р. на підставі ч.1,2 ст.203, ст.558, ч.1 ст.215, 227, 236 ЦК України, ч.2,3 ст.180 ГК України, п.7 ч.1 ст.4, п.7 ч.1 ст.1, п.1 ч.1 ст.1 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” №2664-ІІІ від 12.07.2001р.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 16 цього Кодексу передбачено, що захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, у такий спосіб, як визнання правочину недійсним.

Згідно з ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1, 2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. №3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угод недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угоди недійсною і застосування передбачених законом наслідків.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказує, що він не має необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладення даного виду угоди, яка є фінансовою послугою.

Частиною 1 ст.227 ЦК України, на яку посилається позивач, встановлено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з приписом ст.2 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”, цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності. Положення цього Закону не поширюються на діяльність в Україні фінансових установ, які мають статус міжурядових міжнародних організацій, діяльність Державного казначейства України та державних цільових фондів.

Пунктом 5 ч.1 ст.1 зазначеного Закону визначено, що під поняттям фінансової послуги розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 цього ж Закону, ринки фінансових послуг це сфера діяльності учасників ринків фінансових послуг з метою надання та споживання певних фінансових послуг. До ринків фінансових послуг належать професійні послуги на ринках банківських послуг, страхових послуг, інвестиційних послуг, операцій з цінними паперами та інших видах ринків, що забезпечують обіг фінансових активів.

Згідно п.7 ч.1 ст.1 Закону, учасники ринків фінансових послуг є юридичні особи та фізичні особи - суб’єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, та споживачі таких послуг.

Крім того, відповідно до приписів ст.4 Закону, фінансовими послугами вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3)діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов’язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7)надання гарантій та поручительств; 8)переказ грошей; 9)послуги у сфері страхування та накопичувального пенсійного забезпечення; 10) торгівля цінними паперами; 11)факторинг; 12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у пункті 5 частини першої статті 1 цього Закону.

Таким чином, Закон України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” встановлює правові засади у сфері надання фінансових послуг лише фінансовими установами та іншими суб’єктами підприємницької діяльності, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, в тому числі надання гарантій та поручительств. Отже, лише поручительство, що надається фінансовою установою, в контексті названого Закону, є фінансовою послугою, при цьому положення названого Закону не поширюється на інших суб’єктів господарської діяльності в інших господарських відносинах.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні

фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг

Позивач –ТОВ “Торговий ал”янс “Віктор” не є фінансовою установою. Предметом його діяльності згідно зі статутом є торгівельна діяльність у галузі оптової та роздрібної торгівлі, виробництво, передача та постачання електроенергії, виробництво та реалізація товарів, будівельно-монтажні і ремонтно-будівельні роботи, та інш.

Проте, суттю оспорюваного позивачем договору поруки є поручительство в якості забезпечення виконання зобов’язань боржника перед кредитором, що випливають з кредитного договору, про що й зазначено в статті 1 “Предмет договору”.

Слід зазначити, що ч. 4 ст.5 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” передбачена можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Таким державним органом, зокрема, є Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України, що є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг, якій доручено забезпечити прийняття актів, необхідних для реалізації Закону.

Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України розпорядженням № 5555 від 31.03.2006 р. постановила, що юридичні особи-суб’єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають послуги з надання коштів у позику та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”, 28 серпня 2001 року Кабінетом Міністрів України разом з Національним банком України прийнято постанову №1124 “Про Сорок рекомендацій Групи з розробки фінансових заходів боротьби з відмиванням грошей”, в якій встановлено перелік видів діяльності, яка ведеться організаціями, що не є фінансовими установами. До цього переліку віднесені, в тому числі, позики, фінансові гарантії та поручительства.

Листом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва № 2-221/1528 від 19.03.2002 р., роз’яснено: “якщо в договорі поруки не передбачено винагороду, то така послуга не може вважатися фінансовою послугою, тому що не виконується умова прибутковості, який є однією із ознак фінансових послуг, як це вказано в п.5 ст. 1 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”.

Враховуючи викладене, відсутність у позивача дозволу (ліцензії) щодо здійснення такого виключного виду діяльності як надання фінансових послуг не може бути перешкодою для укладання договорів поруки, та не може бути підставою для визнання таких договорів поруки недійсними.

Коло угод, які вправі укладати господарюючі суб’єкти, не визначаються якимось вичерпним переліком і не обмежуються лише тими угодами, що випливають з основного змісту їх діяльності. Отже, підприємства та організації можуть укладати різноманітні угоди, які є похідними та супутніми їх основній діяльності і випливають з цієї діяльності.

Таким чином, твердження позивача про те, що порука є фінансовою послугою, яка може надаватися лише фінансовими та кредитними установами є помилковим.

Крім того, позивач також у підставі позову вказує, що у договорі поруки відсутня така істотна умова, обумовлена ст.558 ЦК України, як ціна. Зазначене суперечить статті 84 ЦК України, згідно з якою позивач є підприємницьким товариством і відповідно його господарська діяльність повинна бути спрямована на отримання прибутку.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов’язань , як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов’язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Аналогічний припис містить ст. 638 ЦК України. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правовідносини позивача та відповідачів врегульовані договором №14 від 24.05.2005р., який за своїм змістом є договором поруки.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Із змісту договору №14 від 24.05.2005р. слідує, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов, передбачених законодавством, і необхідних для договорів даного виду. Сторони встановили предмет договору (п.1.1) – зобов’язання позивача (поручителя) відповідати за виконання відповідачем-2 (позичальником) зобов’язань за кредитним договором, строк дії договору –з дати його укладання до повного виконання поручителем взятих на себе обов’язків по кредитному договору та будь-яких додаткових угод до нього (п.5.2). Ціною договору, в даному випадку, є визначення обсягу (розміру) грошових зобов’язань поручителя –повернення суми кредиту, сплата відсотків за користування кредитом, додаткових відсотків, сплат за супроводження кредитного договору, а також можливі штрафні санкції, у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором №КЛ-10 від 17.05.2005р.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов’язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.558 ЦК України, на яку посилається позивач, встановлено, що поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові. Цією нормою обумовлено, що сторони при укладенні договору поруки можуть передбачити таку умову як оплата послуг поручителя. Однак, ця умова не є істотною (обов’язковою) для даного виду договору. Таким чином, твердження позивача, що відсутність цієї умови у договорі поруки, є не погодженням ціни договору є необґрунтованим.

Крім того, згідно з п.8 ст.181 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Із наведеного слідує, що наслідком відсутності істотної умови може бути визнання договору неукладеним, в той час як предметом позову є визнання договору поруки недійсним.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1,3,5 ст.203 цього Кодексу встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з п.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину –правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи наведені вище приписи законодавства, суд вважає не доведеним невідповідність договору №14 від 24.05.2005р. ст.ст.227, 558 ЦК України, п.7 ч.1 ст.4, п.7 ч.1 ст.1, п.1 ч.1 ст.1 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” №2664-ІІІ від 12.07.2001р. у зв’язку з цим відсутні підстави для визнання його недійсним згідно з ч.1, 2 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, які вказані у підставі позову, у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49,75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя                      Л. П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення підписано у повному обсязі 29.02. 2008р.