ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2008 р.

№ 05-5-48/13584

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. - головуючого

Волковицької Н.О.,

Рогач Л.І.

за участю представників:

позивача

Пелих О.Д. –дов. № 29/310-951 від 21.06.2007

відповідача

1. Порхун С.В. –дов. № 04 від 14.01.2008

2. не з’явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестсервіс Плюс"

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від 31.10.2007

у справі

№05-5-48/13584

господарського суду

міста Києва

за позовом

Комунального підприємства "Генеральна дирекція Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв"

до

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестсервіс Плюс"

2. Компанії "SUNRISE INTERNATIONAL DEVELOPMENTS"

про

розірвання договору № 194/2 від 14.06.2002

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Генеральна дирекція Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестсервіс Плюс" та Компанії "SUNRISE INTERNATIONAL DEVELOPMENTS" про розірвання договору № 194/2 від 14.06.2002

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.10.2007 позовну заяву Комунального підприємства "Генеральна дирекція Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв" повернуто без розгляду на підставі пунктами 2, 3, 4, 6 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 ухвалу господарського суду міста Києва від 01.10.2007 скасовано, а матеріали позовної заяви та додані до неї документи передані на розгляд господарського суду.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду, товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестсервіс Плюс звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційної інстанції, а ухвалу місцевого суду залишити без змін.

При цьому скаржник посилається на неправильне застосування апеляційного господарського судом при ухваленні оскаржуваної постанови норм процесуального права, що полягає, зокрема, статтями 63, 74, 95 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу послався на те що касаційна скарга відповідача не підлягає задоволенню у зв’язку з її необґрунтованістю та відсутністю процесуальних підстав для перегляду судових рішень в касаційному порядку, відповідності висновків апеляційної інстанції чинному законодавству.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про судоустрій України" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів юридичних осіб.

У статті 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Форма і зміст позовної заяви повинні відповідати статті 54 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої позовна заява подається до господарського суду у письмовій формі і підписується повноважною посадовою особою позивача або його представником.

Недодержання вимог вказаної статті щодо форми і змісту позовної заяви є, відповідно до статті 63 Господарського процесуального кодексу України, підставою для повернення позовної заяви без розгляду.

Пунктом 2 статті 63 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо у позовній заяві не вказано повного найменування сторін, їх поштових адрес.

Повертаючи позовну заяву, місцевий господарський суд послався на те, що, зокрема, у позовній заяві не вказано ідентифікаційний код відповідача.

Разом з тим, господарський суд при застосуванні норм процесуального законодавства не звернув увагу на те, що передбачені статтею 63 Господарського процесуального кодексу України підстави для повернення позовної заяви стосуються формальних ознак позовної заяви, передбачених статтею 54 цього Кодексу, наявність яких суду слід перевірити при вирішенні питання стосовно прийняття позовної заяви до розгляду.

Пунктом 5 статті 54 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позовна заява має містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; законодавство, на підставі якого подається позов.

Київським апеляційним господарським судом обґрунтовано встановлено, що позивачем дотримана вимога пункту 2 частини 2 статті 54 Господарського процесуального кодексу України та вказані найменування та поштові адреси сторін та вказано обставини на яких ґрунтується позовна вимога, додані всі належно засвідчені копії документів на які він посилається, як на підставу своїх вимог, тому господарським судом м. Києва помилково застосовано пункту 2 статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, чинним законодавством передбачено, що суд не вправі повернути позовну заяву з мотиву недодання документів, що є доказами, оскільки позивач може їх надавати, а суд - вимагати їх надання до закінчення розгляду справи. Також, якщо у позовній заяві є посилання на докази, що підтверджують викладені обставини, але самі докази до позовної заяви не додані, таку заяву не можна повертати з посиланням на статті 63 Господарського процесуального кодексу України. У цьому випадку суддя у процесі підготовки справи до розгляду ухвалою витребовує ці докази від позивача чи відповідача.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для повернення позовної заяву без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Не визнаючи поданий позивачем примірник платіжного доручення доказом сплати державного мита, суд першої інстанції не навів правового обґрунтування щодо недотримання заявником порядку сплати державного мита, встановленого законодавчими актами України, про що вірно відзначено в постанові апеляційним судом.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного господарського суду, що згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України додане позивачем платіжне доручення є доказом сплати державного мита. У разі виникнення сумнівів щодо надходження і зарахування державного мита до державного бюджету України суди мають право згідно з пунктом 4 статті 65 Господарського процесуального кодексу України витребувати від позивача чи кредитора відповідне підтвердження територіального органу Державного казначейства України.

До того ж, суд не вправі повернути позовну заяву у разі подання як доказу сплати державного мита платіжних доручень, що відповідають вимогам Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції від 22.04.93р. № 15 (з наступними змінами та доповненнями).

Згідно статей 56, 57 Господарського процесуального кодексу України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують, зокрема, відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів. Позивач, прокурор чи його заступник зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів, якщо цих документів у сторін немає.

Відповідно до пункту 6 статті 63 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо позивачем не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Однак, в якості доказу відправки копії позовної заяви відповідачу позивачем до позовної заяви був додано квитанції № 4960, № 4961 від 11.10.2007. Дані квитанції містять всі необхідні реквізити, які необхідні для поштової відправки кореспонденції, що встановлено апеляційним судом.

Таким чином, Київський апеляційний господарський суд правомірно дійшов висновку, що судом першої інстанції необґрунтовано застосовано пункт 6 статті 63 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позивачем додані докази надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, розглядаючи справу у повному обсязі, апеляційний господарський суд повно з’ясував обставини, які мали значення для її правильного розгляду та правильно застосував норми матеріального та процесуального права; розглянув та обґрунтовано задовольнив вимоги, наведені в апеляційній скарзі.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, прийнята апеляційним господарським судом постанова відповідає положенням статті 105 Господарського процесуального кодексу України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями; підстав для її скасування з наведених у касаційній скарзі мотивів судова колегія не вбачає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 43, 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестсервіс Плюс" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 у справі № 05-5-48/13584 господарського суду м. Києва залишити без змін.

Головуючий                                                                                Т. Дроботова

Судді:                                                                                          Н. Волковицька

Л. Рогач