ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2008 р.

10:20

Справа № 15/49/06-НР

м. Миколаїв

За позовом: Державна податкова інспекція у

Миколаївському районі Миколаївської області.

/54036, м. Миколаїв, вул. Веселинівська, 50/

До відповідача: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю

“Новогригорівське”.

/57121, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Новогригорівка/

Про: стягнення 25 700, 80 грн.

Суддя Васильєва Л.І.

Секретар судового засідання Сорогіна А.В.

Представники:

Від позивача

Письменна Г.В., довіреність від 04.02.2008р.

Морозова Т.Б., довіреність від 07.08.2007р.

Від відповідача

Не з’явився

Позивач звернувся з адміністративним позовом про стягнення з відповідача 25700,80 грн., посилаючись на порушення відповідачем вимог пункту 11.29. статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що у позивача відсутнє право на звернення з таким позовом, стягувана сума не є податковим зобов’язання та податковим боргом, пункт 11.29. статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість” передбачає безспірне стягнення використаних не за цільовим призначенням коштів (а.с.48-51)

У відповідності зі статтями 107, 121 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала господарського суду від 28.12.2007р. про призначення розгляду справи направлена рекомендованою кореспонденцією на юридичну адресу відповідача /57035, Миколаївська обл., Веселинівський р-н, с. Михайлівка/, тобто відповідач вважається належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Відповідач правом, передбаченим ст.49 Кодексу адміністративного судочинства України, щодо надання письмових заперечень проти позову та доказів, що підтверджують заперечення проти позову не скористався.

Розглянувши надані докази, - суд

в с т а н о в и в:

позивачем здійснена документальна перевірка дотримання відповідачем вимог податкового валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2004 року по 30.06.2005 року, про що складено акт від 27.09.2005 року (а.с.8-21).

В процесі перевірки позивачем встановлено порушення відповідачем вимог пункту 11.29 статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість” , а саме: нецільове використання акумульованих коштів зі спецрахунку на суму 22 970 грн., а також неперерахування на спецрахунок визначену суму податку на додану вартість –2 730, 80 грн., які позивач просить стягнути з відповідача.

Позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного:

відповідно до положень пункту 11.29 ст.11 Закону України “Про податок на додану вартість” (з врахуванням змін та доповнень) зупинено дію пункту 7.7 статті 7, пунктів 10.1 і 10.2 статті 10 цього Закону в частині сплати до бюджету податку на додану вартість щодо операцій з поставки товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, за винятком операцій з поставки переробним підприємствам молока та м'яса живою вагою, що здійснюються сільськогосподарськими товаровиробниками незалежно від організаційно-правової форми та форми власності, в яких сума, одержана від поставки сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки за попередній звітний (податковий) рік, становить не менше 50 відсотків загальної суми валового доходу підприємства.

Зазначені кошти залишаються в розпорядженні сільськогосподарських товаровиробників і використовуються ними на придбання матеріально-технічних ресурсів виробничого призначення.

В акті перевірки на сторінці 14(а.с.15) встановлено факт нецільового використання відповідачем акумульованих коштів на суму 22 970 грн. (оплата консультативних послуг, безповоротна фінансова допомога , обробка ґрунту, тощо).

Пунктом 11.29 статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість” встановлено, що у разі нецільового використання акумульованих коштів вони стягуються до Державного бюджету України в безспірному порядку.

Отже, вимоги позивача щодо стягнення до бюджету з відповідача 22 970 грн. є правомірними.

Вимоги щодо стягнення з відповідача 2 730, 80 грн. суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне:

Зазначена норма пункту 11.29 статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість” закону встановлює єдину підставу для стягнення коштів до Державного бюджету –це нецільове використання акумульованих коштів.

Абзацом 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1999 року № 271, яка є підзаконним актом і прийнята на виконання вказаної вище норми закону, зазначено, що не перераховані на окремий рахунок зазначені кошти вважаються такими, що використовуються не за цільовим призначенням, і підлягають стягненню до державного бюджету у безспірному порядку. Фактично постановою встановлена нова підстава для стягнення коштів до Держаного бюджету - не перерахування на спеціальний рахунок відповідних коштів, тобто порушення порядку акумуляції коштів, що є викривленням смислу пункту 11.29 статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість”, якою передбачено відповідальність лише за порушення цільового використання коштів.

Таким чином, абзац 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.02.1999 року № 271 “Про порядок акумуляції та використання коштів, які нараховуються сільськогосподарськими товаровиробниками –платниками податку на додану вартість щодо операцій з продажу товарів(робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини” протирічить 11.29 статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість” і відповідно пункту 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України не застосовується судом.

Приймаючи до уваги, що позивачем фактично порушено порядок акумуляції коштів, передбачений Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1999 року № 271, зважаючи на те, що актом перевірки від 27.09.2005 року не встановлено факту використання коштів не за цільовим призначенням, сума 2 730, 80 грн. стягненню не підлягає.

Пунктом 6 Порядку…, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1999 року № 271, встановлено, що відповідальність за нецільове використання сум податку на додану вартість, які залишаються в розпорядженні сільськогосподарських товаровиробників, несуть їх керівники.

Контроль за дотриманням цього Порядку здійснюють органи державної податкової служби.

Стаття 2 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” визначає, що завданнями органів державної податкової служби є здійснення контролю за додержанням податкового законодавства.

Отже, приймаючі до уваги, що податкові інспекції мають право здійснення контролю за дотриманням сільськогосподарськими товаровиробниками вимог вказаного вище Порядку і чинним законодавством не передбачено механізму стягнення коштів, використаних за нецільовим призначенням у безспірному порядку, суд вважає, що позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовом про стягнення таких сум.

Оскільки, факт порушення позивачем вимог пункту 11.29 статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість” встановлено 27.09. 2005 року (а.с.8), а позивач звернувся з позовом до суду 27.01.2006 року (а.с.3), то позивач вважається таким, що звернувся з позовом в межах строків, встановлених статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню частково в сумі 22970 грн.

Керуючись ст.ст. 87, 162-163, 167, 254, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, - суд

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Новогригорівське” /57121, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Новогригорівка, / на користь державного бюджету Миколаївському району /р/р 0230, ОКПО 23086435, код 14010100/ через Державну податкову інспекцію у Миколаївському районі Миколаївської області /54036, м. Миколаїв, вул. Веселинівська, 50, / 22 970 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова у відповідності зі ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Сторони, які беруть участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову повністю або частково у порядку і строки встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Виконавчий лист у відповідності зі ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України видається за заявою позивача після набрання законної сили рішенням господарського суду.

Суддя