ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

10.12.08                                                                                           Справа № 2/105

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді Городечної М.І.

суддів Юркевича М.В.

Кузя В.Л.

розглянувши апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області № 09-10/3890 від 20.10.2008 року (вх. № 384 від 31.10.2008 року)

на рішення господарського суду Закарпатської області від 29.09.2008 року

у справі № 2/105

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, м.Івано-Франківськ

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача –Ужгородська митниця, м.Ужгород

до Військової частини 1493, м.Чоп

про розірвання договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 25-06/06-05 від 21 лютого 2006 року, укладеного між сторонами, та зобов»язання відповідача повернути балансоутримувачу по акту прийому-передачі нежитлові приміщення, загальною площею 121,2 кв.м., які знаходяться за адресою: с.М.Березний, Великоберезнянського району Закарпатської області.

та зустрічний позов про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 25-06/06-05 від 21 лютого 2006 року, укладеного між сторонами.

за участю представників: від позивача –не з»явився, від відповідача –Птиця О.Г., довіреність від 23.07.2008 року, від 3-ї особи –не з»явився.

Представнику відповідача роз‘яснено права та обов‘язки передбачені ст. 22 ГПК України.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 29.09.2008 року у справі № 2/105 відмовлено в позові Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Закарпатській області до Військової частини 1493, про розірвання договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 25-06/06-05 від 21 лютого 2006 року, укладеного між сторонами, та зобов»язано відповідача повернути балансоутримувачу по акту прийому-передачі нежитлові приміщення, загальною площею 121,2 кв.м., які знаходяться за адресою: с.М.Березний, Великоберезнянського району Закарпатської області, та задоволено зустрічний позов Військової частини 1493 та визнано недійсним договір № 25-06/06-05 оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності 05 від 21 лютого 2006 року, укладений між сторонами.

На згадане рішення позивачем - Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Закарпатській області подано апеляційну скаргу, в якій останнє просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю задоволити первісний позов.

Зокрема, скаржник посилається на те, що оскаржувне рішення прийнято за неповного з»ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на думку апелянта, судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що підставою перебування відповідача в спірному приміщенні є не договір оренди від 21.02.2006 року, а норми ст. 17 Конституції України, Закону України «Про державну прикордонну службу», постанови КМ України від 30.08.2000 року № 1203, від 22.02.1994 року № 100.

В клопотанні від 04.12.2008 року (вх. № 7732 від 08.12.2008 року) апелянт апеляційну скаргу підтримав та просив здійснити її розгляд за відсутності в судовому засіданні свого представника.

У відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 2483 від 27.11.2008 року), відповідач –Військова частина 1493, заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на те, що договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 25-06/06-05 від 21 лютого 2006 року правомірно визнаний судом недійсним.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача по первісному позові –Ужгородська митниця в поясненні по справі (вх. № 7733 від 08.12.2008 року) зазначила про те, що договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 25-06/06-05 від 21 лютого 2006 року, на підставі якого відповідач користується нежитловим приміщенням, загальною площею 121,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: с.М.Березний, Великоберезнянського району Закарпатської області, підлягає розірванню, оскільки в порушення умов даного договору, ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»відповідачем не проведено страхування орендованого майна.

Позивач та третя особа явку представників в судове засідання не забезпечили. Однак, колегія суддів апеляційої інстанції, враховуючи повідомлення їх про час та місце розгляду даної справи, що стверджується поштовими повідомленнями про вручення їх відповідальним службовим особам під розписку ухвали суду від 05.11.2008 року, вважає, що судом забезпечено право даних осіб на судовий захист, та є можливим відповідно до ст. 101 ГПК України здійснення апеляційного провадження в даному судовому засіданні та прийняття за наслідками перегляду рішення господарського суду Закарпатської області від 29.09.2008 року у справі № 2/105 відповідної постанови апеляційного суду.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши викладені в апеляційній скарзі мотиви, заперечення зазначені у відзивах та поясненнях відповідачів та третьої особи, матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. При цьому суд апеляційної інстанції встановив наступні обставини та виходив з таких мотивів.

Між сторонами у справі було укладено 21.02.2006 року договір оренди № 25-06/06-05 індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, а саме позивачем було передано в оренду відповідачу нежитлове приміщення загальною площею 121,2 кв.м., розміщене за адресою: Великоберезнянський район, смт. Малий березний, МП «Малий Березний», що знаходиться на балансі Ужгородської митниці (п. 1.1). Термін дії договору оренди встановлений сторонами в 11 місяців: з 21.02.2006 року по 20.01.2007 року (п. 9.1). Майно передано з метою здійснення пропуску через державний кордон України, осіб транспортних засобів та іншого майна та їх відповідне оформлення.

Також судом встановлено, що рішенням господарського суду Закарпатської області від 26.05.2008 року у справі № 15/1 встановлено факт пролонгації договору оренди від 21.02.2006 року № 25-06/06-05 після 20.01.2007 року.

Відповідач в зустрічному позові просить визнати недійсним вищенаведений договір посилаючись на його невідповідність вимогам ст.ст. 2, 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки орендоване майно не підлягало передачі в оренду.

Судом першої інстанції задоволено позов Військової частини 1493 та визнано недійсним договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 25-06/06-05 від 21 лютого 2006 року. Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, відповідно до абз. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», в редакції Закону на час укладення спірного Договору, не можуть бути об»єктами оренди - об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", а також об'єкти, включені до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", які випускають підакцизну продукцію, крім цілісних майнових комплексів, які випускають підакцизну продукцію, переданих в оренду до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 29 червня 2004 року.

Частиною 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. До об'єктів, що мають загальнодержавне значення, відносяться майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів, основним видом діяльності яких є виробництво товарів (робіт, послуг), що мають загальнодержавне значення. До таких, зокрема, віднесено об'єкти, які забезпечують виконання державою своїх функцій, забезпечують обороноздатність держави, її економічну незалежність, та об'єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема: майно органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, майно Збройних Сил України (крім майна, щодо якого цим Законом встановлено особливості приватизації), Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, правоохоронних і митних органів.

З аналізу вищенаведених норм, вбачається, що законодавець не ставить в залежність можливість передачі в оренду вищенаведених об»єктів державної власності, від того, хто буде орендарем даного майна, і для яких цілей дане майно передається в оренду. Даними нормами в імперативному порядку встановлено заборону на передачу в оренду конкретного переліку державного майна, що має загальнодержавне значення.

В даному випадку, як вбачається з оскаржуваного Договору, об»єктом оренди є державне майно, яке перебуває на балансі Ужгородської митниці, використовується для здійснення пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів та іншого майна та їх відповідного оформлення, тобто майно, яке згідно ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" має загальнодержавне значення та не підлягає приватизації.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п‘ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Такими згідно ст. 203 ЦК України є слідуючі вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пленум Верховного суду України в своїй постанові “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” № 3 від 28.04.1978 року, з наступними змінами (п.п. 2, 5), та Вищий арбітражний суд України в своїх роз‘ясненнях № 02-5/111 від 12.03.1999 року, із наступними змінами (п. 10), роз‘яснили, що в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов‘язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. При цьому, відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватись судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди.

В даному випадку, в порушення вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»в оренду по спірному Договору було передано державне майно, яке не може бути об»єктом оренди, а отже, оспорюваний договір оренди № 25-06/06-05 від 21 лютого 2006 року, не відповідає вимогам вищенаведеного законодавства, а тому є недійсним з моменту його укладення, а з врахуванням природи орендних відносин, оскільки неможливо повернути спожиті орендарем послуги по оренді приміщення, дія такого договору припиняється на майбутнє.

Суд першої інстанції правильно дійшовши вищенаведеного висновку, та задоволивши зустрічний позов, в той же час дійшов помилкового висновку про відмову в первісному позові Фонду про розірвання договору оренди № 25-06/06-05 від 21 лютого 2006 року, оскільки він зроблений за неправильного застосування судом норм ст.ст. 1, 82 ГПК України. Зокрема, встановивши недійсність зазначеного Договору, та як наслідок, відсутність прав та обов»язків в сторін за даним Договором, крім тих, що пов»язані з його недійсністю, а отже, неможливість вирішення спору по суті по первісному позові про розірвання даного Договору через фактично відсутність предмету даного спору, місцевий господарський суд першої інстанції повинен був відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України припинити провадження у справі, а не приймати по даному позові рішення по суті.

Відповідно до ч.ч. 2-3 п. 1 постанови Пленому Верховного суду України “Про судове рішення” від 29.12.1976 року № 11, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

За наведеного, апеляційний господарський суд приходить до висновку, керуючись повноваженнями наданими п. 2 ч. 1 ст. 103 ГПК України, про скасування рішенння господарського суду Закарпатської області від 29.09.2008 року у справі № 2/105 в частині відмови в первісному позові Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області до Військової частини 1493 про розірвання договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 25-06/06-05 від 21 лютого 2006 року, укладеного між сторонами, та припинення провадження у справі в цій частині. В частині задоволення зустрічного позову –оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Судові витрати по розгляду апеляційної скарги відповідно до ст.ст. 49, 105 ГПК України віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області частково задоволити.

2. Рішення господарського суду Закарпатської області від 29.09.2008 року у справі № 2/105 скасувати в частині відмови в первісному позові Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області до Військової частини 1493 про розірвання договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 25-06/06-05 від 21 лютого 2006 року, укладеного між сторонами, та припинити провадження у справі в цій частині. В частині задоволення зустрічного позову –оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4.          Справу повернути в Господарський суд Закарпатської області.

Головуючий-суддя М.І.Городечна

суддя М.В.Юркевич

суддя В.Л.Кузь