ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2008 р. Справа № 9/926/07

За позовом: Одеська залізниця, 65012, м. Одеса, вул.. Пантелеймонівська, 19.

До відповідача: Закрите акціонерне товариство «Морський спеціалізований порт Ника-Тера», 54052, м. Миколаїв, вул.. Айвазовського, 23, а/я 1003.

Суддя Філінюк І. Г.

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача: не з‘явився.

Від відповідача: Нестеренко О.А., дов. №1 від 14.01.08р.; Янішевський С.А., дов.№899/нк-10 від 03.10.2007р.

Суть спору:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 386507,76грн. за зберігання вантажу в вагонах в листопаді та грудні місяці 2006р.

Відповідачем позов не визнано.

Представник позивача в судове засідання не з‘явився.

В судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представника позивача, прокурора, господарський суд,

Встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 386507,76грн. за зберігання вантажу в вагонах в листопаді та грудні місяці 2006р.

Позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

25.01.2006р. між Одеською залізницею та ЗАТ «Морський спеціалізований порт Ніка-тера»був укладений договір про експлуатацію залізничної під‘їзної колії.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98р. №457 з подальшими змінами і доповненнями, виконання залізницею додаткових операцій, пов‘язаних з перевезенням вантажів (завантаження, розвантаження, зважування, експедирування тощо) здійснюється на підставі окремих договорів.

Таким чином, зазначений договір від 25.01.2006р. не регулює відносини щодо виконання залізницею операцій, пов‘язаних з завантаженням, розвантаженням вантажів.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Статуту залізниць України, начальник залізниці, уповноважені ним керівники організацій, що входять до складу залізниці мають право на укладення договорів про збереження вантажів на складах станцій або у вагонах.

Відповідно до п.7 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644 (зі змінами та доповненнями), на прохання вантажовласників залізниця може надавати їм місця в смузі відведення, на відкритих майданчиках та в складах станцій для зберігання вантажів на строк, більший граничного терміну зберігання.

Умови такого зберігання вантажів і плата за нього визначаються окремою угодою між залізницею і вантажовласником.

Відповідно до п. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов‘язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем) і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Відповідно до ч.1 п.1 ст. 208 ЦК України право чин між юридичними особами має укладатись з дотриманням письмової форми.

Як видно з матеріалів справи сторонами у справі договорів про зберігання вантажів не укладалось.

Відповідно до ч. 3 п.1.2 Правил реєстрації та експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв‘язку України від 28.09.2004р. №856, власні вантажні вагони –вантажні вагони всіх типів будь-яких форм власності (крім вагонів інвентарного парку залізничних адміністрацій), які мають восьмизначну нумерацію, що починається з цифри «5».

Як видно з наданих відповідачем накопичувальних карток та довідок-рахунків всі вагони. За які виставлено рахунки за зберігання, мають нумерацію, яка починається на цифру «5», тобто є власними вагонами відповідача.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв‘язку з відсутністю у позивача права власності на вагони або користування чи розпорядження ними, він не може бути учасником правовідносин, щодо зберігання вантажу, який знаходиться у вагонах.

Стосовно посилання позивача на п.8 Правил зберігання вантажів в вагонах, суд виходить з того, що така плата передбачає наявність вини одержувача і повідомлення одержувача про надходження вантажу на станцію призначення. З умов договору про експлуатацію залізничної під‘їзної колії від 25.01.2006р. не вбачається, що вантажоотримувач зобов‘язаний прийняти, розвантажити вантажі.

Відповідно до ст.. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов‘язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності) якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивачем доказів наявності вини відповідача не надано.

Крім того, згідно зі ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах та в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами та договором.

Оскільки плата за зберігання вантажів у вагонах понад добу передбачена нормативним актами залізниці при наявності вини одержувача вантажу і застосовується залізницею як захід впливу за недотримання (порушення) певного зобов‘язання, така плата фактично є видом цивільно-правової відповідальності у сфері господарювання, яка за вимогами п. 22 ст. 92 Конституції України визначається виключно законами. Тому суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49,82, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Суддя I.Г.Фiлiнюк