ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м.Сімферополь, вул.Р.Люксембург/Речна, 29/11, к.
РІШЕННЯ

Іменем України

04.11.2008

Справа
№2-7/9127-2008

За
позовом Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1(АДРЕСА_1, ідентифікаційний
НОМЕР_1

До
відповідача Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2(АДРЕСА_2,
ідентифікаційний НОМЕР_2)

Про
стягнення матеріальної компенсації.

Суддя
І. І. Дворний

представники:

Від
позивача -ОСОБА_3, предст., дов. №84 від 23.01.2006 р.

Від
відповідача  - не з'явився (клопотання).

Суть справи: Суб'єкт підприємницької
діяльності ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду АР Крим з позовною заявою,
в якій просить стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_2матеріальну компенсацію в розмірі, визначеному експертним шляхом.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2належало на праві власності домоволодіння
АДРЕСА_315.03.2002 р. відповідач подарувала ОСОБА_1 Ѕ частку зазначеного
об'єкта нерухомості, про що був укладений відповідний нотаріально посвідчений
договір дарування, а право власності позивача було зареєстровано у державному
реєстрі. Однак, позивач зазначає, що між сторонами не була досягнута згода про
порядок володіння та користування спільним майном, у зв'язку з чим об'єкт
нерухомості самостійно використовується відповідачем в підприємницькій
діяльності. За таких обставин, позивач, керуючись частиною 3 статті 358
Цивільного кодексу України, просить стягнути з Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_2матеріальну компенсацію, яка має бути визначена експертним
шляхом.

Ухвалою
ГС АР Крим від 08.09.2008 р. у справі була призначена судова
будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої було поставлено наступне
питання:

-          визначити розмір матеріальної
компенсації за користування 1/2 часткою домоволодіння - пивного бару за
адресою: АДРЕСА_3за період з 08.08.2005 р. по 08.08.2008 р.

Відповідач
проти позову заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, та
просив суд припинити провадження у справі.

30.10.2008
р. до ГС АР Крим від Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1надійшла заява
про уточнення позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2матеріальну компенсацію за користування Ѕ
часткою домоволодіння - пивного бару за адресою:АДРЕСА_3 за період з 08.08.2005
р. по 08.08.2008 р. в розмірі 185 483,00 грн. Вказана заява була прийнята судом
до розгляду.

Відповідач
у судове засідання не з'явився, однак направив до суду клопотання з проханням
відкласти розгляд справи на більш пізніший строк у зв'язку з неможливістю
забезпечити явку свого представника до суду через службове відрядження.

Статтею
77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський відкладає
в межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Стаття
22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторін добросовісно
користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове
засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може
розглядатись без їх участі, якщо неявка цих представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Оскільки
матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, а
також приймаючи до уваги те, що відповідачем не надані суду докази, що
підтверджують викладені в клопотанні обставини, підстав для відкладення
розгляду справи не вбачається..

Розгляд
справи відкладався у порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу
України. По справі оголошувалася перерва. Після закінчення перерви слухання
справи було продовжено.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ :

Як
вбачається зі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом
Сакської міської ради 22.07.1999 р., ОСОБА_2належало на праві власності в
цілому домоволодіння, яке розташоване по провулкуАДРЕСА_3 та за функціональним
призначенням являє собою пивний бар.

15.03.2002
р. між ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_1 (Обдаровувана) був укладений договір
дарування, пунктом 1 якого передбачено, що Дарувальник подарував, а Обдаровувана
прийняла в дар Ѕ частку домоволодіння - пивного бару, АДРЕСА_3

Вказаний
договір був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 та зареєстрований в
реєстрі за номером 978.

Після
цього, право власності позивача на придбану ним частку домоволодіння було зареєстроване
Євпаторійським міжміським бюро реєстрації та технічної інвентаризації, про що
свідчать наявні в матеріалах справи витяги з державного реєстру.

Отже,
після укладення між сторонами договору дарування від 15.03.2002 р.,
домоволодінняАДРЕСА_3 належить ОСОБА_2та ОСОБА_1 на праві спільної часткової
власності.

Так,
відповідно до статті 112 Цивільного кодексу Української РСР майно може належати
на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним
та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам
або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком
громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова
власність) або без визначення часток (сумісна власність).

За
приписами статті 113 Цивільного кодексу Української РСР володіння, користування
і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою
всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Кожний
учасник спільної часткової власності відповідно до своєї частки має право на
доходи від спільного майна, відповідає перед третіми особами по зобов'язаннях,
пов'язаних з спільним майном, і повинен брати участь у сплаті всякого роду
податків і платежів, а також у витратах по утриманню і зберіганню спільного
майна.

Аналогічні
положення передбачені і в Цивільному кодексі України.

Згідно
зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно
може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної
власності.  Право спільної власності
виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається
частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність
на майно.

Власність
двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є
спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Частинами
1, 2 статті 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть
домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною
частковою власністю.

Така
домовленість оформляється договором. З огляду на відсутність спеціальних норм
при вирішенні питання про належну форму договору про визначення порядку
володіння та користування спільним майном слід керуватися загальними
положеннями про форму правочину (ст. ст. 205 - 210 ЦК) та форму договору (ст.
639 ЦК).

Змістом
договору про визначення порядку володіння та користування спільним майном є
наділення учасників правами та встановлення обов'язків щодо володіння,
використання, утримання, визначення правових наслідків одержання від
використання спільного майна плодів, продукції та доходів, здійснення інших дій
щодо спільного майна. Окремо ч. 3 ст. 358 ЦК надає кожному співвласнику право
на надання йому у володіння та користування частини спільного майна, яка
відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У той
же час, між сторонами у справі не було досягнуто згоди про порядок володіння та
користування спільним майном шляхом укладання відповідного договору. Іншого
суду доведено не було, у той час як відповідно до приписів статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести
суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та
заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством для доведення фактів
такого роду.

Більш
того, до теперішнього часу домоволодінняАДРЕСА_3 самостійно використовується
ОСОБА_2 у власній господарській діяльності без будь-якої участі позивача.

З
урахуванням цього, Суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом про стягнення з Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2матеріальної
компенсації за користування Ѕ часткою домоволодіння, що належить сторонам на
праві спільної власності.

Згідно
з положенням ч. 1 ст. 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної
власності є фізичні та юридичні особи. Стаття 320 ЦК України передбачає право
власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.
Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 50 ЦК України фізична особа здійснює своє
право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку,
встановленому законом. За вимогами ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець
відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім
своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено
стягнення. Тобто Цивільний кодекс України не відокремлює майно фізичної особи
від її майна як суб'єкта підприємницької діяльності.

Отже,
фізична особа, зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності, у
правовідносинах щодо здійснення права власності на майно, яке використовується
нею для здійснення підприємницької діяльності, виступає саме як суб'єкт
підприємницької діяльності; і у правовідносинах щодо захисту прав іншої особи,
які вона вважає порушеними внаслідок здійснення права власності на вказане
майно, власник також виступає як суб'єкт підприємницької діяльності.

Як
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані як суб'єкти
підприємницької діяльності, про що свідчать відповідні свідоцтва. Відповідачем
не доведені обставини щодо використання домоволодінняАДРЕСА_3 з метою
задоволення лише особистих інтересів як фізичної особи, а не для здійснення
підприємницької діяльності, тобто самостійної, ініціативної, систематичної, на
власний ризик господарської діяльності з метою досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку (ст. 42 ГК України).

Зважаючи
на викладене, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спірних правовідносинах виступають як
суб'єкти підприємницької діяльності, у зв'язку з чим спір підлягає вирішенню в
господарському суді, а клопотання відповідача про припинення провадження у
справі задоволенню не підлягає.

Відповідно
до статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів
права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі
суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно
зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Статтею
319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення своїх прав.

Право
власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права
чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Отже,
законодавчо гарантовані права позивача на вільне володіння, використання та
розпорядження належною йому Ѕ часткою домоволодіння по провулкуАДРЕСА_3 та
забезпечення непорушності цих прав з боку інших осіб. У той же час,
відповідачем, як співвласником вищевказаного об'єкта нерухомості, створюються
перешкоди в реалізації права власності позивача, що є неприпустимим.

В
свою чергу, частиною 3 статті 358 Цивільного кодексу України передбачено, що
кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування
тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати
від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи
з аналізу зазначеної норми слід дійти висновку, що передбачене право
співвласника на отримання грошової компенсації у випадку порушення його права
на користування спільним майном не може бути обмежене іншими співвласниками і
такому його праву кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити
відповідну матеріальну компенсацію, розмір якої визначається з дійсної вартості
майна на час розгляду судом справи.

Таким
чином, оскільки за період з 08.08.2005 р. по 08.08.2008 р. відповідач
самостійно використовував у власній господарській діяльності належну Суб'єкту
підприємницької діяльності ОСОБА_1 Ѕ частку домоволодіння по провулкуАДРЕСА_3
твердження позивача щодо обов'язку Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_2сплатити вартість матеріальної компенсації за час користування майном
співвласника відповідають положенням чинного законодавства України.

Суд
вважає непереконливими посилання відповідача на рішення Сакського
міськрайонного суду від 09.07.2007 р. у справі №2-91/07, за яким право спільної
часткової власності на домоволодінняАДРЕСА_3 було припинено, а за ОСОБА_2 було
визнано право власності на цю нерухомість в цілому, оскільки вказане судове
рішення на момент розгляду справи не набрало законної сили у зв'язку з
апеляційним оскарженням, про що свідчить відповідна відмітка на вказаному
рішенні.

У
висновку проведеної в рамках цієї справи судової експертизи зазначено, що
розмір матеріальної компенсації за користування Ѕ частки домоволодінняАДРЕСА_3
за період з 08.08.2005 р. по 08.08.2008 р. з урахуванням інфляції складає 185
483,00 грн. без урахування ПДВ.

За
таких обставин, враховуючи те, що всупереч положенням статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу України відповідач не надав доказів
сплати матеріальної компенсації за час користування належної співвласнику
частки спільного майна, суд вважає, що позовні вимоги Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, а тому
підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові
витрати у вигляді сплаченого державного мита, витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу та витрат, пов'язаних з проведенням судової
експертизи, суд покладає на відповідача у справі відповідно до положень статті
49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись
ст.ст. 82-85  Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити.

2.          Стягнути з Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_2(АДРЕСА_2, ідентифікаційний НОМЕР_2) на користь Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1(АДРЕСА_1, ідентифікаційний НОМЕР_1
матеріальну компенсацію за користування Ѕ часткою домоволодіння - пивного бару
за адресою:АДРЕСА_3 за період з 08.08.2005 р. по 08.08.2008 р. в розмірі 185
483,00 грн., 1 854,83 грн. державного мита, 118,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 6 000,00 грн. витрат,
пов'язаних з проведенням судової експертизи.

3.          Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

Суддя
Господарського суду

Автономної
Республіки Крим                                        Дворний
І.І.