ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2008 р.

№ 2-8/2800-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. –головуючий,

Грека Б.М., Самусенко С.С.,

розглянувши

касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО"

на рішення

господарського суду Автономної Республіки Крим від 05.04.2007р.

та постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду від 12.06.2007р.

у справі

№2-8/2800-2007

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО"

до

Республіканського комітету з охорони культурної спадщини Ради Міністрів Автономної Республіки Крим

треті особи

1.Державна акціонерна компанія "Національна мережа аукціонних центрів";

2.Міністерство оборони України

про

визнання сумлінним набувачем, про визнання права власності і про спонукання до укладення охоронного договору

за участю представників від:

позивача –Парицька Н.О. (дов. від 21.12.2007р. №152/2-02);

відповідача –Лутьєв В. Г. (дов. від 31.05.2007р. №102)

В судовому засіданні оголошувалася перерва до 15.01.2008р.

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2007 року до господарського суду Автономної Республіки Крим звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «ИССО»із позовною заявою до Республіканського комітету з охорони культурної спадщини Ради Міністрів Автономної Республіки Крим про визнання сумлінним набувачем, про визнання права власності і про спонукання до укладення охоронного договору.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Чумаченко С.А.) від 05.04.2007 р. в задоволенні позову відмовлено. Також, судом із посиланням на положення ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, визнано недійсним договір купівлі –продажу між ДАК «Національна мережа аукціонних центрів»і ТОВ «ИССО»від 22.03.2005 р.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду (колегія суддів: Горошко Н.П., Щепанська О.А., Плут В.М.) від 12.06.2007 р. зазначене рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України ТОВ «ИССО»просить вказані судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати і припинити провадження у справі; в подальшому скаржником було частково змінено вимоги касаційної скарги якими він просив прийняти нове рішення про задоволення позову.

Республіканський комітет з охорони культурної спадщини Ради Міністрів Автономної Республіки Крим надав письмові заперечення в яких просив Вищий господарський суд України відхилити касаційну скаргу ТОВ «ИССО», а прийняті у справі рішення залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, доповідь судді –доповідача по справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а прийняті у справі судові рішення скасуванню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з вимогами предметом яких було визнання ТОВ «ИССО»сумлінним набувачем об’єкту нерухомого майна, визнання за ним права власності на об’єкт нерухомого майна та спонукання відповідача укласти з позивачем охоронний договір на об’єкт нерухомого майна.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вийшов за межі предмету позову і за власною ініціативою визнав недійсним договір купівлі –продажу між ДАК «Національна мережа аукціонних центрів»та ТОВ «ИССО»від 22.03.2005 року.

Відповідно до ст. 129 Конституції України одним із основних принципів судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічний принцип закріплений у ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України відповідно до якого судочинство у господарських справах здійснюється на засадах змагальності.

Виходячи за межі позовних вимог, суд першої інстанції без достатнього обґрунтування такої дії необхідністю захисту прав і законних інтересів сторін, порушив принцип диспозитивності сторін і засади їх змагальності, що встановлені ст. 129 Конституції України та ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Також, визнаючи недійсним договір від 22.03.2005 р., суд першої інстанції керувався застосуванням до спірних правовідносин Положення про порядок відчуження і реалізації військового майна Збройних сил в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 373 від 19.05.2005 р., якою було внесено зміни до пункту 12 вказаного порядку та передбачено, що реалізація цілісних майнових комплексів, в тому числі військових містечок, іншого нерухомого військового майна здійснюється за процедурою торгів (тендерів), що визначаються Міністерством оборони України за погодженням з Мінекономіки та Мінфіном. Проте, суд першої інстанції не врахував ту обставину, що відповідність чи невідповідність угоди вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладання спірної угоди.

Не обґрунтованим є і висновок суду про те, що Міністерством оборони України не було виконано вимог ч. 1 ст.ст. 18, 19 Закону України «Про охорону культурної спадщини», чим порушено право відповідача, передбаченого ч. 1 ст. 20 зазначеного Закону, оскільки судом першої інстанції не було належним чином надано оцінки тій обставині, що згідно положень Закону України «Про охорону культурної спадщини»об’єкт культурної спадщини набуває статусу пам’ятки з моменту занесення цього об’єкту до Державного реєстру та на які видані Свідоцтва про реєстрацію відповідно до порядку встановленого Законом. Без повного з’ясування цих обставин висновки місцевого господарського суду є передчасними.

Крім того, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що подана позивачем заява про залишення позову без розгляду, свідчить про його відмову від позову.

Відповідно до п. 5) ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України господарський суд залишає позов без розгляду якщо позивач без поважних причин не надав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з’явився на виклик у засідання господарського суду і його нез’явлення перешкоджає вирішенню спору.

Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки, у відповідності до вимог п. 5) ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, неявці позивача в судові засідання та не врахував законодавчі положення зазначеної процесуальної норми.

Не виправив наведених у цій постанові порушень норм чинного законодавства і суд апеляційної інстанції.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові апеляційного суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене у цій постанові та результатом розгляду винести судове рішення у відповідності до вимог норм процесуального та матеріального законодавства.

На підставі наведеного вище і керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

1.          Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» задовольнити частково.

2.          Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 12.06.2007 р. та рішення господарського суду Автономної республіки Крим від 05.04.2007 р. скасувати.

3.          Справу №2-8/2800-2007 передати на новий розгляд до господарського суду Автономної Республіки Крим.

Головуючий, суддя І. Плюшко

Суддя Б. Грек

Суддя С. Самусенко