ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
"03" жовтня 2008 р. 10 год.
Справа №  14/4533а
Господарський суд у складі головуючого
судді Хабазні Ю.А., при секретарі судового засідання Соколишиній І.А., за
участю помічника прокурора Придніпровського району м.Черкаси -Опари І.В. (за
посвідченням), представника за довіреністю -Михна Р.М. (від позивача),
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси у приміщенні суду
адміністративну справу за
Придніпровського району м.Черкаси
в інтересах держави у особі
управління Пенсійного фонду
України в Придніпровському районі м.Черкаси
до відповідачафізичної
особи -підприємця ОСОБА_1
стягнення 159,68 грн., -
Заявлено позов про стягнення 159,68
грн. страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (далі
-страхові внески) за період з 01.01.2005 по 30.03.2005.
У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав і пояснив, що відповідно до Закону України
“Про державний бюджет України на 2005 рік” та закону про внесення змін до нього
від 25.03.2005 у відповідача виник обов'язок сплатити фіксовану суму страхових
внесків, яка складає різницю між сумою, установленою законом та сплаченою
відповідачем як платником фіксовано податку. На запитання суду пояснив, що ним
здійснено нарахування заявленої до стягнення суми, а не донарахування
чи накладення штрафних санкцій, які заборонено ст.2 Закону України «Про
вирішення питання щодо заборгованості суб'єктів господарської діяльності, які
застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності, у зв'язку з
неперерозподілом Державним казначейством України частини податків до Пенсійного
фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати
працездатності, Фонду соціального страхування на випадок безробіття протягом
2004 року -I кварталу 2005 року»від 16 березня 2006 року №3583-IV (далі
-Закон 3583), що вказати норму закону, якою йому окремо надано право
проводити нарахування страхових внесків не може.
Відповідач у відзиві на позов та
його представник у судовому засіданні позов не визнали повністю і на його
заперечення вказали, що сплата цієї різниці є правом відповідача, що вона не
отримала вимоги на сплату боргу, що не розуміє, чому вона повинна сплачувати
якісь додаткові внески, якщо усі платежі нею були здійснені і ніяких вимог до
неї не було, що вини її у несплаті немає, що вже два роки не здійснює будь-якої
діяльності, п'ять років перебуває на пенсії, близько п'ятнадцяти років доглядає
лежачого чоловіка і що не має коштів заплатити, що їй не потрібно ніяких
зарахувань до стажу і ст.3 Закону 3583 розуміє.
Заслухавши представників сторін та
дослідивши наявні у справі докази суд встановив наступне.
Статтею 45 Закону України “Про
державний бюджет України на 2005 рік” від 23 грудня 2004 року N2285-IV (далі
-Закон 2285)  установлено, що на 2005
рік фіксований розмір страхових внесків на загальнообов'язкове державне страхування
для фізичних осіб -суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий
спосіб оподаткування  (фіксований
податок, єдиний податок), та членів сімей зазначених осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької діяльності, у розмірі мінімального страхового
внеску, визначеного Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», на місяць на кожну особу.
Статтею 48 (п.2) Закону України
«Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2005 рік”
та деяких інших законодавчих актів України»від 25 березня 2005 року №2505-IV (далі
-Закон 2505) установлено, що до доходів загального фонду місцевих бюджетів
у 2005 році належать єдиний податок для суб'єктів малого підприємництва та
фіксований податок (крім частини цих податків, що зараховується до Пенсійного
фонду України, та відрахувань на обов'язкове соціальне страхування) і у повному
обсязі фіксований сільськогосподарський податок.
Тобто останнім було повернено
порядок та розмір сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування, який існував до введення в дію Закону України “Про
державний бюджет України на 2005 рік” від 23 грудня 2004 року N 2285-IV.
Законом 3583 врегульовано
суперечності, які виникли при прийняті Закону України “Про державний бюджет
України на 2005 рік” від 23 грудня 2004 року N 2285-IV та Закону України “Про
внесення змін та доповнень до Закону України “Про Державний бюджет України на
2005 рік” від 25 березня 2005 року N 2505-IV
у суб'єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови
оподаткування, обліку та звітності щодо сплати внесків до Пенсійного фонду
України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності,
Фонду соціального страхування на випадок безробіття і виникнення у них
Так, статтею 2 Закону 3583
установлено, що донарахування та фінансові (штрафні) санкції до суб'єктів
господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку
та звітності щодо сум фактично сплачених внесків у 2004 році -I кварталі 2005
року, не застосовуються.
За матеріалами справи відповідач є
суб'єктом підприємницької діяльності, який зареєстрований у позивача як платник
страхових внесків, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, тому
відповідно до Указу Президента України від 03.07.1998 №727/98 «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва»сплачує фіксований розмір єдиного податку. Однак, всупереч ст.2
Закону позивач здійснив донарахування щодо сум фактично сплачених внесків у 1
кварталі 2005 року, про що склав акт від 03.07.2008 №1375 (і прямо зазначив у
акті про здійснене донарахування), а на його підставі -направив відповідачу
вимогу від 13.07.2008 №1375 на суму 159,68 грн. Незаконні дії позивача не
можуть бути правовою підставою стягнення заявленої суми.
При цьому суд звертає увагу на те,
що стаття 3 Закону 3583 передбачає, що облік страхового стажу для нарахування
витрат, пов'язаних з наданням матеріального забезпечення від Пенсійного фонду
України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності,
Фонду соціального страхування на випадок безробіття застрахованим особам,
проводиться відповідно до фактично зарахованих сум внесків, які були сплачені
протягом 2004 та 2005 років. Статтею 4 Закону 3583 Пенсійному фонду України,
Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду
соціального страхування на випадок безробіття у разі, якщо ними були
застосовані фінансові (штрафні) санкції до суб'єктів господарювання,
обумовлених у статті 1 цього Закону за період 2004 року - I кварталу 2005 року,
та якщо вони були стягнуті, доручено провести зарахування цих сум на особові
рахунки страхувальників у рахунок майбутніх платежів.
Аналіз зазначених норм вказує на
те, що сплата за період січень -березень 2005 року різниці між сумою,
установленою Законом 2285 і сумою, яка є часткою належною Пенсйному фонду
України у сумі фіксованого чи єдиного податку, є правом відповідача, що
несплата відповідачем заявленої до стягнення різниці впливатиме на облік
страхового стажу, що у разі застосування і стягнення штрафних санкцій за
несплату цієї різниці вони мали б бути зараховані у рахунок майбутніх платежів
(а санкції можуть бути застосовані за невиконання обов'язку, але не права).
Доводи представника позивача, що
ним здійснено «нарахування», а не «донарахування»є нікчемними,
оскільки законодавство не передбачає окремих процедур «нарахування»і
«донарахування»страхових внесків і по змісту вчиненої дії це є дія по
збільшенню суми страхових внесків до вже сплачен6ої чи зарахованої,
тобто донарахування, про що позивач сам зазначає в акті.
Доводи відповідача про те, що воне
не отримала вимоги суд відхиляє, оскільки вказана заява нее підтверджена
будь-якими доказами.
Решту доводів і поданих сторонами
доказів, відхилення яких не обгрунтовано вище, суд відхиляє як такі, що не
мають значення для вирішення спору.
Керуючись ст.ст. 94, 161, 163, 186
Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
У задоволенні позову відмовити
Постанова може бути оскаржена до
Київського міжобласного апеляційного господарського суду через господарський
суд Черкаської області шляхом подання заяви про апеляційне оскарження на
протязі 10 днів з дня складення повного тексту постанови та наступного подання
апеляційної скарги протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне
оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви
про апеляційне оскарження у строк, встановлений для подання заяви про
апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                      Хабазня
Ю.А.

Повний
текст постанови складено 06.10.2008