ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

30 січня 2008 р.

№ 2п-3748

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:

Кравчука Г.А.

суддів:

Мачульського
Г.М.

Шаргала В.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу

ОСОБА_3

на  постанову  від

Львівського апеляційного
господарського суду  19.07.2007р.

у справі

№ 2п-3748 Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської області

за позовом

ОСОБА_1

до

1).
Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" 2). ОСОБА_2                                           3).
ОСОБА_3

треті особи

1). Виконавчий
комітет Ужгородської міської  ради 2).
Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4

про

визнання незаконними рішень
загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант", скасування реєстрації змін до Статуту товариства, визнання
незаконними правочинів, переведення прав покупця та визнання права власності
на частку у статутному фонді товариства

за участю представників

- позивача:

ОСОБА_1. (паспорт НОМЕР_1виданий
Ужгородським МВ
УМВС України в Закарпатській обл. 13.05.96р.)

- відповідача-1:

1).
Іонушаса С.К. (довіреність від 17.12.07р.) 2). ОСОБА_5. (довіреність
від 02.04.2007р.)

- відповідача-2:

не з'явився

- відповідача-3

ОСОБА_5. (ордер №2//445-159 від
01.12.2007р.)

- третіх осіб:

не з'явились, -

В С Т А Н О В
И В:

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 01.03.2007р. (суддя Семерак І.О.), залишеним без
змін оскарженою постановою Львівського апеляційного господарського суду від
19.07.2007р. (колегія суддів у складі: головуючого -судді Кордюк Г.Т., суддів
Давид Л.Л., Мурської Х.В.) вказаний позов ОСОБА_1до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авант", ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконними
рішень загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант", скасування реєстрації змін до Статуту товариства, визнання
незаконними правочинів, переведення прав покупця та визнання права власності на
частку у статутному фонді товариства, треті особи -Виконавчий комітет
Ужгородської міської  ради, нотаріус
Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4. -задоволено. Постановлено
визнати незаконним рішення викладене в протоколі №1 загальних зборів
засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" від
20.10.2004р. про внесення змін до статуту Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авант" щодо поповнення статутного фонду Товариства
з обмеженою відповідальністю "Авант" ОСОБА_2. на 37 100 грн., з
наступним розподілом часток товариства: ОСОБА_2. - 99, 5 % (37 302, 80 грн.),
ОСОБА_1. - 0, 5 % (187, 20 грн.); скасувати реєстрацію змін до статуту
Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант", здійснену
02.11.2004р. щодо поповнення статутного фонду ОСОБА_2. на 37 100 грн., з
наступним розподілом часток товариства: ОСОБА_2. -99, 5 % (37 302, 80 грн.),
ОСОБА_1. -0, 5 % (187, 20 грн.); визнати незаконним рішення, викладене в
протоколі №1 загальних зборів засновників Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авант" щодо відчуження частки ОСОБА_1. -ОСОБА_3. з
наступним розподілом часток товариства: ОСОБА_2. -99, 5%, ОСОБА_3. -0, 5 %;
скасувати реєстрацію змін до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант", здійснену 23.06.2005р. щодо відчуження частки ОСОБА_1.
-ОСОБА_3. з наступним розподілом часток товариства: ОСОБА_2. - 99, 5%, ОСОБА_3.
-0, 5 %; визнати незаконним рішення, викладене в протоколі №2 загальних зборів
засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" від
12.07.2005р., про внесення змін до статуту Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авант" щодо передачі частки ОСОБА_2, згідно
договору купівлі-продажу частки в статутному фонді сер. ВСІ №102305 від
06.07.2005р. розміром 49, 5% сумою 18 557, 55 грн. та про збільшення статутного
фонду Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" до 400 000 грн.
з наступним розподілом часток товариства: ОСОБА_2. -50% (200 000 грн.),
ОСОБА_3. -50% (200 000 грн.; скасувати реєстрацію змін до статуту Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авант", здійснену 20.07.2005р. щодо
відчуження ОСОБА_2. своєї частки ОСОБА_3. з наступним розподілом часток
товариства: ОСОБА_2. -50%, ОСОБА_3. -50%; визнати недійсним правочин -договір
позики, укладений між ОСОБА_2та ОСОБА_325.04.2005р., посвідчений нотаріусом
Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4., зареєстрований в реєстрі
за №780; визнати недійсним правочин -договір застави, укладений між ОСОБА_2та
ОСОБА_325.04.2005р., посвідчений нотаріусом Ужгородського міського нотаріального
округу ОСОБА_4., зареєстрований в реєстрі за №782; визнати недійсним правочин
-договір про задоволення вимог заставодержателя, шляхом відступлення частки в
статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант",
укладений між ОСОБА_2та ОСОБА_330.05.2005р., посвідчений нотаріусом
Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4., зареєстрований в реєстрі
за №1239; поновити ОСОБА_1строк для звернення до суду з позовом про переведення
прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу від 06.07.2005р. частки
в статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант",
яка належала ОСОБА_2. та продана ОСОБА_3., розміром 49, 5%, сумою 18 557 грн.;
перевести на ОСОБА_1права та обов'язки покупця по договору купівлі-продажу від
06.07.2005р. частки в статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант", яка належала ОСОБА_2. та продана ОСОБА_3., розміром 49, 5%
на суму 18 557 грн.; звернути на користь ОСОБА_3. суму у розмірі 18 557 грн. в
рахунок переводу прав та обов'язків покупця по договору купівлі-продажу від
06.07.2005р. частки в статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант"; визнати за ОСОБА_1право власності на частку в статутному
фонді Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" в розмірі 97, 5%;
стягнути з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_1. судові витрати у розмірі 152 грн.;
стягнути з ОСОБА_2. та ОСОБА_3. солідарно на користь держави державне мито у
розмірі 48 грн.

В своїй касаційній скарзі
відповідач-3 просить вказані рішення і постанову скасувати, та прийняти нове
рішення, яким в позові відмовити, посилаючись на порушення судами попередніх
інстанцій норм матеріального і процесуального права, а саме: ст.41 Цивільного
кодексу України (ред. 1963р.), ч.1 ст.148, ст.ст.202, 232, 362, 1003, 1004,
1006 Цивільного кодексу України (ред. 2004р.), ч.3 ст.213 Цивільного
процесуального кодексу України, ст.4-3 Господарського процесуального кодексу
України.

В усних поясненнях, наданих суду
касаційної інстанції, представник відповідача-3 зазначив, що позивач, видавши
йому довіреність, фактично відчужив йому свою частку у статутному фонді
товариства в обмін на частку відповідача-3 в іншому товаристві, однак згодом,
через тривалий термін часу, передумавши, почав оспорювати відчуження своєї
частки, у зв'язку з чим і звернувся до суду з даним позовом через тривалий час
з моменту видачі довіреності та вчинення на її підставі юридично значимих дій.

У відзиві на касаційну скаргу позивач
зазначає, що висновки суду щодо незаконності рішень зборів засновників
відповідача-1 в яких відповідач-2 діяв від імені позивача всупереч змісту
доручення, щодо безпідставності посилань відповідача на те, що протокол зборів
засновників є угодою, щодо порушення відповідачем-2 повноважень визначених
довіреністю позивача та оцінки дій відповідача-2 як таких, що суперечать
інтересам позивача не підлягають перегляду касаційною інстанцією, оскільки є
достовірно встановленими судами попередніх інстанцій; протоколи №1 та №2 не
відповідають вимогам ст.203 Цивільного кодексу України; рішення зборів
засновників не можуть вважатись правочинами, оскільки є актами вищого органу
товариства, що стосуються питань управління ним, розвитку та припинення його
діяльності; із змісту оскаржених протоколів зборів вбачається, що відповідач-2
представляв інтереси позивача не відповідно до довіреності, оскільки такої не
існувало взагалі, а договору доручення від 14.06.2004р. який за своїм змістом
та відповідно до вимог ст.ст.244, 245 Цивільного кодексу України, ст.ст.41, 58
Закону України "Про господарські товариства" не є довіреністю на
здійснення представництва інтересів позивача у вищому органі відповідача-1;
договір доручення не містить повноважень на представництво відповідачем-2
інтересів позивача у роботі вищого органу відповідача-1 -зборах учасників, і
відповідач-2 не мав права представляти інтереси позивача на зборах учасників,
не мав права приймати від його імені рішення, що робить рішення викладені в
протоколах зборів незаконними, а оскільки всі вони направлені на порушення
інтересів позивача,та мали на меті незаконне позбавлення його корпоративних
прав, то були правомірно визнані незаконними в судовому порядку; відповідач-2
не навів жодного доказу в обґрунтування того, що рішення прийняті та викладені
в протоколах зборів прийняті, а угоди позики, застави, задоволення вимог
заставодержателя укладені в інтересах позивача; дорученням відповідач-2
наділявся правом діяти в інтересах позивача як співзасновника, а не фізичної
особи; здійснюючи свої цивільні права відповідач-2 вийшов за межі наданих йому
статутом відповідача-1 прав, здійснюючи права порушив права позивача та завдав
шкоди його законним інтересам, а відтак позивач просить залишити судові рішення
по справі без змін, а касаційну скаргу -без задоволення.

В усних поясненнях, наданих суду касаційної
інстанції, позивач заперечував відомості, зазначені представником відповідача-3
в усних поясненнях.

Відповідач-2 та треті особи не
використали наданого законом права на участь своїх представників у судовому
засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку
судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до
уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, позивач з 23.06.1995р. був співзасновником відповідача-1 і
відповідно до рішення загальних зборів учасників від 27.03.2003р., згідно нової
редакції статут відповідача-1, його частка в статутному фонді складала 48% (187,
20 грн.), а частка відповідача-2 -52% (202, 80 грн.). Загальними зборами
учасників відповідача-1 від 20.10.2004р. (протокол №1) було прийнято рішення
про поповнення статутного фонду відповідачем-2 на 37 100 грн. та розподілено
частки: відповідач-2 -99, 5% (37 302, 80 грн.), позивач -0, 5% (187, 20 грн.).
Дані зміни до Статуту відповідача-1 02.11.2004р. були зареєстровані у
Виконавчому комітеті Ужгородської міської ради. На вказаних зборах інтереси
позивача представляв відповідач-2, який діяв від його імені на підставі
доручення від 14.06.2004р.

25.04.2005р. відповідач-2 на підставі
доручення уклав з відповідачем-3 від імені позивача договір позики, який був
посвідчений нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4.
Відповідно до п.1 цього договору відповідач-2 (представник позичальника)
отримав від відповідача-3 (позикодавця) гроші в сумі 10 000 грн. на користь
позивача (позичальника).

25.04.2005р. між відповідачем-2
(представник заставодавця) та відповідачем-3 (заставодержателем) було укладено
договір застави, який був посвідчений нотаріусом Ужгородського міського
нотаріального округу ОСОБА_4. Відповідно до п.1 договору ним забезпечується
виконання зобов'язання, що виникло у заставодавця за укладеним із заставодержателем
у письмовій нотаріально посвідченій формі Договором позики, за яким
заставодавець зобов'язався перед відповідачем-3 повернути в строк до
05.05.2005р. позику в сумі 10 000 грн., без сплати відсотків за договором
позики. Згідно п.2 цього ж договору в забезпечення своєчасної сплати зазначеної
суми грошей заставодавець передає у заставу корпоративні права -належну йому
частку в статутному фонді відповідача-1, а саме -частку у розмірі 187, 20 грн.,
що складає 0, 5% від статутного фонду в цілому.

30.05.2005р. між відповідачем-2
(представник заставодавця) та відповідачем-3 (заставодавець) було укладено
договір про задоволення вимог заставодержателя шляхом відступлення частки в
статутному фонді відповідача-1, який був посвідчений нотаріусом Ужгородського
міського нотаріального округу ОСОБА_4. Згідно п.1 даного договору заставодавець
передає у власність заставодержателя належну йому частку в статутному фонді
відповідача-1 на загальну суму 187, 20 грн., що відповідає 0, 5 % статутного
фонду відповідача-1. Частка в статутному фонді відповідача-1 належить
заставодавцю на підставі Статуту, зареєстрованого 02.11.2004р. виконавчим
комітетом Ужгородської міської ради за НОМЕР_1.

02.06.2005р. відбулись загальні збори
засновників відповідача-1 (протокол №1), на яких було прийнято рішення про
передачу частки позивача у розмірі 0, 5 %
-відповідачу-3 згідно договору про задоволення вимог заставодержателя
шляхом відступлення частки в статутному фонді товариства на загальну суму 187,
20 грн., що відповідає 0, 5% статутного фонду. Ці зміни статуту 23.06.2005р.
були зареєстровані у Виконавчому комітеті Ужгородської міської ради.

06.07.2005р. відповідно до договору
купівлі-продажу частки у статутному фонді, посвідченого нотаріусом
Ужгородського нотаріального округу ОСОБА_4., відповідач-2 продав
відповідачеві-3 належну йому частку в статутному фонді товариства розміром 49,
5%, що складає 18 557, 55 грн.

12.07.2005р. відбулися загальні збори
засновників відповідача-1 (протокол №2), відповідно до яких відповідач-3
отримав від відповідача-2 згідно договору купівлі-продажу частки у статутному
фонді від 06.07.2005р. на суму 18 557, 55 грн., було прийнято рішення про
збільшення статутного фонду відповідача-1 до 400 000 грн. і розподілено частки
учасників відповідача-1: відповідач-2 -50% (200 000 грн.), відповідач-3 -50%
(200 000 грн.).

Реєстрація вказаних змін до статуту
відповідача-1 відбулась у Виконавчому комітеті Ужгородської міської ради
20.07.2005р.

Позивач дійшовши до висновків про
порушення його прав, звернувся до суду із позовом про визнання незаконним
рішення, викладеного в протоколі №1 загальних зборів засновників від
20.10.2004р., зобов'язання виконкому Ужгородської міськради скасувати
реєстрацію змін до статуту відповідача-1 здійснену 02.11.2004р., визнання
незаконним рішення, викладеного в протоколі №1 загальних зборів засновників
відповідача-1 від 02.06.2005р., зобов'язання виконкому Ужгородської міськради
скасувати реєстрацію змін до статуту відповідача-1 здійснену 23.06.2005р.,
визнання незаконним рішення, викладеного в протоколі №2 загальних зборів
засновників відповідача-1 від 12.07.2005р., зобов'язання виконкому Ужгородської
міськради скасувати реєстрацію змін до статуту відповідача-1, здійснену
20.07.2005р.

В подальшому позивач звернувся до суду із
заявою про збільшення позовних вимог, в якій до раніше заявлених вимог просив
також визнати недійсним правочин -договір позики від 25.04.2005р., визнати
недійсним правочин -договір застави від 25.04.2005р., визнати недійсним
правочин -договір про задоволення вимог заставодержателя від 30.05.2005р.,
поновити строк для звернення до суду з позовом про переведення на нього прав та
обов'язків покупця за договором купівлі-продажу від 06.07.2005р. частки в
статутному фонді відповідача-1, перевести на нього (позивача) права та
обов'язки покупця по договору купівлі-продажу від 06.07.2005р., та визнати за
ним право власності на частку в статутному фонді відповідача-1 в розмірі 96%.

Приймаючи оскаржені судові рішення
суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірні правовідносини сторін
регулюються приписами ст.ст.1003, 1004 ЦК України, у порушення яких повірений
(відповідач ОСОБА_2.), відступив від виданого йому довірителем (позивачем)
доручення, і негайно не повідомив про це останнього.

Суд апеляційної інстанції, крім
зазначеного, виходив з того, що довіреність від 14.06.2004р. була видана
відповідачу-2 для погодження та виконання функцій керівника Товариства з метою
укладення відповідачем від імені та в інтересах саме Товариства, а не
співзасновника (ОСОБА_1.), кредитних договорів та договорів застави. Виходячи з
цих обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що юридичні дії
відповідачем-2 від імені позивача, як співзасновника товариства, вчинені за
відсутності належного обсягу цивільної дієздатності і з порушенням приписів
ст.203 ЦК України (постанова суду т.2 а.с.66-67).

Однак судові рішення прийняті з
порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального
права виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції
припустився порушення норм процесуального права, яке є істотним, оскільки судом
не дотримано конституційних положень щодо законності судочинства.

Так, відповідно до приписів ст.1
ГПК України до господарського суду, мають право звертатися згідно з
встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття
передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням,
підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення
юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта
підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації) (ч.1). У
випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду
мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є
суб'єктами підприємницької діяльності (ч.2).

Згідно ст.12 ГПК України
господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних
відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником,
акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками
(засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із
створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства,
крім трудових спорів.

Переглянувши в апеляційну порядку
рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору щодо визнання недійсним
правочину -договору позики, укладеного між ОСОБА_2та ОСОБА_325.04.2005р.,
посвідченого нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4.,
та зареєстрованого в реєстрі за №780, суд апеляційної інстанції  не врахував що даний спір, який виник між
фізичними особами, господарським судам не підвідомчий.

Таким чином в частині перегляду в
апеляційну порядку рішення суду першої інстанції щодо позовних вимог про
визнання недійсним правочину -договору позики, укладеного між ОСОБА_3та
ОСОБА_225.04.2005р., посвідченого нотаріусом Ужгородського міського
нотаріального округу ОСОБА_4., та зареєстрованого в реєстрі за №780, апеляційне
провадження в справі за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також
касаційне провадження в цій частині належить припинити у зв'язку з не
підвідомчістю даного спору господарським судам.

Також, застосовуючи до спірних
правовідносин сторін приписи ст.ст.1003, 1004 ЦК України, судами не враховано,
що ці норми регулюють правовідносини, які виникли з договору доручення або
виданої на підставі цього договору довіреності (ст.1003 ч.1). Згідно вказаної
норми у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають
бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Таким чином
застосування вказаної норми права до спірних правовідносин можливе лише у разі
укладення договору доручення, та виданої на підставі договору довіреності.

Згідно ст.639 цього кодексу договір
може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Статтею 206 зазначеного кодексу
визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.207 ч.1 вказаного
кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Між тим, судами не встановлено і із
обставин справи не вбачається, що між позивачем та відповідачем-2 був укладений
договір доручення, а відтак і те, що саме на підставі цього договору видано
доручення. Також, відповідно і не встановлено, що на підставі такого договору
видавалась довіреність, як про це вказано в ст.1003 ч.1 ЦК України.

Таким чином за відсутності
укладеного між позивачем та відповідачем-2 договору доручення, застосування до
спірних правовідносин сторін приписів ст.ст.1003, 1004 ЦК України безпідставне.

Крім того, стаття 61 Закону України
"Про господарські товариства" визначає, зокрема, періодичність
скликання загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю.
Загальні збори учасників товариства з обмеженою відповідальністю скликаються не
рідше двох разів на рік, якщо інше не передбачено установчими документами
(ч.1). Учасники товариства, що володіють у сукупності більш як 20 відсотками
голосів, мають право вимагати скликання позачергових загальних зборів учасників
у будь-який час і з будь-якого приводу, що стосується діяльності товариства.
Якщо протягом 25 днів голова товариства не виконав зазначеної вимоги, вони
вправі самі скликати загальні збори учасників (ч.4).

Згідно ст.60 ч.1 цього закону
загальні збори учасників вважаються повноважними, якщо на них присутні учасники
(представники учасників), що володіють у сукупності більш як 60 відсотками
голосів.

Поняття та підстави представництва
визначені в ст.237 ЦК України. Представництвом є правовідношення, в якому одна
сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені
другої сторони, яку вона представляє (ч.1). Представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства (ч.3).

Як встановлено судами позивачем, як
засновником Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" (відповідач-1),
14.06.2004р. було видано відповідачу-2 доручення на представництво. Доручення
видано від імені позивача як співзасновника Товариства. Ним позивач як
співзасновник Товариства уповноважив відповідача-2 бути його представником з
усіма необхідними повноваженнями в усіх державних, громадських, господарських
та інших органах і організаціях, банківських установах, в тому числі і для
укладення всіх дозволених угод цивільно-правового характеру, а також для
вчинення всіх інших юридично значимих дій, пов'язаних з цим дорученням і в
межах наданих повноважень. Відповідно до п.п.8.2.1 статуту Товариства в
редакції від 27.03.2003р. представником учасника може бути особа, повноваження
якої підтверджено нотаріально завіреним дорученням. Крім того, згідно п.п.5.4 цього
статуту частка відповідача-2 у статутному фонді становила 52 %, а частка
позивача, на користь якого прийнято оскаржені судові рішення, відповідно - 48%.

Вказане доручення за своєю правовою
природою за змістом ст.202 ч.ч.1, 2, 3 ЦК України є одностороннім правочином, а
відповідно є правовою підставою для виникнення, зміни, або припинення цивільних
прав і обов'язків.

Згідно ст.203 ч.3 цього кодексу
волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній
волі.

Таким чином, з урахуванням
вищевказаних норм права та фактичних обставин справи, відповідач-2 був
повноважним представником позивача в загальних зборах засновників Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авант" і підстав про визнання незаконними
рішень загальних зборів засновників товариства, та скасування реєстрації змін
до статуту товариства, не вбачається.

Також не вбачається за таких
обставин і підстав для визнання недійсними правочину -договору застави,
укладеного між ОСОБА_2та ОСОБА_325.04.2005р., посвідченого нотаріусом Ужгородського
міського нотаріального округу ОСОБА_4., зареєстрованого в реєстрі за №782, при
цьому з врахуванням тієї обставини, що вказаним дорученням від 14.06.2004р.
позивач, як співзасновник Товариства, уповноважив відповіджача-2 укладати всі
дозволені законом угоди цивільно-правового характеру; та, відповідно, і
визнання недійсним правочину -договору про задоволення вимог заставодержателя,
шляхом відступлення частки в статутному фонді Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авант", укладеного між ОСОБА_2та
ОСОБА_330.05.2005р., посвідченого нотаріусом Ужгородського міського
нотаріального округу ОСОБА_4., зареєстрованого в реєстрі за №1239.

Статтею 15 ЦК України закріплено
право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або
оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 16 ЦК України
передбачено, що захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, у
такий спосіб, як визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.203 ч.2 цього
кодексу особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Згідно ст.215 ч.1 вказаного кодексу підставою недійсності
правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами)
вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Частиною 2 ст.30 ЦК України визначено, що обсяг цивільної
дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений
виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином з викладеного
вбачається, що оскільки відповідач-2 мав необхідний обсяг цивільної
дієздатності, належним чином був уповноважений на укладення правочинів від
імені позивача, як співзасновника товариства, то з врахуванням викладених
обставин суди дійшли до неправильного висновку щодо відсутності у відповідача-2
належного обсягу цивільної дієздатності, а тому відсутні правові підстави для
визнання недійсними вказаних правочинів.

Щодо судових рішень в частині поновлення
ОСОБА_1строку для звернення до суду з позовом про переведення прав та
обов'язків покупця за договором купівлі-продажу частки в статутному фонді
Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант", яка належала
ОСОБА_2. та продана ОСОБА_3., розміром 49, 5%, сумою 18 557 грн., суд
касаційної інстанції виходить з наступного.

Наслідки спливу позовної давності
визначені у ст.267 ЦК України. Частина п'ята цієї норми передбачає, що якщо суд
визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає
захисту.

Між тим чинне законодавство не
містить приписів щодо можливості поновлення строку позовної давності.

Згідно ст.6 Конституції України
державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади
здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і
відповідно до законів України.

Відповідно до ст.19 Конституції
України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких
ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством,
органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином рішення місцевого
господарського суду в частині поновлення позивачу строку позовної давності є
незаконним, а суд апеляційної інстанції вказаного не врахував.

Крім того, з огляду на зміст статей
267, 258 ЦК України, їх положення про правові наслідки спливу строку позовної
давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено
існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або
оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає
суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось
чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку
позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Вирішуючи спір, апеляційний суд
зазначених вимог закону не врахував.

Тому в цій частині судові рішення
також підлягають скасуванню.

Також, скасовуючи повністю
постанову суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого міськрайонного суду в
частині, та відмовляючи в позові в частині позовних вимог суд касаційної
інстанції виходить з наступного.

Стаття 61 Закону України "Про
господарські товариства" визначає, зокрема, періодичність скликання
загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю. Загальні
збори учасників товариства з обмеженою відповідальністю скликаються не рідше
двох разів на рік, якщо інше не передбачено установчими документами (ч.1).
Учасники товариства, що володіють у сукупності більш як 20 відсотками голосів,
мають право вимагати скликання позачергових загальних зборів учасників у
будь-який час і з будь-якого приводу, що стосується діяльності товариства. Якщо
протягом 25 днів голова товариства не виконав зазначеної вимоги, вони вправі
самі скликати загальні збори учасників (ч.4).

Згідно ст.11 цього Закону учасники
товариства зобов'язані, зокрема, нести інші обов'язки, якщо це передбачено цим
Законом.

Крім того, відповідно до ст.9
Закону України №2657-XII "Про інформацію" всі громадяни України,
юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає
можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання
відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних
інтересів, здійснення завдань і функцій. Кожному громадянину забезпечується
вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків,
передбачених законами України.

З викладеного вбачається, що
позивач мав бути обізнаним про діяльність товариства, зокрема, про: проведення
загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант" від 20.10.2004р. і про внесення змін до статуту Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авант" щодо поповнення статутного фонду
Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" ОСОБА_2. на 37 100
грн., з наступним розподілом часток товариства; внесення зміни до статуту
Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант", та їх реєстрації
02.11.2004р. з наступним перерозподілом часток товариства; внесення змін до
Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" 23.06.2005р.
щодо відчуження частки ОСОБА_1. -ОСОБА_3. з наступним розподілом часток
товариства та їх реєстрацію; прийняття рішення загальними зборами засновників
Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" від 12.07.2005р. про
внесення змін до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант" щодо передачі частки ОСОБА_2, згідно договору купівлі-продажу
частки в статутному фонді сер. ВСІ №102305 від 06.07.2005р. розміром 49, 5%
сумою 18 557, 55 грн. та про збільшення статутного фонду Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авант" до 400 000 грн. з наступним розподілом
часток товариства; про реєстрацію змін до статуту Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авант", здійснену 20.07.2005р. щодо відчуження
ОСОБА_2. своєї частки ОСОБА_3. з наступним розподілом часток товариства; вчинення
правочину -договору застави, укладеного між ОСОБА_2та ОСОБА_3 25.04.2005р.,
посвідченого нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4.,
зареєстрований в реєстрі за №782; вчинення правочину -договору про задоволення
вимог заставодержателя, шляхом відступлення частки в статутному фонді
Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант", укладеного між
ОСОБА_2та ОСОБА_330.05.2005р., посвідченого нотаріусом Ужгородського міського
нотаріального округу ОСОБА_4., зареєстрований в реєстрі за №1239; про укладення
договору купівлі-продажу від 06.07.2005р. частки в статутному фонді Товариства
з обмеженою відповідальністю "Авант", яка належала ОСОБА_2. та
продана ОСОБА_3., розміром 49, 5% на суму 18 557 грн. Щодо вчинення цих дій
позивач, з врахуванням наданих йому законом прав та обов'язків, мав бути
обізнаний під час їх вчинення, зокрема про проведення загальних зборів, однак
діяльністю товариства не цікавився. Так, зокрема, позов про визнання незаконним
рішення загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант" від 20.10.2004р. про внесення змін до статуту Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авант" щодо поповнення статутного фонду
Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" ОСОБА_2. на 37 100
грн., з наступним розподілом часток товариства: ОСОБА_2. -99, 5 % (37 302, 80
грн.), ОСОБА_1. -0, 5 % (187, 20 грн.), ним було подано лише 11.08.2006р.

Зазначене стосується і інших рішень
загальних зборів засновників товариства, та оспорених правочинів, з позовом про
визнання недійсними яких позивач звернувся лише 28.12.2006р. (див. протокол
судового засідання т.1 а.с.87).

Згідно ст.207 ч.2 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). При цьому вказаною нормою також визначено, що
правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на
це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Перевіривши доводи позивача про те,
що доручення від 14.06.2004р. ним було видано відповідачу-2 лише для погодження
та виконання функцій керівника Товариства з метою укладення відповідачем від
імені та в інтересах саме Товариства, а не співзасновника (ОСОБА_1.), кредитних
договорів та договорів застави, судами не встановлено, що від імені Товариства
такі договори були укладені, як і не встановлено, що позивач своїми діями
проявляв інтерес щодо укладення таких договорів.

При цьому, статтею 205 ЦК України
визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають
право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч.1).
Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма,
вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків (ч.2).

Відповідно до приписів ст.202 ч.3
цього кодексу, одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути
представлена однією або кількома особами, односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.

Крім того, згідно ст.362 ч.4
вказаного кодексу у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з
порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов
про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Звернення до суду з таким
позовом обмежене скороченим строком позовної давності, встановленим ст.258 ч.2
п.3 зазначеного кодексу. Вказана норма права також вказує на те, що позивач, як
співзасновника, мав своєчасно бути обізнаним про діяльність Товариства. При
цьому така, згідно доводів позивача, його необізнаність, з врахуванням вказаних
норм права та встановлених обставин,
вказує лише на те, що його доводи, викладені у позовній заяві, заяві про
збільшення позовних вимог, та у відзиві на касаційну скаргу, не узгоджуються з
його дійсним волевиявленням.

Перевіривши юридичну оцінку
обставин справи відповідно до приписів ст.1115 ГПК України суд
касаційної інстанції відзначає, що з врахуванням встановлених судами обставин
справи позивач, видавши доручення від 14.06.2004р. відповідачу-2, мав на меті
досягнення саме тих наслідків, які фактично настали у зв'язку з виконанням
цього доручення відповідачем-2. Таке волевиявлення позивача вбачається також з
того, що незважаючи на приписи ст.ст.11, 61 Закону України "Про
господарські товариства", ст.9 Закону України №2657-XII "Про
інформацію", ст.258 ч.2 п.3 та ст.362 ч.4 ЦК України, позивач протягом
тривалого часу без поважних причин не користувався правами, наданими йому
законом як учаснику товариства з обмеженою відповідальністю, та не виконував
обов'язків учасника Товариства протягом тривалого часу - з дати видачі
доручення 14.06.2004р., з позовом звернувся лише 11.08.2006р.

Таким чином доводи позивача не
узгоджуються з його дійсним волевиявленням, викладеним у виданому ним
відповідачу-2 дорученні від 14.06.2004р., та спрямовані проти його дійсного
волевиявлення. Ці доводи є нелогічними з огляду на тривалу, понад два роки,
бездіяльність позивача щодо неналежного, як він вважає, виконання вказаного
доручення, при тому, що, як вже зазначалось, чинним законодавством визначено
права позивача як засновника та його обов'язки за змістом яких позивач повинен
був ще в 2004р., у разі якщо б було порушено його права як засновника,
здійснити юридично значимі дії, направлені на їх відновлення.

Тобто доводи позивача, викладені у
його вимогах до суду, що пред'явлені ним через тривалий, понадмірно великий
порівняно із вказаними нормами права час що пройшов після вчинення оспорюваних
ним юридично значимих дій, не узгоджуються з його дійсним, волевиявленням.

Відтак такі доводи позивача є
безпідставними, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та нормах чинного
законодавства, а відповідно такими, за яких позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, позивач звернувся до суду з позовом, вважаючи що його права порушені, з
метою відновлення таких прав, при цьому заявив вимогу про визнання за ним права
власності на частку в статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант" в розмірі 97, 5%.

Суд касаційної інстанції,
перевіривши юридичну оцінку обставин справи в цій частині, вважає що такі
вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Як вбачається з викладеного
позивач, звертаючись з позовом, посилався на неправомірність дій відповідача-2,
при цьому наслідком визнання їх неправомірними має бути, за доводами позивача,
збільшення його частки в статутному фонді з 48% до 97, 5%, з чим погодились
попередні судові інстанції, визнавши за позивачем право власності на частку в статутному
фонді Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" в розмірі 97,
5%.

Проте як доводи, викладені в
позові, так і доводи судів в цій частині задоволених позовних вимог не
направлені на відновлення прав в тому обсязі, в якому вони існували до моменту
виникнення спірних правовідносин, оскільки їх результатом є безпідставний
перерозподіл статутного фонду на користь позивача при тому, що з врахуванням
вище викладених обставин справи такі висновки не ґрунтуються на фактичних
обставинах, встановлених у справі, та чинному законодавстві, а відповідно є
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до п.2 ст.1119
ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги
(подання) має право скасувати рішення першої інстанції або постанову
апеляційної інстанції повністю або частково і прийняти нове рішення.

Перевіривши застосування судом
першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права за
результатами перевірки у касаційному порядку встановлено, що фактичні обставини,
які входять до предмету доказування у цій справі, з'ясовані судом першої та
апеляційної інстанції з достатньою повнотою, однак допущено помилки у
застосуванні норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим
висновки суду першої і апеляційної інстанції не відповідають цим обставинам,
суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування зазначених
судових рішень і прийняття нового рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117,
1119 п.п.4, 6, 11110 ч.1, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О
В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 19.07.2007р. у справі № 2п-3748 Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської області скасувати повністю.

В частині позовних вимог щодо
визнання недійсним правочину -договору позики, укладеного між ОСОБА_3та
ОСОБА_225.04.2005р., посвідченого нотаріусом Ужгородського міського
нотаріального округу ОСОБА_4., зареєстрований в реєстрі за №780, апеляційне
провадження в справі за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також
касаційне провадження в цій частині припинити.

Рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської області від 01.03.2007р. у цій справі в
частині: визнання незаконним рішення загальних зборів засновників Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авант" від 20.10.2004р. про внесення змін
до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" щодо
поповнення статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант" ОСОБА_2. на 37 100 грн., з наступним розподілом часток
товариства; скасування реєстрації зміни до статуту Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авант", здійсненої 02.11.2004р. щодо поповнення
статутного фонду ОСОБА_2. на 37 100 грн., з наступним розподілом часток
товариства; визнання незаконним рішення, викладеного в протоколі №1 загальних
зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант",
щодо відчуження частки ОСОБА_1. - ОСОБА_3. з наступним розподілом часток
товариства; скасування реєстрації змін до статуту Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авант", здійсненої 23.06.2005р. щодо відчуження
частки ОСОБА_1. -ОСОБА_3. з наступним розподілом часток товариства; визнання
незаконним рішення загальних зборів засновників Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авант" від 12.07.2005р. про внесення змін до
статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" щодо передачі
частки ОСОБА_2, згідно договору купівлі-продажу частки в статутному фонді сер.
ВСІ №102305 від 06.07.2005р. розміром 49, 5% сумою 18 557, 55 грн. та про
збільшення статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант" до 400 000 грн. з наступним розподілом часток товариства;
скасування реєстрації змін до статуту Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант", здійсненої 20.07.2005р. щодо відчуження ОСОБА_2. своєї
частки ОСОБА_3. з наступним розподілом часток товариства; визнання недійсним
правочину -договору застави, укладеного між ОСОБА_2та ОСОБА_325.04.2005р., посвідченого
нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4., зареєстрований
в реєстрі за №782; визнання недійсним правочину -договору про задоволення вимог
заставодержателя, шляхом відступлення частки в статутному фонді Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авант", укладеного між ОСОБА_2та
ОСОБА_330.05.2005р., посвідченого нотаріусом Ужгородського міського
нотаріального округу ОСОБА_4., зареєстрований в реєстрі за №1239; поновлення
ОСОБА_1строку для звернення до суду з позовом про переведення прав та обов'язків
покупця за договором купівлі-продажу від 06.07.2005р. частки в статутному фонді
Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант", яка належала
ОСОБА_2. та продана ОСОБА_3., розміром 49, 5%, сумою 18 557 грн.; переведення
на ОСОБА_1прав та обов'язків покупця по договору купівлі-продажу від
06.07.2005р. частки в статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант", яка належала ОСОБА_2. та продана ОСОБА_3., розміром 49, 5%
на суму 18 557 грн.; звернення на користь ОСОБА_3. суми у розмірі 18 557 грн. в
рахунок переводу прав та обов'язків покупця по договору купівлі-продажу від
06.07.2005р. частки в статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю
"Авант"; визнання за ОСОБА_1права власності на частку в статутному
фонді Товариства з обмеженою відповідальністю "Авант" в розмірі 97,
5%; стягнення з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_1. судових витрат - скасувати.

Прийняти в цій частині позовних
вимог нове рішення, яким в позові відмовити.

Головуючий суддя                                                                 Г.А. Кравчук

С у д д і
Г.М. Мачульський

В.І. Шаргало