КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2008                                                                                           № 39/101

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Капацин Н.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Месеренко Л. С. – представник за довіреністю № 08 – 30 від 20.01.2008 року

від відповідача -Тимошенко О. Л. – представник за довіреністю № 11 – 01 /4 –Д від 11.01.2008 року

від третьої особи:          не з’явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Вугілля України"

на рішення Господарського суду м.Києва від 10.12.2007

у справі № 39/101

за позовом                               Відкритого акціонерного товариства "Західенерго"

до                                                   Державного підприємства "Вугілля України"

третя особа відповідача            Державне підприємство “Луганськвугілля”

про                                                  стягнення 34101,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2007 року, позов задоволено повністю, до стягнення з відповідача на корить позивача присуджено 34101,36 грн. збитків, 341,01 грн. витрат по сплаті державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно – технічне забезпечення судового процесу.

Суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем договірного зобов’язання перед позивачем щодо поставки вугілля належної якості останньому завдано збитків у вигляді витрат по поверненню вугілля неналежної якості, що наявність збитків, а також всіх умов для задоволення вимог щодо їх відшкодування за рахунок відповідача позивачем належним чином доведено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство “Вугілля України” звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2007 року.

В апеляційні скарзі відповідач посилається на те, що позивач в порушення умов договору та чинного законодавства не викликав для приймання товарів по якості представників відповідача, представник третьої особи не мав права діяти від імені відповідача, оскільки довіреність, видана на його ім’я в порядку передоручення не посвідчена нотаріально, а відтак не може вважатися належним доказом поставки відповідачем товару неналежної якості.

Ухвалою від 24.01.2008 року колегія суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя – Капацин Н. В., судді Калатай Н. Ф., Пашкіна С. А. поновила строк для апеляційного оскарження, прийняла апеляційну скаргу Державного підприємства “Вугілля України” до свого провадження та призначила її розгляд на 06.02.2008 року.

05.02.2008 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшла телеграма від позивача, в якій він просить розглянути апеляційну скаргу без участі позивача.

В судове засідання 06.02.2008 року не з’явилися представники позивача та третьої особи.

Ухвалою від 06.02.2008 року в судовому засіданні оголошено перерву до 25.02.2008 року.

09.02.2008 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від третьої особи, в якому третя особа повідомляє, що повністю підтримує правову позицію відповідача.

Розпорядженням Голови суду № 01 –23/1/2 від 25.02.2008 р. справу № 39/101 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Капацин Н. В., суддів Коротун О. М., Пашкіної С. А.

В судовому засіданні представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, копію якого вручив відповідачеві.

В судовому засіданні представник відповідача надав пояснення, в яких апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача надав пояснення по суті апеляційної скарги в яких проти її задоволення заперечив та просив Київський апеляційний господарський суд залишити без змін рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2007 року у справі № 39/101.

В судове засідання 25.02.2008 року третя особа представників не направила, про причини відсутності представників в судовому засіданні суду не повідомила.

Враховуючи про належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника третьої особи.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів встановила наступне.

28.01.2004 року відповідач як Постачальник та позивач як Покупець уклали договір № 4-01/1-П (далі Договір), за яким відповідач на умовах передбачених Договором зобов’язується поставити, а позивач прийняти та оплатити вугілля кам’яне енергетичне українського походження (Вугілля).

Відповідно до п. 2.1 Договору поставка вугілля здійснюється залізничним транспортом у відкритих піввагонах, погодженим графіком, на умовах DDU –залізнична станція ТЕС покупця.

Відповідно до п. 2.1.1 Договору мінімальна партія відвантаження –залізничний піввагон.

Відповідно до п. 9.10 Договору зі змінами внесеними Додатковою угодою № 2-10/05 від 25.10.2005 року Договір набуває чинності з моменту підписання його обома сторонами та діє до 31.12.2006 року.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору 20.12.2006 р. зі ст. Слав’яносербськ Донецької залізниці ДП “Луганськвугілля” як вантажовідправник відвантажив на ст. Бурштин Львівської залізниці вантажоодержувачу Бурштинській ТЕС Вугілля загальною вагою 339000 кг. вагонами №№ 65555807, 66169277, 66448416, 67845016, 67358820 за залізничними накладними №№ 48936455, 48936456, 48936457, 48936458, 48936459.

Додатковою угодою № 8-1 від 11.06.2004 року до Договору сторони встановили якісні показники на вугілля, що поставляється за вказаним договором (п. 1), встановили порядок розрахунків вартості вугілля (п. 2) та встановили, що приймання вугілля по кількості і якості здійснюється у відповідності з вимогами Інструкцій держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965р. № П-6 та від 25.04.1966р. № П-7 з подальшими змінами і доповненнями, Положенням про поставку продукції виробничо-технічного призначення, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 25.07.1988р. № 888, ДСТУ 4096-2002 “Вугілля буре, кам‘яне, антрацит, горючі сланці та вугільні брикети. Методи відбору та підготовки проб для лабораторних випробувань”, ГТР 34.09.110-2003 “Вхідний контроль палива на ТЕС та організація претензійної роботи”. Методичні вказівки.”, ДСТУ 4083-2002 “Вугілля кам‘яне та антрацит для пиловидного спалювання на теплових електростанціях”, та/або іншими нормативними актами України, ГКД, прийнятими щодо цих питань на заміну або доповнення вищевказаних в частині, що не суперечить чинному законодавству.

21.12.2006 р. на території Бурштинській ТЕС для визначення фактичної якості зазначеного Вугілля відбулося колегіальне відібрання точкових проб Вугілля зі всіх п’яти вагонів, за результатами якого було складено Акт про відбір проб вугілля № 6837 від 21.12.2006 року.

За результатами випробування відібраних лабораторних проб Вугілля, проведеного хімлабораторією Бурштинської ТЕС, було встановлено, що поставлене Вугілля не відповідає якісним характеристикам, приведеним в Договорі, оскільки фактичний вміст золи у спірному Вугіллі дорівнював 35,4%, в той час як рівень цього показника якості, встановлений умовами Договору, не може перевищувати 30% для рядового вугілля.

Результати лабораторних випробувань знайшли відображення в Акті приймання вугілля на Бурштинській ТЕС № 6837 від 22.12.2006 року.

Як свідчать матеріали справи, у відібранні проб та складанні Актів про відбір проб вугілля № 6837 від 21.12.2006 р., а також у прийманні Вугілля та складанні Акту приймання вугілля на Бурштинській ТЕС № 6837 від 22.12.2006 р. брала участь Фролова Л. М. як представник вантажовідправника.

Про поставку на Бурштинську ТЕС залізничних вагонів із вугіллям неналежної якості вантажовідправник був повідомлений вантажоотримувачем телеграмою від 25.12.2006р., якою був також попереджений про повернення вантажу.

27.12.2006 р. Вугілля у вагонах №№ 65555807, 66169277, 66448416, 67845016, 67358820, було повернено Бурштинською ТЕС третій особі, що підтверджується квитанцією на групу вагонів № Е 569604, виданою залізничною станцією Бурштин Львівської залізниці та сторонами не заперечується.

29.01.2007 р. позивач звернувся до відповідача та третьої особи з претензіями № 119-010 про відшкодування 34101,36 грн. завданих поставкою відповідачем Вугілля неналежної якості збитків у вигляді провізної плати з перевезень повернутого вугілля від ст. Бурштин до ст. Слав’носебськ Донецької залізниці, плати за користування вагонами за час простою вагонів на території Бурштинської ТЕС, плати за оформлення документів на відправлення вантажу.

11.10.2007 р. позивач звернувся до суду з вимогами стягнути з відповідача збитки в сумі 34101,36 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

До предмету доказування у даній справі відноситься встановлення судом на підставі належних засобів доказування поставки відповідачем Вугілля неналежної якості та порушення ним вимог договору щодо якості товару.

Враховуючи обставини справи та наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів вважає правомірним задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Як було вказано вище, Договором сторони встановили, що вміст золи у вугіллі, поставленому за його умовами, не повинен перевищувати 30% для вугілля.

Позивач на підтвердження свого права на відшкодування збитків посилається на те, що показник щодо вмісту золи у Вугіллі, поставленому відповідачем, перевищує встановлений умовами Договору граничний рівень, внаслідок чого позивач відмовився його отримувати і вимушений був оплатити вартість перевезення повернутого вугілля від ст. Бурштин до ст. Слав’носебськ Донецької залізниці, а також користування вагонами за час їх простою на території Бурштинської ТЕС та оформлення документів.

Як на доказ зазначених обставин позивач посилається на Акт про відбір проб вугілля № 6837 від 21.12.2006 р. та Акт приймання вугілля на Бурштинській ТЕС № 6837 від 22.12.2006 р. (далі Акти).

При складенні Актів була присутня представник третьої особи – вантажовідправника Фролова Л. М., яка діяла від імені третьої особи на підставі довіреності № 16 від 21.12.2006р., якою Державне підприємство “Луганськвугілля” довірило вказаній особі представляти інтереси підприємства на Бурштинській ТЕС при проведенні спільного опробовування, підписувати акти спільного опробовування та бути присутньою при проведенні хіманалізу.

Вказана довіреність була видана на підставі довіреності № б/н від 18.01.2006р., виданої Державним підприємством “Вугілля України” (відповідачем) відокремленому підрозділу “Луганськвуглепостачання” Державного підприємства “Луганськвугілля” (третій особі), за якою останнє уповноважено виступати від імені Державного підприємства “Вугілля України” перед третіми особами під час здійснення дій, обумовлених, зокрема, договором поставки № 4-01/1-П від 28.01.2004р., для чого ВП “Луганськвуглепостачання” ДП “Луганськвугілля” надано право проводити від імені ДП “Вугілля України” звіряння якості і кількості вугілля, проводити сумісне опробовування вугілля, поставленого, зокрема, на теплові електричні станції (ТЕС) ВАТ “Західенерго” в рахунок договору поставки № 4-01/1-П від 28.01.2004р., та підписувати у зв‘язку з цим відповідні акти та виконувати всі необхідні дії, пов’язані з виконанням цієї довіреності.

Отже, як слідує з матеріалів справи при прийнятті спірного Вугілля та визначенні його якості була присутня Фролова Л. М, яка діяла і від імені відповідача, як постачальника, і від імені третьої особи, як вантажовідправника.

Згідно п. 5.1 Договору та п. 3 Додаткової угоди № 8-1 від 11.06.2004 року приймання вугілля за якістю здійснюється, зокрема, у відповідності до вимог Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затвердженої постановою Держарбітражу СРСР від 25 квітня 1966 року № П-7 (Інструкція П-7).

Оскільки сторони передбачили у Договорі, що порядок приймання продукції за якістю буде здійснюватися відповідно до зазначеної Інструкції П-7, її правила перетворюються на узгоджені умови Договору, обов’язкові для застосування.

Згідно з Інструкцією П-7, при виявленні невідповідності якості приймач призупиняє подальше приймання продукції та складає акт, в якому вказується кількість оглянутої продукції та характер виявлених при прийманні дефектів.

Приймач також зобов’язаний викликати для участі в подальшому прийманні та складанні двостороннього акта представника виробника. Повідомлення про виклик представника виробника (відправника) повинно бути направлено не пізніше 24 годин, якщо інші строки не встановлені, зокрема договором. (п.п. 16, 18)

Представник іногороднього виробника (відправника) зобов’язаний з’явитися не пізніше ніж у триденний строк після отримання виклику, без врахування часу на проїзд, якщо іншій строк не передбачений, зокрема, у договорі. (п. 19 Інструкції П-7)

Згідно п. 5.3 Договору, якщо показники якості Вугілля, визначені в лабораторії ТЕС Вантажоотримувача мають розбіжності між показниками якості Постачальника, Покупець протягом 24 годин з моменту отримання результатів від ТЕС Вантажоотримувача направляє виклик Постачальнику – прибути до Вантажоотримучача на протязі 24 годин з моменту отримання повідомлення.

За правилами п. 32 Інструкції П-7 акт, що встановлює неналежну якість продукції, затверджується керівником підприємства-одержувача або його заступником не пізніше трьохденного строку після складання акту.

Акти, на які посилається позивач на підтвердження того, що Вугілля було поставлене неналежної якості, керівництвом Бурштинської ТЕС затверджені.

Отже, як слідує з матеріалів справи приймання Вугілля за якістю відбулось у відповідності до вимог чинного законодавства за участю повноважних представників сторін.

З огляду на вищевикладене, заперечення відповідача з того приводу, що в порушення п. 5.3. договору представників відповідача та вантажовідправника не було викликано позивачем, судом не приймається, оскільки представник відповідача та вантажовідправника приймав участь в прийманні товару. Відповідачем також не надано суду доказів на спростування доводів позивача щодо неналежної якості поставленого вугілля.

Пунктом 2 Додатку № 12/06-Б від 30.11.2006. до Договору визначено, що при перевищенні показником якості максимального показника з допустимого діапазону значень, покупець має право повернути вугілля постачальнику, при цьому витрати, пов’язані з його транспортуванням несе постачальник, або прийняти на умовах, визначених в додатковій угоді № 8-1 від 11.06.2004р.

Відповідно до п. 7.1. договору сторони встановили, що за невиконання або неналежне виконання зобов’язань за договором сторони несуть матеріальну відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав, можуть бути, зокрема, відшкодування збитків, припинення правовідношення.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб‘єкт господарювання має право на захист своїх прав і охоронюваних законом інтересів, зокрема, шляхом відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються, зокрема, витрати зроблені управленою стороною.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов’язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов’язань. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов’язання. Відповідачем не надано доказів, що підтверджують відсутність його вини у порушенні зобов‘язань.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник який порушив зобов’язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов’язання, доказується кредитором. При визначені неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, обов’язок відшкодування збитків є загальною формою цивільно-правової відповідності, яка настає для боржника внаслідок порушення ним зобов’язання.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 ЦК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв‘язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідальність за порушення зобов‘язання у вигляді відшкодування збитків настає за наявності таких умов:

- протиправної дії чи бездіяльності особи;

- заподіяння збитків в результаті такої дії чи бездіяльності особи;

- причинного зв‘язку між протиправною дією чи бездіяльністю особи та заподіяними збитками;

-          вини боржника.

Протиправність дії чи бездіяльності особи полягає у порушенні договірного зобов‘язання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав належним чином своє зобов‘язання перед позивачем щодо поставки вугілля належної якості.

Під збитками, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, розуміють, витрати, яких особа зазнала.

Заподіяння збитків позивачу в результаті вищезазначених дій відповідача полягає в тому, що внаслідок поставки вугілля неналежної якості позивач поніс витрати по поверненню вугілля неналежної якості.

У зв’язку із поверненням вугілля неналежної якості відповідач поніс витрати на загальну суму 34101,36 грн., в тому числі: витрати на сплату провізної плати з перевезень повернутого вугілля від станції Бурштин Львівської залізниці до станції Слов‘яносербськ Донецької залізниці в сумі 25096,80 грн., що підтверджується квитанцією на групу вагонів № Е 569604 від 27.12.2006р. та переліком № 38 від 27.12.2006р., виданим залізницею; витрати на оплату за користування вагонами за час простою вагонів на території Бурштинської ТЕС в сумі 8706,00 грн., що підтверджується відомістю плати за користування вагонами № 2345/2188 від 27.12.2006р. та переліком № 30 від 29.12.2006р., виданим залізницею; витрати на оплату за оформлення документів на відправлення вантажу в сумі 298,77 грн., що підтверджується накопичувальною карткою для додаткових зборів № 27.12.0874 від 27.12.2006р. та переліком № 30 від 29.12.2006р., виданим залізницею.

Про наявність причинного зв‘язку між протиправною дією відповідача та збитками позивача свідчить факт порушення відповідачем договірного зобов’язання щодо поставки вугілля належної якості, що призвело до заподіяння збитків позивачу у вигляді понесених витрат.

Щодо вини, то у цивільному праві діє презумпція вини особи, яка вчинила правопорушення. При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 614 ЦК України, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов‘язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків має право на їх відшкодування.

Вищевикладене свідчить про існування всіх умов настання відповідальності за заподіяння збитків, отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача понесених збитків в розмірі 34101,36 грн..

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не доведено обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень.

За таких обставин рішення суду у справі № 39/101 від 10.12.2007 року, прийняте господарським судом міста Києва, відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

У відповідності до вимог ст.. 44, 49 ГПК України судові витрати по справі покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства „Вугілля України” на рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2007 р. у справі № 39/101 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 10.12.2007 р. у справі № 39/101 залишити без змін.

3. Повернути до господарського суду міста Києва матеріали справи № 39/101.

Головуючий суддя

Судді

28.02.08 (відправлено)