ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

21.02.08р.

Справа № А1/528-07

За позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Дніпропетровськ

до Державного підприємства "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова", м. Дніпропетровськ

про стягнення 2443470 грн. 80 коп.

Суддя Рудь І.А.

Представники сторін:

від позивача –Григорук О.О., довір. №03-06/0137 від 28.01.08р.;

від відповідача –Кравченко Л.С., дов. №157/977 від 29.12.07р.; Васильєв В.В., дов. №157/989 від 29.12.07р.; Пушкін А.І., довір. № 157/79 від 25.01.08р.

СУТЬ СПОРУ:

Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (надалі - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з Державного підприємства "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова" (надалі - відповідач) адміністративно-господарські санкції у сумі 2 299 952,88 грн., нараховані позивачем за нестворені в 2006 році відповідачем робочі місця для інвалідів та пеню в сумі 143 517,92 грн., нараховану за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що ст.. 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” встановлений обов’язок підприємства сплатити штрафні санкції в разі, якщо кількість працюючих інвалідів менша, ніж встановлено нормативом; згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006р. кількість інвалідів, які повинні працювати на підприємстві –593 особи, однак у 2006р. на підприємстві працювало 377 особи, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, не було створено 216 робочих місця для забезпечення працевлаштування інвалідів; сума нарахованих позивачу штрафних санкцій склала 2 299 952грн.88коп.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що підприємство належним чином виконало всі обов’язки, покладені на нього законодавством щодо працевлаштування інвалідів; про наявність вакантних робочих місць для інвалідів відповідач інформував Центри зайнятості Красногвардійського та Ленінського районів шляхом подачі звітів за формою №3-ПН на протязі 2006р., а також опубліковував в друкованих засобах масової інформації оголошення про наявність вакантних посад; підприємством були направлені в усі міські центри зайнятості населення заявки про пропозицію працевлаштування інвалідів ІІІ групи, які мають робочі професії;          на підприємстві створено 377 робочих місць, які відповідають вимогам Положення про робоче місце інваліда;          у 2006р. по питанню працевлаштування на підприємство звернулося 8 інвалідів ІІІ групи за направленням Центру зайнятості, із Фонду соціального захисту інвалідів звернень по питанням працевлаштування інвалідів не було; з урахуванням положень чинного законодавства на підприємстві лежить обов’язок створення робочих місць, а обов’язок працевлаштування інвалідів віднесено до компетенції державних органів; підприємство належить до І класу підвищеної небезпеки у зв’язку з чим на певні посади заборонено приймати інвалідів; атестація робочого місця інваліда може мати місце лише при безпосередньому працевлаштуванні конкретного інваліда і у відповідача у 2006 році був відсутній прибуток, як умова для сплати штрафних санкцій.

Ухвалою від 29.01.2008р. провадження у справі було зупинено за клопотанням позивача.

Ухвалою від 21.02.2008р. провадження у справі було поновлено.

Згідно зі ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно звіту відповідача „Про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік” середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу на підприємстві відповідача склала 14 821 особа, фонд оплати праці штатних працівників –157813,00 грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника –10648,00 грн., кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 377, чисельність інвалідів –штатних працівників, які повинні працювати на підприємстві –593 особи, сума коштів штрафних санкцій за нестворені робочі місця для інвалідів —2 299 968,00 грн.

Позивачем, на підставі ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991 № 875-ХІІ (зі змінами і доповненнями) (надалі - Закон) заявлено вимогу про стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі середньорічної заробітної плати на даному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом в розмірі 2 299 952грн. 88 коп., виходячи з 216 нестворених і фактично не зайнятих інвалідами робочих місць у звітному періоді, згідно доданого до матеріалів справи розрахунку.

Крім того, згідно зазначеного розрахунку, позивачем на підставі ст. 20 Закону, на повну суму недоїмки за весь строк її несплати, а саме з 16.04.2007р. по 09.11.2007р., була нарахована пеня у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки НБУ, що діяли на момент сплати в сумі 143 517,92 грн.

Суд вважає за необхідне відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ст.19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Наведені норми свідчать про те, що при наявності обов’язку позивача щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Згідно ст.18 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” такий обов’язок покладено на центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Відповідно до п.5 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995р. №314 підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Пунктом 10 Положення встановлено, що працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров'я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Матеріали справи свідчать про те, що підприємство у 2006р. щомісячно подавало до Центрів зайнятості Красногвардійського та Ленінського районів звіти форми №3-ПВ про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках (л.с. 28-39), а також опубліковувало в друкованих засобах масової інформації оголошення про наявність вакантних посад (л.с. 40-47).

Відповідачем направлялися до міських центрів зайнятості населення заявки з пропозицією щодо працевлаштування інвалідів ІІІ групи, які мають робочі професії.

Згідно довідки Ленінського районного центру зайнятості від 20.09.2006р. №591 (л.с. 49) заявлені відповідачем вакансії звіту 3-ПН „Про наявність вільних робочих місць та потребу в працівниках” (в тому числі і інвалідів) внесені до реєстру оперативних вакансій бази даних Ленінського районного центру зайнятості та засобами синхронізації були переведені на обласний (регіональний) рівень.

Таким чином, підприємством належним чином виконувалися вимоги Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, що є підставою для відмови в позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.158-163 КАС України, розділом VІІ Прикінцевих та перехідних положень КАС України, господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                                                        І.А.Рудь

Постанову підписано 03.03.2008р.