ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2008 р.

Справа № 17/190-07-7704

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                    Разюк Г.П.

суддів:                                        Андрєєвої Е.І.

Петрова М.С.

(склад колегії змінено за розпорядженням голови суду № 10 від 15.01.2008р.)

при секретарі судового засідання Бухтіяровій О.Г.

за участю представників сторін:

від позивача –Остапова В.В. за довіреністю № 6 від 02.01.08р.,

від відповідача –Кондракова В.В. за довіреністю б/н від 08.10.07р.,

від 3-ї особи –Кутиркіної О.Г. за довіреністю № 087/10-007 від 10.09.07р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного підприємства „Іллічівський морський торгівельний порт”, м.Іллічівськ Одеської області

на рішення господарського суду Одеської області від 19.11.2007р.

по справі № 17/190-07-7704

за позовом скаржника

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Алді”, м. Іллічівськ Одеської області

за участю третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державної податкової інспекції у м.Іллічівську

про стягнення заборгованості в сумі 28 000,71 грн.

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2007р. Державне підприємство „Іллічівський морський торгівельний порт” /далі по тексту –Порт/ звернулось до господарського суду Одеської області з позовом /з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, а.с.99-120/ до Товариства з обмеженою відповідальністю „Алді” /далі –Товариство/ про стягнення заборгованості з останнього по відшкодуванню витрат по сплаті земельного податку у розмірі 28 000,71 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок здійснення спільної діяльності за договором №97-О, укладеним 17.04.2002р. між позивачем та відповідачем, у останнього на підставі ст. 15 Закону України „Про плату за землю”, п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3; п. 4.1, ст. 4 Закону України „Про податок на додану вартість” виник обов’язок щодо відшкодування вартості витрат Порту по земельному податку з врахуванням 20% ПДВ, які у відповідності до вимог ст. 526, 530, 1137 ЦК України позивач просить стягнути.

Під час розгляду спору судом задоволено клопотання відповідача про залучення до участі в справі третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державної податкової інспекції у м.Іллічівську /далі –ДПІ/.

Рішенням господарського суду Одеської області від 19.11.2007р. (суддя Зуєва Л.Є.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення вмотивоване тим, що предметом домовленості між учасника договору про спільну діяльність є компенсація Порту з боку Товариства сум земельного податку, а не компенсація сум податку на додану вартість. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки в розумінні п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3; п. 4.1 ст. 4 Закону „Про ПДВ”, у Товариства немає обов’язку щодо сплати податку на додану вартість у зв’язку з відсутністю об’єкту оподаткування.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, Порт звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати означене рішення та прийняти нове, яким його позов задовольнити в повному обсязі та покласти на відповідача судові витрати.

Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що висновок місцевого господарського суду про те, що компенсація земельного податку відповідачем має здійснюватись без ПДВ, на думку апелянта, не узгоджується з нормами матеріального права, оскільки послуги, пов’язані з витратами по користуванню землею (у вигляді компенсації земельного податку), на якій здійснюється спільна діяльність, є об’єктом нарахування ПДВ, як послуга, пов’язана з передачею земельної ділянки у користування в процесі спільної діяльності згідно п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3; п. 4.1 ст. 4 Закону „Про ПДВ”.

ДПІ у поясненнях та в судовому засіданні підтримує вимоги апеляційної скарги.

Товариство у відзиві на апеляційну скаргу та його представник в судовому засіданні спростовує доводи апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції –без змін .

Розглянувши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених в них фактичних обставин правильність застосування господарським судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

17.04.2002р. Порт, Державне підприємство „База матеріально-технічного забезпечення” та Товариство (відповідач у справі) уклали договір №97-0 про сумісну діяльність.

29.03.2003р. Додатковою угодою №1 сторони по договору узгодили, що учасниками спільної діяльності є Порт та Товариство.

16.07.2007р. Порт та Товариство підписали додаткову угоду до договору №97-0 відповідно до умов якої, п. 4.2 договору був доповнений абзацом: „За рахунок спільної діяльності компенсуються витрати порту по оплаті земельного податку за земельну ділянку... Компенсація земельного податку здійснюється з початку дії договору... Товариство зобов’язано перерахувати порту компенсацію земельного податку...”.

Враховуючи те, що позивачем виставлялись Товариству рахунки по відшкодуванню витрат на сплату земельного податку з нарахуванням ПДВ, а відповідач сплачував вказані рахунки частково, без врахування ПДВ, Порт звернувся до господарського суду з означеним вище позовом про стягнення заборгованості з Товариства по відшкодуванню витрат по сплаті земельного податку з врахуванням 20% ПДВ в період з квітня 2007р. по червень 2007р. у розмірі 28 000,71 грн.

Приписами ст. 2 Закону України „Про плату за землю” передбачено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Суб’єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар (ч. 2 ст. 5 Закону „Про плату за землю”), крім орендарів та інвесторів –учасників угоди про розподіл продукції, які сплачують земельний податок (ч. 2 ст. 2 Закону „Про плату за землю”). Ставки земельного податку, порядок обчислення і сплати земельного податку не можуть встановлюватись або змінюватись іншими законодавчими актами, крім цього Закону” (ч.2 ст. 4 Закону України „Про плату за землю”).

Отже, Порт як постійний землекористувач земельної ділянки на підставі рішення Виконавчого комітету Іллічівської міської ради №488 від 24.05.2001р. та акту про право постійного землекористування, на якій здійснюється спільна з відповідачем діяльність у відповідності до вимог ст. 15 Закону України „Про плату за землю” зобов’язаний сплачувати земельний податок у встановленому цим законом порядку та розмірі, а вказані правовідносини існують між землекористувачем та органом місцевого самоврядування.

Поряд з цим, у відповідності до умов п. 4.2 договору про спільну діяльність Товариство зобов’язано перерахувати Порту компенсацію земельного податку.

Предметом означеного спору є правомірність включення Портом до складу витрат з компенсації останнім по сплаті земельного податку ПДВ в процесі здійснення спільної діяльності.

Відповідно до п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону України „Про ПДВ”, об’єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України, в тому числі операції з передачі права власності на об’єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця, а також з передачі об’єкта фінансового лізингу у користування лізингоотримувачу (орендарю), а не інші податки.

Продаж послуг –це будь-які операції цивільно-правового характеру з надання послуг, надання права на користування або розпорядження товарами, у тому числі нематеріальними активами, а також з надання будь-яких інших, ніж товари, об’єктів власності за компенсацію, а також операції з безоплатного надання послуг. Продаж послуг, зокрема, включає надання права на користування або розпорядження товарами у межах договорів оренди (лізингу), продаж, ліцензування або інші способи передачі права на патент, авторське право, торговий знак, інші об’єкти права інтелектуальної, в тому числі промислової, власності (пункт 1.4 статті 1 цього Закону).

Відповідно до приписів п.п. 3.2.2 п. 3.2 ст. 3 Закону України „Про ПДВ” не є об’єктом оподаткування операції з надання орендодавцем (лізингодавцем) майна у користування орендарю (лізингоотримувачу) згідно з умовами договору оперативної оренди (лізингу) або оренди землі.

Враховуючи те, що оскільки операції з надання земельних ділянок в оренду не є об’єктом оподаткування податком на додану вартість, то і відповідно включення Портом до складу витрат з компенсації останнім по сплаті земельного податку ПДВ в процесі здійснення спільної діяльності є неправомірним.

Крім того, між сторонами не існує вищеозначених правовідносин, оскільки Портом земельна ділянка в користування іншій особі не передавалась, і судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що згідно п.п.1 та 8 п. 1 ст. 14 Закону України „Про систему оподаткування”, як земельний податок так і податок на додану вартість входять до складу загальнодержавних податків та зборів, а Закон України „Про ПДВ” не передбачає нарахування податку на додану вартість на суми загальнодержавних податків та зборів, які сплачуються окремо та незалежно один від одного.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Порту не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Одеської області від 19.11.2007р. слід залишити без змін.

Відповідно із ст.49 ГПК України витрати скаржника по сплаті державного мита за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 99,101-105 ГПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Одеської області від 19.11.2007р. по справі № 17/190-07-7704 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства „Іллічівський морський торгівельний порт” –без задоволення.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Г.П.Разюк

Суддя Е.І.Андрєєва

Суддя М.С. Петров