ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2008 р.

№ 2-8/2620-2006 (2-8/11975-05)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- не з'явився,

відповідачів

прокуратури

третьої особи

- не з'явилися,

- Попенко О.С.,

- не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційне подання

заступника прокурора АР Крим

на постанову

від 15.05.2006 Севастопольського апеляційного

господарського суду

у справі

№2-8/2620-2006

за позовом

заступника прокурора АР Крим в інтересах держави

в особі ДПІ у м.Алушта

до

(третя особа -

1.Виконкому Партенітської селищної ради;

2.ТОВ "АРК";

3.Багатогалузевого комунального підприємства житлово-комунального господарства смт.Партеніт

Партенітська селищна рада)

про

визнання недійсними рішення від 15.06.2001 №82

та договору оренди від 09.06.2001

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду АР Крим від 17.01.2006 (суддя Чумаченко С.А.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 15.05.2006 (судді: Видашенко Т.С., Антонова І.В., Котлярова О.Л.), в позові відмовлено у зв'язку з відповідністю оспорюваних рішення та договору оренди чинному на той час законодавству, недоведеністю порушення прав позивача та пропуском строку позовної давності без поважних причин.

Заступник прокурора АР Крим у внесеному касаційному поданні просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами ст.ст.2-4, 48 Закону України "Про власність", ст.ст.80,137 ЦК УРСР та ст.ст.43,84 ГПК України. Зокрема, прокурор вважає, що Партенітською селищною радою в порушення ст.143 Конституції України та ст.ст.1,26,29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" перевищено надані їй повноваження при прийнятті оспорюваного рішення та укладенні оспорюваного договору, оскільки спірне безхазяйне майно або кошти від його реалізації повинні були надійти у власність держави, а тому вказані рішення та договір на підставі ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст.48 ЦК УРСР слід визнати недійсними.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет повноти їх встановлення та правильності юридичної оцінки судами попередніх інстанцій та заслухавши пояснення присутнього у засіданні представника прокуратури, дійшла висновку, що касаційне подання підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані рішення та постанова –скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення про відмову в позові апеляційний господарський суд виходив з того, що на підставі ст.137 ЦК УРСР Партенітською селищною радою було прийнято рішення від 08.06.2001 №22-ІІ, яким нерухоме майно (нежитлові приміщення) площею 76,6 кв.м., розташоване в смт.Партеніт на 2-ому км від траси Алушта-Ялта, було визнано безхазяйним та прийнято на баланс Партенітської селищної ради, після чого між Виконкомом Партенітської селищної ради та ТОВ "АРК" було укладено оспорюваний договір оренди стосовно зазначеного майна, який (договір), в свою чергу, затверджено оспорюваним рішенням від 15.06.2001 №82.

Апеляційна інстанція вказала про відсутність порушень при укладенні договору оренди зі сторони орендодавця Виконкомом Партенітської селищної ради, на балансі якого знаходиться безхазяйне майно, недоведеність порушення прав позивача стосовно спірного майна та відсутність підстав для відновлення строку позовної давності.

Однак, колегія не може погодитися з висновками судів з огляду на таке.

Правильно поширюючи дію ст.137 ЦК УРСР на спірні правовідносини, які виникли у червні 2001 року, судами залишено поза увагою те, що вказаною статтею чітко встановлено, що майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), надходить у власність держави, а не у комунальну власність відповідної місцевої територіальної громади, незалежно від прийняття чи неприйняття безхазяйного майна на баланс місцевою радою. Адже, баланс не визначає підстав знаходження державного майна у власності (володінні) підприємства, установи чи організації, оскільки є лише формою бухгалтерського обліку і звітності.

Водночас судами помилково не застосовано до спірних відносин норми Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затвердженого постановою КМ України від 25.08.98 №1340 (далі –Порядок).

Зокрема, згідно з п.п.9,12-14 Порядку безхазяйне майно передається для подальшого розпорядження ним на підставі акта опису, оцінки та передачі майна, в тому числі реалізується через торгівельні підприємства, аукціони, біржі, з якими укладені угоди на його реалізацію. На початку кожного року місцеві податкові інспекції із залученням органів, що вилучають та обліковують майно, визначають на конкурсній основі торгівельні підприємства, яким доручатиметься реалізація майна, з обов'язковим занесенням їх до єдиного реєстру торгівельних підприємств, який ведеться цими інспекціями. Угоду з торгівельним підприємством, якому доручатиметься реалізація майна, укладає керівник або особа, що його заміщає, відповідного органу державної податкової служби, митного органу в межах повноважень, установлених законодавством. Кошти, одержані від реалізації майна, перераховуються до державного бюджету в термін не пізніше семи банківських днів від дня продажу.

Відповідно до 16 чинної на той час Інструкції Мінфіну УРСР про порядок виявлення та обліку безхазяйного майна від 17.12.1987р. №112 після набуття рішеннями відповідних органів про визнання майна безхазяйним законної сили це майно надходить у власність держави, і тоді фінансові органи вживають заходів до його реалізації.

Таким чином, уповноваженими державою органами на розпорядження безхазяйним майном шляхом його реалізації є місцеві податкові інспекції, чим спростовуються висновки судів про те, що ДПІ у м.Алушта не є належним позивачем у даному спорі, що виник внаслідок передачі виконкомом Партенітської селищної ради в оренду безхазяйного майна, яке стало державною власністю, та недоведеність порушення оспорюваними рішенням та договором оренди прав вказаного податкового органу.

Судами також не перевірено те, що згідно листа ДПІ у м.Алушта від 25.11.2003 №94/26 до податкової інспекції не надходила інформація про виявлення безхазяйного майна за адресою: смт.Партеніт, 2-ий км від траси Алушта-Ялта, як того вимагає п.4 вищезгаданої Інструкції.

Наведене вище свідчить про неповне з’ясування судами обставин справи та є підставою для її передачі на новий розгляд.

Окрім того, в результаті розгляду даного господарського спору судами було прийнято рішення та постанову, що стосуються прав та обов’язків юридичної особи, яка не була залучена до участі у справі, а саме, Регіонального відділення Фонду державного майна України в АР Крим та м.Севастополі. Це обумовлено тими обставинами, що предметом даного спору є, зокрема, визнання недійсним договору оренди від 09.06.2001, укладеного між виконкомом Партенітської селищної ради та ТОВ "АРК" стосовно безхазяйного нерухомого майна, що з 08.06.2001 року надійшло у власність держави, а відповідно до ст.5 Закону України "Про оренду державного майна" орендодавцями щодо нерухомого майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва. Тобто легітимним орендодавцем стосовно зазначеного державного майна може виступати Фонд державного майна України або Регіональне відділення Фонду державного майна України в АР Крим та м.Севастополі, а не виконком Партенітської селищної ради, оскільки останній, як балансоутримувач безхазяйного нерухомого майна, міг бути орендодавцем лише з дозволу Фонду державного майна України чи його регіонального відділення в АР Крим та м.Севастополі. Наявність чи відсутність відповідного дозволу на укладення договору оренди від 09.06.2001 судами не з'ясовано.

Відповідно до вимог п.3 ст.1119 та п.3 ч.2 ст.11110 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо суд прийняв рішення або постанову, що стосується прав і обов'язків осіб, які не були залучені до участі у справі. Вищенаведені обставини з достовірністю свідчать про наявність підстав для застосування Вищим господарським судом України згаданих правових норм до спірних правовідносин, оскільки відсутність залучення Регіонального відділення Фонду державного майна України в АР Крим та м.Севастополі в якості третьої особи при прийнятті оскаржуваних рішення та постанови, істотно зачіпає його права та обов’язки, як законного орендодавця, а, відтак, перешкоджає правильному об'єктивному та всебічному вирішенню даного спору з врахуванням прав та охоронюваних законом інтересів всіх учасників спірних орендних правовідносин. При цьому судова колегія враховує, що згідно з ч.2 ст.11110 Господарського процесуального кодексу України викладені вище обставини є в будь-якому випадку достатньою окремою підставою для скасування рішення і постанови та подальшого нового розгляду справи судом першої інстанції.

Разом з тим, касаційна інстанція визнає помилковим посилання суду першої інстанції на пропуск позивачем строку позовної давності в обгрунтування підстав для відмови в позові з огляду на наступне.

Відповідно до п.п.6,7 ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦК УКРАЇНИ правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Встановлений ст.71 ЦК УРСР трьохрічний строк пред'явлення позову про визнання недійсними рішення від 15.06.2001 №82 та договору оренди від 09.06.2001 не сплив до набрання чинності Цивільним Кодексом України, а тому на спірні правовідносини поширюється дія п.4 ч.1 ст.268 ЦК України, згідно якої позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

В даному випадку не виключається наявність підстав вважати, що оспорюваним рішенням виконкому Партенітської селищної ради та пов'язаним з ним оспорюваним договором оренди порушується як речове право держави в особі податкового органу на розпорядження безхазяйним майном шляхом його реалізації так і право держави в особі Фонду державного майна України (РВ ФДМ України в АР Крим та м.Севастополі), як легітимного орендодавця, на передачу державного нерухомого майна в оренду.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117–11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання заступника прокурора АР Крим задовольнити частково.

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 17.01.2006 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 15.05.2006 у справі №2-8/2620-2006 скасувати з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Автономної Республіки Крим.

Головуючий, суддя                      В.Овечкін

Судді:                     Є.Чернов

В.Цвігун