ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2008 року Справа № 18/192-07

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Виноградник О.М. ( доповідач)

суддів: Джихур О.В., Лисенко О.М.

при секретарі: Геворгян Е.М.

за участю представників сторін:

позивача – Хохлова Юлія Сергіївна, довіреність № б/н від 03.07.07;

відповідача – Шолковий Олександр Миколайович, довіреність № б/н від 17.09.07;

відповідача – Головаха Андрій Валерійович, довіреність № б/н від 17.09.07;

відповідача – Красних Олена Володимирівна, директор, протокол зборів учасників №03 від 05.03.07;

розглянувши у відкритому судовому засіданні          апеляційну скаргу приватного багатопрофільного підприємства “Енерго-Імпекс” м.Дніпропетровськ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2007 року

у справі № 18/192-07

за позовом приватного багатопрофільного підприємства “Енерго-Імпекс”, м.Дніпропетровськ

до товариства з обмеженою відповідальністю “ПК Крафт”, м.Дніпропетровськ

про зобов’язання відшкодувати 40 500,00 грн. та виконати певні дії

За згодою представників сторін, присутніх в судовому засіданні, було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2007р. (суддя Петрова В.І.) по справі № 18/192-07 за позовом приватного багатопрофільного підприємства “Енерго-Імпекс” м.Дніпропетровськ (далі – ПБП “Енерго-Імпекс”) до товариства з обмеженою відповідальністю “ПК Крафт” м.Дніпропетровськ (далі –ТОВ “ПК Крафт”) про зобов’язання відшкодувати 40 500,00 грн. та виконати певні дії в задоволенні позову було відмовлено.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області мотивовано відсутністю правових підстав для стягнення збитків з відповідача, не доведенням позивачем причинно-слідчого зв’язку між діями відповідача та спричиненими збитками.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням господарського суду, до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся позивач по справі – ПБП “Енерго-Імпекс” м.Дніпропетровськ, оскаржує рішення на предмет його невідповідності нормам матеріального та процесуального права, посилається на невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам та матеріалам справи, зокрема:

- господарським судом порушено вимоги ст.ст.216, 218 Господарського кодексу України, ст.ст.22, 225 ЦК України;

- господарським судом не дано належної правової оцінки тому, що кран було передано та знаходився на території відповідача, що підтверджується експертним висновком № 921.05.12.1-29.22; а договором від 14.11.2005р. не передбачено складання та підписання між сторонами акту приймання-передачі крану;

- господарським судом не дано оцінки експертному висновку № 921.05.12.1-29.22, відповідно до якого причиною аварії є перевищення розрахункового навантаження при випробуванні внаслідок невідповідності виліту стріли вазі випробувальних вантажів;

- господарським судом не дано оцінки тому, що всупереч п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 26.05.2004р. № 687, п.10.3.5 Правил ДНАОП 0.00-1.03-02 техогляд вантажопідіймальних кранів проводиться спеціалізованою організацією, а техогляд або експертне обстеження устаткування проводять атестовані в установленому законом порядку фахівці спеціалізованої, експертної та уповноваженої організації;

- господарським судом не взято до уваги, що вина відповідача підтверджується актом № 1 про нещасний випадок.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач по справі –ТОВ “ПК Крафт” м.Дніпропетровськ –проти її задоволення заперечує, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення вимогам чинного законодавства, матеріалам, обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення господарського суду, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

14.11.2005р. між ПБП “Енерго-Імпекс” м.Дніпропетровськ (“замовник” за договором, позивач по справі, скаржник) та ТОВ “ПК Крафт” м.Дніпропетровськ (“підрядник” за договором, відповідач по справі) було укладено договір № 14/11-1, відповідно до якого “підрядник” зобов’язався виконати, а “замовник” прийняти та оплатити роботи по проведенню технічного освідчення автокрану та авто вишки (розділ 1 договору (а.с.22, т.1)).

При цьому в договорі № 14/11-1 сторонами не визначена саме, які транспортні засоби підлягають технічному посвідченню (техномери, марки, назви не визначено, відсутні), будь-які додатки (п.7.1 договору) щодо узгодження переліку транспортних засобів до договору відсутні в матеріалах справи, не надавались жодною із сторін при розгляді справи, отже, транспортні засоби в договорі № 14/11-1 не ідентифіковані за своїми ознаками.

У відповідності до розділу 2 договору “підрядник” зобов’язаний: забезпечити виконання робіт протягом 5 днів після отримання передоплати; “підрядник” несе відповідальність за ввірену йому техніку та обладнання при дотриманні правил техніки безпеки та пожежної безпеки при виконанні робіт (п.п.2.1.1, 2.1.3).

Пунктом 2.2 розділу 2 договору сторони визначили право “підрядника” при необхідності залучати до роботи сторонні організації, які мають відповідні дозволи та ліцензії на право проведення спеціальних та додаткових видів робіт. Докази того, що підрядником залучались будь-які інші установи та організації, треті особи, відсутні в матеріалах справи, не надавались судам обох інстанцій відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України. Також вищевказаний договір № 14/11-1 не містить будь-яких посилань на право “підрядника” залучати до проведення робіт працівників позивача. Тобто, як слідує із змісту договору роботи “підрядник” повинен був виконувати особисто.

Пунктом 2.3 розділу 2 договору сторони визначили обов’язки “замовника” щодо підготовки обладнання до проведення робіт, обов’язок “замовника” надати “підряднику” технічну документацію, необхідну для виконання робіт.

Розділом 3 договору сторони визначили, що вартість робіт по договору становить 700 грн. (з ПДВ): протягом 14 днів з дня підписання договору “замовник” зобов’язаний перерахувати “підряднику” аванс в розмірі 100% від вартості робіт.

Пунктом 4.1 розділу 4 договору сторони визначили, що здача-приймання виконаних робіт оформлюється сторонами по акту, підписаному обома сторонами.

На виконання договору від 14.11.2005р. відповідачем було оформлено рахунок від 23.11.2005р. на суму 700 грн. (а.с.23, т.1). Докази перерахування позивачем 700 грн. на виконання договору від 14.11.2005р. відсутні в матеріалах справи, не надавались судам обох інстанцій позивачем відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України.

Будь-які докази, підтверджуючи факт передачі, транспортування (путівні листи, накладні тощо) крану КС 55712 позивачем відповідачеві з метою виконання сторонами договору від 14.11.2005р. також відсутні в матеріалах справи, не надавались позивачем судам обох інстанцій відповідно до ст..33 ГПК України, зокрема, на вимогу суду апеляційної інстанції (ухвала від 04.03.2008р. по цій справі –а.с.108, т.2).

Докази, підтверджуючи, що кран КС 55712 є власністю позивача або знаходиться у його користуванні з будь-яких інших підстав, зареєстрований за підприємством в встановленому законом порядку, також відсутні в матеріалах справи, не надавались судам обох інстанцій в ході розгляду справи згідно зі ст.ст.32, 33, 36 ГПК України.

Як вбачається із змісту позовної заяви, її прохальної частини, позивач просив господарський суд стягнути з відповідача на його користь 40500 грн. матеріальної шкоди, в якості норм матеріального права позивач при цьому посилався на ст.ст.16, 22, 525, 611, 623, 1166 ЦК України (а.с.2-4, т.1). В подальшому, 14.08.2007р. у відповідності до ст..22 ГПК України позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про відшкодування шкоди в новій редакції (а.с.53-56, т.1), яку було прийнято господарським судом до розгляду. Згідно з заявою позивача від 14.08.2007р., останній просив господарський суд стягнути з відповідача 53 927 грн. 51 коп. шкоди, сплаченої позивачем іншим особам за виконання робіт по технічному освідченню ремонту крану КС 55712 та сплачених за оренду іншого крану в зв’язку із знаходженням власного крану позивача у неробочому стані.

Даючи правову оцінку договору від 14.11.2005р., колегія суддів вважає, що зазначений договір за своєю правовою природою є договором підряду.

Відповідно до ст..837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов'язаний одержати спеціальний дозвіл.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач мав дозвіл на проведення техоглядів вантажопідіймальних кранів (а.с.143, т.1) строком до 03.12.2006р.

Згідно з ч.1 ст.838 ЦК України підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.

Як зазначалось вище, відсутні будь-які докази, підтверджуючи правові підстави керування краном КС 55712 під час аварії, яка сталась 30.11.2005р., безпосередньо водієм – працівником позивача; докази, підтверджуючи факт керування краном, як транспортним засобом працівником позивача містяться в матеріалах справи (а.с.5-6, т.2), зазначені обставини також підтверджуються експертними висновками, на які посилається позивач, актом про нещасний випадок.

Згідно зі ст..526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст..841 ЦК України підрядник зобов'язаний вживати усіх заходів щодо збереження майна, переданого йому замовником, та відповідає за втрату або пошкодження цього майна.

Враховуючи, що керування краном здійснювалось безпосередньо працівником позивача, будь-які докази, підтверджуючи, що кран було передано відповідачеві, а останнім безпосередньо розпочато роботи за договором від 14.11.2005р., тоді як керування транспортним засобом (краном) здійснювалось не працівниками відповідача, позивачем належними доказами відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України не доведено, що у відповідності до п.п.2.1.1, 3.3 договору у відповідача виник обов’язок по виконанню робіт за договором від 14.11.2005р. (5 днів після отримання передоплати), то відсутні підстави вважати доведеними відповідно до ст..33 ГПК України факт протиправної поведінки відповідача.

Оскільки позивач в своїй позовній заяві посилається на ст..22 ЦК України, то слід зазначити, що притягнення до цивільно-правової відповідальності у формі збитків можливо лише за наявності певних умов, які є складом цивільного правопорушення, зокрема, суб’єкт, об’єкт, суб’єктивна та об’єктивна сторона.

При цьому, об’єктом правопорушення є зобов’язальні правовідношення, в які вступають боржник та кредитор. Суб’єктивну сторону правопорушення складає вина (ст.614 ЦК України).Об’єктивну сторону правопорушення складають: по-перше, наявність збитків в майновій сфері кредитора, по-друге, противоправна поведінка боржника, яка виразилась в невиконанні або неналежному виконанні боржником своїх зобов’язань, по-третє, причинно-слідчий зв’язок між противоправною поведінкою боржника та збитками, їх розміром.

Відсутність хоча б одного із вищенаведених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, не може бути підставою для притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності у формі збитків.

Відповідно до ч.2 ст.623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Частиною 3 ст.226 Господарського кодексу України передбачено, що сторона господарського зобов’язання позбавляється права на відшкодування збитків, якщо вона могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього.

Враховуючи, що згідно з прохальною частиною позовної заяви позивач наполягав також на стягненні матеріальної шкоди, посилаючись на ст..1166 ЦК України, то колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначалось вище, будь-які докази, підтверджуючи право власності позивача на спірний кран або будь-які інші правові підстави користування ним відсутні в матеріалах справи, не надавались скаржником відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України.

Частинами 1, 2 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, виходячи із аналізу зазначеної вище цивільно-правової норми, слід дійти висновку, що шкода, завдана майну особи, відшкодовується за умови, що вона завдана цивільним правопорушенням, тобто, для застосування деліктної відповідальності необхідною умовою є наявність складу цивільного правопорушення, які складаються із наступних елементів: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв’язку між протиправною поведінкою і шкодою, вини особи, яка заподіяла шкоду. При цьому перші три елементи належать до об’єктивного складу правопорушення, а решта –вина –є суб’єктивною стороною цивільного правопорушення. Наявність чотирьох вищенаведених елементів правопорушення є необхідною вимогою для притягнення до відповідальності у формі відшкодування шкоди, за виключенням лише випадків, встановлених законом. Відсутність хоча б одного із елементів складу цивільного правопорушення виключає можливість для притягнення до відповідальності у виді відшкодування шкоди.

Таким чином, вина –є однією із умов деліктної відповідальності та її відсутність доводиться особою, яка порушила права або інтереси потерпілого, але зазначене не звільняє позивача від обов’язків надавати суду свої докази складу цивільного правопорушення відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України (п.6 Роз’яснення Вищого господарського суду України від 01.04.1994р. № 02-5/215 (з подальшими змінами та доповненнями)).

Отже, враховуючи викладене, правове обґрунтування підстав позову, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем відповідно до ст..33 ГПК України належними доказами не доведена протиправна поведінка відповідача, причинно-слідчий зв’язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками або шкодою, а надані експертні висновки позивачем не доводять безпосередньо протиправну поведінку відповідача.

Крім цього, слід зазначити, що жодним доказом по справі відповідно до ст..33 ГПК України позивачем не доведено, що спірний кран є єдиним у позивача, що спонукало останнього укласти з іншими особами договори оренди, також відсутні будь-які докази, підтверджуючи що майновий стан або інші обставини перешкоджали позивачеві відрегулювати кран власними силами або із залученням інших осіб та запобігти збільшенню розміру збитків (ч.3 ст.226 ГК України).

Також не підлягають задоволенню, враховуючи викладене, вимоги позивача про відновлення крану.

Враховуючи недоведеність складу цивільного правопорушення, необхідного для притягнення до відповідальності у формі збитків або шкоди, а також те, що факт проведення будь-яких ремонтних робіт не доведено доказами відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України, то вимоги позивача про внесення змін до техпаспорту крану щодо вже проведених ремонтних робіт задоволенню не підлягають. На вимогу суду апеляційної інстанції (ухвала від 04.03.2008р.) такі докази скаржником не надано без поважних причин (накладні, акти, рахунки, листи тощо).

Щодо позовних вимог про виконання умов договору від 14.11.2005р. в цій частині вимог слід відмовити з урахуванням ст.ст.16, 525, 526, 538 ЦК України, оскільки ст..16 ЦК України не передбачає такого засобу захисту цивільних прав, як зобов’язання виконати договір (виконати зобов’язання), а також з урахуванням того, що виконання обов’язку відповідача по проведенню робіт за договором від 14.11.2005р. обумовлено виконанням позивачем свого обов’язку щодо передоплати (ст..538 ЦК України).

Враховуючи викладене, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі не є правовими підставами щодо зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а висновок господарського суду, викладений в резолютивній частині рішення від 30.10.2007р. по цій справі відповідає вимогам закону, матеріалам, обставинам справи.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2007р. по справі № 18/192-07 –залишити без змін; а апеляційну скаргу приватного багатопрофільного підприємства “Енерго-Імпекс” м.Дніпропетровськ –залишити без задоволення.

Головуючий                               О.М. Виноградник

Судді                               О.В. Джихур

О.М.Лисенко