ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.01.08 р.                     Справа № 44/363

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Семенюшко Г.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою відкритого акціонерного товариства „Іловайськнафтопродукт” (представник Браславський Р.Г., довіреність від 21.11.07 року) до акціонерного банку „Український Бізнес Банк” (представник Мішук Н.С., довіреність № 415 від 03.01.07 року) про відшкодування збитків, заподіяних неправомірним виконанням акредитиву, у розмірі 6’453’839,40 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство „Іловайськнафтопродукт” (далі – Покупець) звернулося до суду з позовом до акціонерного банку „Український Бізнес Банк” (далі – Банк) про відшкодування збитків, заподіяних неправомірним виконанням Банком акредитиву, у розмірі 6’453’839,40 грн. Позовні вимоги Покупця ґрунтуються на неналежному виконанні Банком приписів ЦК України та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України № 22 від 21.01.04 року (далі – Інструкція) стосовно правил виконання акредитивів – в частині виконання відкритого Покупцем акредитиву на суму 6’453’839,40 грн. всупереч умов самого акредитиву та на підставі неналежних документів, які суперечать одне одному.

Покупцем заявлено клопотання щодо вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти в сумі 6’453’839,40 грн. на власних рахунках Банку. 23.11.07 року ухвалою господарського суду Донецької області зазначене клопотання задоволено, накладено арешт на грошові кошти в сумі 6’453’839,40 грн. на рахунках, які належать Банку, оскільки в суду були відсутніми дані про те, що резервний фонд Банку (відкритий у порядку Положення про порядок формування та використання банками резервного фонду, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 8 серпня 2001 року № 334) сформований у розмірі, достатньому для погашення збитків у справі № 44/363. Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 17.12.07 року ухвала господарського суду Донецької області від 23.11.07 року у справі № 44/363 залишена без змін.

Представник Покупця в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та висунув контраргументи проти заперечень відповідача.

Представник Банку в судовому засіданні заперечив проти позову, зазначивши, що акредитив виконаний належним чином на підставі достовірних та відповідних умовам акредитиву документів, які не є підробленими та за зовнішніми ознаками відповідають умовам акредитиву. Банк вважає, що Покупцеві не завдано збитків, тому що немає доказів невиконання Постачальником умов Договору. Банк висунув клопотання про скасування заходів забезпечення позову, посилаючись на те, що звіт Банку та баланс Банку вказують на наявність в резервному фонді Банку грошової суми 9’951’000 грн., якої цілком достатньо для задоволення вимог Покупця у справі № 44/363.

В судовому засіданні оголошувалась перерва 03 січня 2008 року з 1435 до 1450 години.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Покупця до Банку підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Дослідивши договір купівлі-продажу нафтопродуктів № 49-DDP-D2 від 31.10.07 року (далі – Договір), з якого виникли цивільні права та обов’язки позивача Покупця та продавця представництва товариства з обмеженою відповідальністю „Спецнефтьпромтехніка” (далі – Постачальник), суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір за своїм змістом та своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 ЦК України та статей 264-271 ГК України. В порядку частини 2 статті 712 ЦК України до Договору також застосовуються положення статей 655-697 ЦК України, які регулюють умови договорів купівлі-продажу.

Таким чином, в силу статті 265 ГК України, статті 712 ЦК України та розділів 1-5 Договору, Постачальник зобов’язався поставити в порядку та на умовах Договору у власність Покупця дизельне пальне Л 0,2-62 в кількості, якості та на умовах, що зазначені у додаткових угодах до Договору, а Покупець зобов’язався прийняти означене майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Порядок поставки означеної продукції визначений згідно пункту 4.2 Договору – у відповідності до умов Delivered duty paid named place of destination (DDP) Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати ІНКОТЕРМС в редакції 2000 року, згідно яких Постачальник здійснює поставку Покупцю продукції, яка пройшла митне очищення для імпорту, без розвантаження з будь-якого прибулого транспортного засобу в названому місці призначення – тобто, на станції Іловайськ Донецької залізниці.

За нормами пункту 6.1 Договору, приймання дизельного пального за Договором має провадитись за умовами Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і в організаціях України, затвердженої спільним наказом Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту України, Державного комітету по стандартизації, метрології та сертифікації України, Державного комітету статистики України від 2 квітня 1998 року № 81/38/101/235/122 (далі – Порядок) – тобто, шляхом укладення акту приймання-передачі встановленої форми.

Сторонами підписано специфікацію до Договору, за змістом якої має бути поставлене дизельне паливо марки Л-02-62 узгодженої сторонами якості (по окремих показниках). Додатком № 2 до Договору визначено графік поставок – рівними частинами по 2’500 метричних тон щомісяця з листопада 2007 року до жовтня 2008 року, усього 30’000 метричних тон.

Згідно пунктів 5.1-5.4 Договору, порядок оплати та вартість поставленої продукції має визначатись додатковими угодами до Договору, причому по узгодженню сторін, порядок оплати може провадитись у будь-якій формі, яка не суперечить чинному законодавству України.

Зокрема, на виконання пунктів 5.1-5.2 Договору, сторони (Постачальник та Покупець) 31.10.07 року підписали додаткову угоду № 2 до Договору, згідно пунктів 2 та 4 якої Покупець провадить оплату товару з акредитиву протягом одного банківського дня з моменту підписання акту приймання-передачі товару на станції Іловайськ Донецької залізниці, у розмірі 100% вартості поставленої партії, причому розкриття акредитиву провадиться на підставі поданих до виконуючого (авізуючого) банку таких документів:

1.          копія договору купівлі-продажу;

2.          оригінал рахунку на оплату;

3.          оригінал реєстру залізничних накладних;

4.          копія залізничної накладної;

5.          оригінал акту приймання-передачі.

На виконання грошового зобов’язання, передбаченого розділом 5 Договору, в порядку, передбаченому статтею 1093 ЦК України та пункту 8.11 Інструкції, Покупець 01.11.07 року подав до виконуючого (авізуючого) Банку заяву про відкриття акредитиву на строк до 30.11.07 року на суму 6’453’839,40 грн., причому зазначена заява містить коди ЄДР обох сторін за Договором (Постачальник – 26594562 та Продавець – 03483938), а також умови цього акредитиву, зокрема, Покупець зобов’язав Банк здійснювати платіж за Договором лише за умови надання таких документів:

1.          оригіналу акту приймання-передачі;

2.          копії залізничних накладних;

3.          оригіналу реєстру залізничних накладних;

4.          копії Договору.

Листом № 12.506/4716 від 13.11.07 року Банк повідомив Покупця про виконання акредитиву за Договором (перерахування суми 6’453’839,40 грн. бенефіціару), на підставі акту приймання-передачі від 06.11.07 року, копій 28 дублікатів залізничних накладних, реєстру 28 залізничних накладних та копії Договору.

Імперативними приписами статті 1096 ЦК України та пунктів 8.20-8.22 Інструкції передбачено, що для виконання акредитива одержувач грошових коштів (Постачальник) подає до Банку документи, які передбачені умовами акредитива, що підтверджують виконання всіх умов акредитива, причому у разі порушення хоча б однієї з цих умов виконання акредитива не провадиться. При цьому на Банку лежить обов’язок ретельної перевірки поданих для списання акредитиву документів, а також обов’язок повідомляти Покупця про всі розбіжності умов акредитиву з поданими до Банку документами, для відповідного погодження розбіжностей. Втім у будь-якому разі, Банк не вправі приймати до виконання акредитиву документи, які мають розбіжності з умовами акредитива або зміст яких суперечить один одному.

Системний аналіз наведених вище фактів та обставин, а також документів, які були подані Банку для виконання акредитиву, має змогу суду зробити висновок, що виконання 07.11.07 року Банком акредитиву Покупця та перерахування бенефіціару суми коштів 6’453’839,40 грн. – здійснено неправильно, без достатніх доказових підстав, згідно документів, які є неналежними, такими, що суперечать одне одному, а також такими, що мають розбіжності з умовами акредитиву.

Зокрема, згідно параграфу 1 статті 7 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, яка є чинною для України з 05.06.92 року (далі – УМВС), а також додатку № 1 до пункту 1 наказу Міністерства транспорту України від 19.11.98 року № 460 „Про затвердження бланків перевізних документів”, залізнична накладна, яка є документом суворої звітності, складається з п’яти частин (аркушів) формату А4, кожна з яких заповнюється з обох боків, зокрема:

1.          оригінал накладної;

2.          дорожня відомість;

3.          дублікат накладної;

4.          лист видачі вантажу;

5.          лист повідомлення про прибуття вантажу.

За матеріалами справи, Банку для виконання акредитиву серед інших документів були подані копії 28 дублікатів залізничних накладних (третя частина залізничної накладної), наразі суд вважає, що дублікат залізничної накладної (третя частина) не може підмінювати собою інші чотири частини залізничної накладної (оригінал накладної, дорожню відомість, лист видачі вантажу та лист повідомлення про прибуття вантажу), тому виконання Банком акредитиву на лише на підставі копій дублікатів залізничної накладної – суперечить умовам акредитиву. Підтвердженням цієї правової позиції слугує й те, що параграфом 1 статті 7 УМВС прямо визначено, що аркуш № 3 залізничної накладної (дублікат) у будь-якому разі не має сили оригіналу залізничної накладної (аркуш № 1).

Нормами пункту 2.1 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.00 року № 644 передбачено, що у графі „Отримувач, поштова адреса” зазначається точні і повні реквізити отримувача з додатковим зазначенням його коду ЄДР. Водночас, надані Банку для виконання акредитиву 28 копій дублікатів залізничних накладних містять дані про те, що кодом ЄДР отримувача (Постачальника) є 19388768, який за висновком суду, що ґрунтується на матеріалах справи (довідка статистики № 14/4-28/1, штампи, відбитки печаток тощо), є кодом ЄДР не отримувача, а самого відповідача Банку, натомість кодом ЄДР Постачальника є 26595462, що випливає як зі змісту заяви Покупця на відкриття акредитиву від 01.11.07 року, так і текстом самого Договору.

Таким чином, виконавши 07.11.07 року акредитив на підставі дублікатів залізничних накладних, в яких у якості коду ЄДР отримувача зазначено код не Постачальника, а Банку, відповідач Банк не тільки грубо порушив умови акредитиву, але й прийняв до уваги документи, які суперечать один одному (дублікати залізничних накладних та Договір містять різні коди Постачальника).

Невідповідність одне одному документів, поданих Банку для виконання акредитиву, полягає також і у тому, що датою відправлення вантажу у 28-ми дублікатах залізничних накладних вказано 30.10.07 року, тобто дату, яка є хронологічно більш ранньою, ніж дата укладення Договору, тому, на думку суду, 28 дублікатів залізничних накладних, які подані Банку для виконання акредитиву, взагалі не можуть слугувати доказом виконання зобов’язань за Договором, оскільки на момент можливого відправлення дизельного пального за цими документами Покупець та Постачальник ще не дійшли згоди стосовно вчинення такого правочину.

На наявність у 28 дублікатів залізничних накладних, які подані Банку для виконання акредитиву, статусу неналежних та недопустимих з точки зору статті 34 ГПК України доказів вказує також і те, що графи „Кількість” та „Підпис відправника” в цих документах не є заповненими, що суперечить розділу 2 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.00 року № 644.

Нарешті, наданий Банку для виконання акредитиву акт приймання-передачі від 06.11.07 року (який за умовами акредитиву має подаватися Банку в оригінальному примірнику) – за своїм змістом не відповідає іншим документам (Договору), а також нормам чинного законодавства України.

Зокрема, за розділом 4 Договору та за пунктом 6.1 Договору, приймання дизельного пального за Договором має провадитись в місті Іловайську за умовами Порядку, тобто, лише шляхом укладання в місті Іловайську акту приймання-передачі, який має відповідати формі № 5-НП, наведеній у додатку № 5 до Порядку. Втім, наявний в матеріалах справи акт приймання-передачі від 06.11.07 року укладений в місті Донецьку, у довільній формі, яка взагалі не відповідає формі № 5-НП додатку № 5 Порядку, тобто акт приймання-передачі від 06.11.07 року прямо суперечить вимогам пункту 6.1 Договору та підпункту 4.1.3.19 Порядку, через що не міг слугувати належним документом для виконання Банком акредитиву.

З огляду на наведене, суд вважає твердження позивача щодо неправильного виконання 07.11.07 року Банком акредитиву – цілком обґрунтованим з доказової та правової точки зору, оскільки 28 дублікатів залізничних накладних та акт приймання-передачі від 06.11.07 року не тільки не відповідають умовам акредитиву, але й суперечать Договору та вимогам окремих норм чинного законодавства України. Посилання Банку на те, що вказані документи за зовнішніми ознаками відповідають умовам акредитиву – суд вважає безпідставними, оскільки зовнішні ознаки цих документів, тобто нанесений на них текст та реквізити – умовам акредитиву не відповідають.

З врахуванням вказаного суд вважає, що Банком проігноровано передбачений статтею 1096 ЦК України та пунктами 8.20-8.22 Інструкції господарський обов’язок щодо ретельної перевірки документів, які подаються для виконання акредитиву, що мало своїм наслідком здійснення безпідставного виконання акредитиву.

Норми статті 1097 ЦК України та пункту 8.25 Інструкції прямо передбачають, що у разі порушення виконуючим банком умов покритого акредитива або підтвердженого ним безвідкличного акредитива відповідальність перед платником може бути за рішенням суду покладена на виконуючий банк, яким у справі № 44/363 виступає відповідач.

Згідно статті 22 ЦК України, частини 1 статті 623 ЦК України та статті 224 ГК України боржник, який порушив зобов’язання, повинен відшкодувати кредитору у повному обсязі завдані порушенням збитки, включаючи реальні збитки та упущену вигоду. У відповідності зі статтею 225 ГК України до складу збитків включаються, зокрема, додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб’єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків, а також неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов’язання другою стороною.

Крім того, необхідними умовами цивільно-правової відповідальності по відшкодуванню збитків за загальними правилами є:

ь          протиправність поведінки особи;

ь          збитки, як результат протиправної поведінки;

ь          причинний зв’язок між протиправною поведінкою і завданими збитками;

ь          вина особи, що заподіяла збитки.

У справі № 44/363 судом встановлено всі необхідні умови відповідальності Банку щодо відшкодування Покупцеві збитків, зокрема – поведінка Банку суперечить умовам акредитиву, закону та Договору, є наявними збитки у вигляді втрачених Покупцем грошових коштів на суму 6’453’839,40 грн., втрата коштів та протиправні дії Банку пов’язані безпосереднім причинно-наслідковим зв’язком, причому у заподіянні збитків вбачається вина саме Банку, як особи, на яку згідно закону має бути покладена відповідальність.

Банк всупереч норм статті 33 ГПК України не довів того факту, що Покупець отримав належне виконання умов Договору з боку Постачальника на суму 6’453’839,40 грн., тому твердження відповідача про відсутність факту спричинення Покупцеві збитків судом до уваги не береться. При цьому судом враховується той факт, що за довідкою начальника станції Іловайськ від 22.11.07 року, з 01.10.07 року до 22.11.07 року будь-які вантажі на адресу Покупця – не надходили.

За вказаних умов позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Клопотання Банку про скасування заходів забезпечення позову відхиляється судом, з огляду на недоведеність накопичення відповідачем суми 9’951’000 грн. в резервному фонді Банку. Зокрема, поданий Банком звіт про роботу відповідача на 3-й квартал 2007 року по рядку 28 „Резерви, капіталізовані вкладення та інші фонди банку” розділу „Активи” дійсно вказує на наявність суми 9’951 тисяч гривень по цьому показнику, наразі відповідачем не доведено, що в зазначеному рядку облікований саме резервний фонд Банку, відкритий у порядку Положення про порядок формування та використання банками резервного фонду, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 8 серпня 2001 року № 334, водночас, ще двадцять інших рядків звіту Банку містять посилання на різноманітні резерви цієї кредитної установи. Суду також не доведено, яку суму складають інші складові рядку 28 розділу „Активи”, а саме капіталізовані вкладення та інші фонди Банку, тому з’ясувати реальну суму резервів Банку не вбачається можливим.

Роздрукування балансу Банку станом на 30.11.07 року, на яке відповідач посилається, як на доказ наявності в резервному фонді 9’951’000 грн. – також не заслуговує на увагу, оскільки зазначення, що по балансовому рахунку 5021-П наявна сума 995103484 – посилань Банку не підтверджує.

Лист Управління НБУ в Донецькій області від 05.12.07 року № 07-307/8096 також не може бути доказом наявності в резервному фонді Банку, відкритому у порядку Положення про порядок формування та використання банками резервного фонду, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 8 серпня 2001 року № 334, суми коштів 6’453’839,40 грн., оскільки за змістом зазначеного документу, сума 9’951’034,84 грн. накопичена на усіх резервних фондах Банку, яких (резервних фондів), за звітністю Банку, обліковується 21 одиниця.

Зрештою, ухвала господарського суду Донецької області від 23.11.07 року у справі № 44/363 про забезпечення позову – залишена в силі апеляційною інстанцією, через що є обов’язковою для виконання на території України в силу статті 124 Конституції України.

Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу за позовом покладаються на Банк.

На підставі ст.ст.16, 525, 526, 613, 615, 693, 712, 1088, 1093-1098 ЦК України, ст.ст.20, 188, 193, 264-271 ГК України, керуючись ст.ст.1, 2, 22, 29, 33, 36, 43, 49, 66, 67, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов відкритого акціонерного товариства „Іловайськнафтопродукт” до акціонерного банку „Український Бізнес Банк” про відшкодування збитків, заподіяних неправомірним виконанням акредитиву, у розмірі 6’453’839,40 грн.

Стягнути з акціонерного банку „Український Бізнес Банк” на користь відкритого акціонерного товариства „Іловайськнафтопродукт” суму завданих збитків у розмірі 6’453’839,40 грн., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118 грн. та відшкодування сплаченого державного мита у розмірі 25’500 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя Мєзєнцев Є.І.

Надруковано у 3 примірниках:

1 –позивачу

2 –відповідачу

3 –господарському суду Донецької області