СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.08                                                                                 Справа № 16/639.

Суддя Шеліхіна Р.М., розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Лугспецвуглепоставка”, м. Луганськ

до Державного підприємства „Ровенькиантрацит”, м. Ровеньки

про стягнення 128797 грн. 94 коп.

при секретарі судового засідання Маценко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача –Помазан Ю.П., директор,

Белоконь О.П., дов. від 12.09.06.;

від відповідача –Шамкій В.М., довіреність від 28.12.07. № 1-3/3д-19,

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань у період з листопада 2006р по листопад 2007р.на суму 106232,27 грн., 3% річних у сумі 22565,67 грн. за невиконання рішення Господарського суду Луганської області від 17.10.06. № 2/427 про стягнення з Державного підприємства “ Ровенькиантрацит” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Лугспецвуглепоставка” 694328,61 боргу.

Відповідач відзивом від 25.01.08. проти позову заперечує у зв’язку з відсутністю, на думку відповідача, підстав для стягнення інфляційних нарахувань і річних за невиконання рішення Господарського суду Луганської області від 17.10.06. № 2/427, оскільки в обов’язок відповідача не входить примусове виконання рішення суду.

Рішенням господарського суду Луганської області від 17.10.06. по справі №2/427 з Державного підприємства „Ровенькиантрацит”, м. Ровеньки Луганської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Лугспецвуглепоставка”, м. Луганськ стягнуто борг за поставлений товар на загальну суму 508679,99грн., інфляційні нарахування на суму 88410,16грн., 3% річних у сумі 28365,90грн., витрати по сплаті державного мита у сумі 6254,56грн., 118грн. на інформаційно –технічне забезпечення судового процесу та витрати на послугу адвоката в сумі 62500грн.

На час розгляду даної справи позивач не довів суду обставин з приводу виконання рішення від 17.10.06. по справі №2/427 органом виконання судових рішень: пред’явлення наказу до виконання та вчинення виконавчих дій по виконанню наказу на користь позивача по справі.

Позовні вимоги по даній справі позивач обґрунтовує тим, що відповідач своєчасно не сплатив йому стягнуті за рішенням суду від 17.10.06. по справі №2/427 грошові кошти, а в обґрунтування цих вимог позивач посилається на ст. 625 Цивільного кодексу України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Зобов’язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є:

1)договори та інші правочини;

2)створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3)завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4)інші юридичні факти.

Цивільні права та обов’язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України).

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов’язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування (ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України).

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов’язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України).

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов’язків може бути настання або ненастання певної дії (ч. 6 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Позивачем на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України заявлені вимоги про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань у період з листопада 2006р по листопад 2007р.на суму 106232,27 грн., 3% річних у сумі 22565,67 грн. за прострочення грошового зобов’язання, яке виникло у відповідача, на думку позивача, з рішення господарського суду Луганської області від 17.10.06. по справі №2/427 стосовно стягнення боргу за поставлений товар на загальну суму 508679,99грн., інфляційних нарахувань на суму 88410,16грн., 3% річних у сумі 28365,90грн., витрат по сплаті державного мита у сумі 6254,56грн., 118грн. на інформаційно –технічне забезпечення судового процесу та витрат на послугу адвоката в сумі 62500грн.

Жодним актом цивільного законодавства України не встановлено, що при невиконанні у добровільному порядку рішення господарського суду про стягнення грошових коштів у боржника виникає саме цивільний обов’язок відшкодовувати втрати від інфляції та сплачувати 3% річних.

Після набрання рішенням господарського суду Луганської області від 17.10.06. по справі №2/427 законної сили у відповідача не виникло цивільного обов’язку, і відповідно, положення ст. 625 Цивільного кодексу України в даному випадку застосуванню не підлягають.

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

З урахуванням вищезазначеного, у даному випадку застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України можливо у зв’язку з цивільним обов’язком щодо сплати грошових коштів відповідачем на користь позивача за поставлений по договору товар. Тоді як позивач розраховує інфляційну складову та 3% річних з загальної суми, присудженої до стягнення рішенням господарського суду Луганської області від 17.10.06. по справі №2/427 (борг+ інфляція+ відсотки+ послуги адвоката і, навіть, судові витрати).

Як було вказано вище, жодним актом цивільного законодавства України не закріплено, що при невиконанні у добровільному порядку рішення господарського суду про стягнення грошових коштів у боржника виникає саме цивільний обов’язок відшкодовувати втрати від інфляції та сплачувати 3% річних.

Отже, після набрання рішенням господарського суду Луганської області від 17.10.06. по справі №2/427 законної сили у відповідача не виникло цивільного обов’язку, і відповідно, положення ст. 625 Цивільного кодексу України в даному випадку застосуванню не підлягають.

Крім цього слід зазначити, що відповідач має право добровільно виконати рішення суду, а обов’язок з примусового виконання судових рішень у встановленому законом порядку несе орган виконання рішень –Державна виконавча служба Міністерства юстиції України. В матеріалах справи відсутні докази пред’явлення позивачем наказу по рішенню господарського суду Луганської області від 17.10.06. по справі №2/427 до виконання в органи виконавчої служби, адже Закон України «Про виконавче провадження»та інші законодавчі акти, які регулюють правовідносини сторін на стадії виконання рішення суду, містять ряд підстав для зупинення, закінчення (мировою угодою) виконавчого провадження з причин, не пов’язаних з протиправною поведінкою боржника (відповідача).

Таким чином, позовні вимоги до задоволення не підлягають за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Згідно з вимогами ст.49 ГПК України судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.33,34,35,49,82,84,85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1.          Відмовити у позові.

2.          Судові витрати покласти на позивача.

Рішення підписане 19.02.08.

Суддя                                                                                  Р.М. Шеліхіна