ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
31.01.08                                                                                           Справа № 5/1586-19/299А
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді                              Юрченка Я.О.

суддів                                                  Процик Т.С.

Галушко Н.А.

розглянув апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова, м.Львів

на постанову Господарського суду Львівської області від 24.10.2006р.

у справі № 5/1586-19/299А

за позовом Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова, м.Львів

до Приватної фірми „Буковина”, м.Львів

до Компанії „Веліа Системз Лімітед” (LLC “Velia Systems Limited”), Великобританія (England)

про визнання недійсним контракту № 01-03/11-GВ від 03.11.2004р. та зобов”язання ПФ „Буковина”, за наявності умислу на заподіяння шкоди бюджету, зменшити у документах податкової звітності (деклараціях) суму бюджетного відшкодування на 1215613 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Саковець В.П. –старший державний податковий інспектор.

від відповідача 1: Семенюта Д.В. –представник.

від відповідача 2: не з”явився.

Особам, які беруть участь у справі, роз’яснено їх процесуальні права та обов’язки, передбачені ст.ст. 27, 29, 49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України. Заяв про відвід суддів та секретаря не поступало.

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду Львівської області від 24.10.2006р. у справі № 5/1586-19/299А відмовлено в задоволенні позову ДПІ у Личаківському районі м.Львова до ПФ “Буковина” та Компанії “Веліа Системз Лімітед” про визнання недійсним контракту № 01-03/11-GB від 03.11.2004р. та зобов”язання ПФ “Буковина”, за наявності умислу на заподіяння шкоди бюджету, зменшити у документах податкової звітності (деклараціях) суму бюджетного відшкодування на 1215613 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не було доведено умисел відповідача1 та завідомо суперечний інтересам держави і суспільства характер укладеного контракту № 01-03/11-GB від 03.11.2004р. та не доведено того, що ПФ «Буковина»мала на меті формування відповідної податкової звітності з метою заявлення до відшкодування сум податкового кредиту.

Судом першої інстанції було встановлено, що діяльність відповідача1 при укладенні спірної угоди не була спрямована на ухилення від сплати податків та приховування від оподаткування прибутків та доходів, а спірний контракт було укладено з метою отримання прибутку, що підтверджується фактом отримання коштів за поставлену продукцію.

Крім того, судом першої інстанції при прийнятті рішення враховано, що вимоги контракту виконані його сторонами в повному обсязі, що підтверджується відповідними документами, які підтверджують факт перевезення товару та вивезення за межі митної території України (міжнародні товарно-транспортні накладні та вантажно-митні декларації, на яких митним органом, який здійснював митне оформлення експорту товарів, вчинено напис про фактичне вивезення задекларованих товарів за межі митної території України), та документами, що підтверджують факт оплати за поставлену продукцію (повідомлення про надходження валютних коштів та банківські виписки).

Не погоджуючись з постановою господарського суду Львівської області від 24.10.2006р. у справі № 5/1586-19/299А ДПІ у Личаківському районі м.Львова оскаржила дане рішення в апеляційному порядку, просить скасувати постанову суду першої інстанції у даній справі та винести нову, якою позов задоволити.

Скаржник вважає, що оскаржувана постанова прийнята у зв”язку із неправильним застосуванням норм права.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, що господарським судом Львівської області при винесенні рішення не врахована інформація, яка міститься в листі Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 18.04.2005р. № 28-27/484, згідно з яким контрагент позивача Компанія “Velia Systems Limited” визначена в державному реєстрі “Companies House” як “спляча”. Крім цього, за інформацією Державного реєстру компаній Великобританії “Companies House” та кредитного бюро “First Report” Компанія “Velia Systems Limited” є неторговельною компанією та компанією, що не функціонує. Також згідно вказаної інформації показники бухгалтерських звітів компанії станом на 31.01.03, 31.01.04, 31.01.05 свідчать про відсутність матеріальних та нематеріальних активів, готівкових коштів та товарообігу, що свідчить про відсутність товарообігу між відповідачами, що позбавляє права на експортне відшкодування відповідача1.

Тому, скаржник вважає, що угоди, укладені від імені цих підприємств, предметом яких є одержання доходів (бюджетного відшкодування), слід розцінювати як такі, що укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства.

Крім того, скаржник вказує, що умисел як форма вини є в тому випадку, якщо особа усвідомлювала неправомірність своєї поведінки, передбачала її наслідки і бажала або свідомо допускала їх настання. Тому, умисел на вчинення неправомірних дій мав відповідач 1, оскільки він свідомо оформляв експортні операції і подавав відповідну податкову звітність з метою заявлення до відшкодування сум податкового кредиту. Представник скаржника у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав.

Відповідач1 у запереченні на апеляційну скаргу та представник відповідача1 в судовому засіданні заперечують проти доводів апеляційної скарги, вважають постанову господарського суду Львівської області від 24.10.2006р. у даній справі законною та обґрунтованою, винесеною на підставі правильно встановлених обставин справи з повним додержанням норм матеріального і процесуального права, і тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду –без змін.

Відповідач2 явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, заперечень на апеляційну скаргу не подав. Суд розглядає справу за відсутності представника відповідача2 на підставі наявних в справі доказів в порядку ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши наявні докази по справі, встановив, що 03.11.2004р. між відповідачем1 та відповідачем2 був укладений контракт № 01-03/11-GB, за яким ПФ “Буковина” зобов”язується передати, а компанія “Веліа Системз Лімітед” прийняти та оплатити шкіряний напівфабрикат “вет-блю” зі шкіри ВРХ на умовах визначених даним контрактом.

На виконання вищезазначеного контракту та у відповідності до його умов відповідачем1 протягом листопада 2004 року –лютого 2005 року відвантажено та передано відповідачу2 на умовах FCA-м.Львів, Україна шкіряний напівфабрикат “вет-блю” зі шкіри ВРХ сорту А.

Факт виконання перевезень товару та вивезення його за межі митної території України підтверджується належним чином оформленими міжнародними товарно-транспортними накладними та вантажними митними деклараціями.

Судом встановлено, що у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 243 від 01.03.2002р. “Про вдосконалення механізму відшкодування бюджетної заборгованості з податку на додану вартість за операціями з експорту продукції”, а також “Порядку підтвердження відомостей про фактичне вивезення товарів за межі митної території України», затвердженого спільним наказом Державної податкової адміністрації України та Державної митної служби України №163/121 від 21.03.2002р., на всіх примірниках вантажних митних декларацій, згідно яких відповідачем1 експортувався товар за межі митної території України на виконання контракту №01-03/11-GB від 03.11.2004р., митним органом вчинено напис про фактичне вивезення задекларованих у вантажних митних деклараціях товарів за межі митної території України в повному обсязі, який засвідчений гербовою печаткою митного органу і підписом відповідальної особи.

Судом також встановлено, що оплату за отриманий товар відповідачем2 проведено, а факт отримання відповідачем1 коштів за поставлений товар підтверджується повідомленнями про надходження валютних коштів та банківськими виписками.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов’язання, вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст.208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Як вказано в п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 28.04.1978р. „Про судову практику в справах про визнання недійсними угод” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

У п.11 Роз”яснення Вищого Арбітражного суду України № 02-5/111 від 12.03.1999р. “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов”язаних з визнанням угод недійсними” визначено, що при визнанні угоди недійсною необхідно встановити: у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу.

Наявність умислу у сторін означає, що вони, виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів протиправності контракту № 01-03/11-GB від 03.11.2004р. укладеного між ПФ “Буковина” та компанією “Веліа Системз Лімітед”, а також наявності наміру (умислу) у відповідача1 на вчинення спірної угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

З матеріалів справи вбачається, що товар, який був предметом купівлі-продажу, не обмежений та не вилучений з цивільного обороту України, господарські операції, що є предметом даного спору, здійснювалися правоздатними юридичними особами і по своїй суті не суперечать інтересам держави.

Колегія суддів вважає, що лист Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 18.04.2005р. № 28-27/484 не може бути належним та допустимим доказом в частині доводів позивача про відсутність товарообігу між ПФ “Буковина” та компанією “Веліа Системз Лімітед”, виходячи з наступного.

Податковим органом не надано жодних належних та допустимих доказів, що компанія «Веліа Системз Лімітед»у листопаді 2004 року –лютому 2005 року не провадила господарської діяльності, термін «спляча»відсутній у законодавстві України, а інформація, яка міститься у листі, не може бути підставою для висновку про відсутність товарообігу між учасниками зовнішньоекономічної операції, оскільки не відповідає вимогам, які ставляться ст.70 Кодексу адміністративного судочинства до доказів.

Згідно із ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України – обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

У відповідності до ст.1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” первинний документ –документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Факт виконання контракту № 01-03/11-GB від 03.11.2004р. обома його сторонами підтверджується первинними документами, які є в матеріалах справи, що в свою чергу підтверджує реальність та дійсність цього контракту.

Факт транспортування товарів на виконання спірного контракту за межі митної території України підтверджується товаросупровідними документами, а саме міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR).

Вантажними митними деклараціями підтверджується факт вивезення товарів за межі митної території України на виконання спірного контракту.

Крім того, на всіх примірниках вантажних митних декларацій, згідно яких відповідачем1 експортувався товар на виконання контракту № 01-03/11-GB від 03.11.2004р., у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 243 від 01.03.2002р. “Про вдосконалення механізму відшкодування бюджетної заборгованості з податку на додану вартість за операціями з експорту продукції”, а також “Порядку підтвердження відомостей про фактичне вивезення товарів за межі митної території України», затвердженого спільним наказом Державної податкової адміністрації України та Державної митної служби України № 163/121 від 21.03.2002р., митним органом вчинено напис про фактичне вивезення задекларованих у вантажних митних деклараціях товарів за межі митної території України в повному обсязі, який засвідчений гербовою печаткою митного органу і підписом відповідальної особи. Згідно з вказаними нормативними актами такий напис вчиняється митним органом, що здійснював митне оформлення експорту товарів, виключно після одержання з митного органу, розташованого на митному кордоні України, через який здійснювалося вивезення товарів, офіційного повідомлення про фактичне вивезення товарів за межі митної території України у повному обсязі.

Факт надходження коштів від компанії «Веліа Системз Лімітед»на поточний рахунок ПФ «Буковина»в якості оплати за отриманий згідно вищевказаного контракту товар підтверджується повідомленнями про надходження валютних коштів та банківськими виписками.

Крім того, посилання позивача на лист Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 18.04.2005р. № 28-27/484 не береться судом до уваги, оскільки стосується виключно компанії “Веліа Системз Лімітед” та жодним чином не вказує на наявність умислу у ПФ «Буковина»на вчинення спірного контракту з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Щодо питання товарообігу, то як вбачається з матеріалів справи, товарообіг відбувався у ПФ «Буковина»не з компанією «Веліа Системз Лімітед», а з фірмою S.P.A.»(Італія), на адресу якої здійснювалися поставки товару.

Адже, згідно з частиною 4 пункту 1 зовнішньоекономічного контракту № 01-03/11-GB від 03.11.2004р., укладеного між ПФ «Буковина»(Продавець) та компанією «Веліа Системз Лімітед»(Покупець), Покупець може вимагати від Продавця поставки товару третій стороні, яку він вкаже і яка прийме товар у відповідності до умов цього договору. Згідно із частиною 3 пункту 4 вказаного контракту, в разі, якщо Покупець вимагатиме поставки товару третій стороні, він повинен завчасно повідомити про це Продавця. Також відповідно до цього пункту контракту передбачено можливість поставки в ряд країн, серед яких є, зокрема, Італія. Контрактом не передбачено необхідності укладення в цьому випадку додатків до контракту, йдеться лише про повідомлення Покупцем Продавця.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до вказаних норм контракту №01-03/11-GB від 03.11.2004р. та на підставі повідомлення Покупця (компанії «Веліа Системз Лімітед») №1104/1 від 04.11.2004р. отримувачем товару за вищевказаним зовнішньоекономічним контрактом виступала фірма VIMOS S.P.A. Viale Europa, 8 36053 Gambellara (VI) Italy.

З наявного в матеріалах справи листа Міністерства економіки України від 14.03.2007р. № 135-27/324 вбачається, зокрема, що компанія VIMOS S.P.A. створена 05.09.1994р., внесена до Реєстру компаній Торговельної палати м.Віченца 27.09.1994р.; адреса компанії Gambellara (VI), Viale Europa, 8 36053 Italy; статутний капітал становить 1млн. 500тис. євро; основними напрямками діяльності компанії є виробництво та оптова торгівля шкірою та текстильною продукцією, включаючи їх похідні; імпорт з інших країн, особливо з Східної Європи, необробленої та обробленої шкіри різних видів; компанія VIMOS S.P.A. має дозвіл на здійснення зовнішньоекономічної діяльності з 09.02.1995 року; компанія VIMOS S.P.A. має річний обіг від 15 до 40 млн. євро та спеціалізується, головним чином, на імпорті шкірсировини з Російської Федерації та України.

Щодо посилання позивача на непредставлення ПФ «Буковина»доказів фактичного отримання товару італійською фірмою S.P.A.», то суд погоджується із твердженням відповідача1 про відсутність у нього можливості та обов»язку доведення факту отримання вантажу отримувачем –фірмою S.P.A.», оскільки відповідач1 не відповідає за вручення вантажу безпосередньо отримувачу і тому не зобов»язаний мати такі докази.

Так, згідно з пунктом 4 зовнішньоекономічного контракту від 03.11.2004р. № 01-03/11-GB, укладеного між ПФ «Буковина»та Компанією «Веліа Системз Лімітед», поставка здійснюється на умовах FCA м.Львів, Україна, відповідно до умов INCOTERMS-2000.

Відповідно до Указу Президента України «Про застосування міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів»від 04.10.1994р. № 567/94 суб’єкти підприємницької діяльності України при укладенні зовнішньоекономічних договорів (контрактів), предметом яких є товари, зобов’язані застосовувати та додержуватися Правил «Інкотермс».

Відповідно до «Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати»(Інкотермс) (редакція 2000 року), які введені в дію з 01.01.2000р., умова FCA –«Франко-перевізник (...назва місця)»означає, що продавець здійснює поставку товару, який пройшов митне очищення для експорту, шляхом передання призначеному покупцем перевізнику у названому місці (в даному випадку - м. Львів, Україна). Відповідно до п.п. а) пункту А.3 «Договори перевезення та страхування»розділу А. «Обов’язки продавця»визначено «Немає зобов’язань».

У відповідності до частини 2 пункту 4 контракту поставка здійснюється за рахунок Покупця чи третьої сторони, визначеної Покупцем.

Таким чином, продавець (ПФ «Буковина») не несе зобов’язань по укладенню договору перевезення з перевізником, а також не несе зобов’язань по фактичній передачі товарів безпосередньо отримувачу товару - фірмі MOS S.P.A.», а несе зобов’язання по передачі товару перевізнику.

Факт передачі товару продавцем (ПФ «Буковина») перевізнику (ЗАТ ТЕК «Західукртранс»), який в листопаді 2004 року –лютому 2005 року здійснював перевезення товару автомобільним транспортом на виконання зовнішньоекономічного контракту від 03.11.2004р. №01-03/11-GB, підтверджується підписами і штампами перевізника у міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR), згідно яких здійснювалось перевезення товару. З цього моменту обов’язок продавця по поставці товарів згідно з умовами спірного зовнішньоекономічного контракту та умов INCOTERMS-2000 вважається виконаним.

«Конвенція про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів»(КДПВ), у відповідності до ст.1 якої здійснювалось перевезення товару перевізником на виконання спірного зовнішньоекономічного контракту та виписувалися CMR, у статті 5 передбачає, що накладна (CMR) складається у трьох оригіналах, підписаних відправником і перевізником. Перший примірник накладної передають відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Тому закономірною є та обставина, що графа 24 першого примірника міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) про одержання вантажу фірмою OS S.P.A.»є незаповненою, адже перший примірник CMR (примірник відправника –ПФ «Буковина») не може містити відмітки одержувача «вантаж одержано», оскільки ПФ «Буковина»не супроводжувало вантаж і не мало обов’язку супроводжувати вантаж. Перший примірник CMR містить відмітку про одержання товару перевізником до перевезення, тобто підтверджує факт передачі товару відправником перевізнику, що у відповідності до умов FCA м.Львів, Україна, є підтвердженням належного виконання обов’язку по поставці товару продавцем. А відмітка «вантаж одержано»може міститися тільки в другому (примірнику одержувача) та третьому примірнику (примірнику перевізника) міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR).

Таким чином, відсутність відмітки у графі 24 першого примірника міжнародних товарно-транспортних накладних не може бути доказом неотримання вантажу фірмою S.P.A.».

Докази неотримання вантажу фірмою S.P.A.»позивачем в порядку ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України суду не представлено, факт такого отримання податковим органом не спростовано.

Постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 1056 від 25.07.2002р. "Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки" доказами спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів визначає, зокрема, надані податковими органами відомості про відсутність підприємства, організації (сторони угоди) за юридичною та фактичною адресою, про визнання недійсними в установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних) документів, про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності та інше. Таких доказів спрямованості умислу у ПФ «Буковина»на приховування від оподаткування прибутків та доходів позивачем в судовому засіданні представлено не було.

Також суд не погоджується із твердженням позивача про те, що сам факт декларування бюджетного відшкодування податку на додану вартість і як наслідок цього одержання такого відшкодування суперечить інтересам держави та суспільства. Адже інтересам держави та суспільства може суперечити тільки незаконне декларування та незаконне отримання бюджетного відшкодування податку на додану вартість з бюджету. А право платника податку на отримання бюджетного відшкодування податку на додану вартість при умові правильності його визначення прямо передбачено Законом України «Про податок на додану вартість». Доказів неправомірності декларування ПФ «Буковина»в листопаді 2004 року – лютому 2005 року сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість внаслідок здійснення вищенаведених зовнішньоекономічних операцій позивачем надано не було.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості доводів позивача про укладення спірного контракту з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства.

Відповідно до ст.208 Господарського кодексу України, єдиним наслідком визнання недійсним господарського зобов'язання як такого, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за наявності наміру лише у однієї із сторін, є повернення усього одержаного нею другій стороні та стягнення за рішенням суду в доход держави одержаного останньою або належне їй на відшкодування виконаного. Такого наслідку, як зменшення суми бюджетного відшкодування у документах податкової звітності (деклараціях) чинним законодавством не передбачено. З огляду на це, апеляційний господарський суд вважає безпідставною позовну вимогу позивача, якою він вимагає зобов’язати відповідача1 зменшити у документах податкової звітності суму бюджетного відшкодування на 1215613 грн.

Згідно із ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Згідно із ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Позивач не подав у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів, які б достовірно підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтовували умисел у відповідача1 на укладення спірного контракту з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, та наявність підстав для зобов”язання відповідача1 зменшити у документах податкової звітності (деклараціях) суми бюджетного відшкодування.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що постанова господарського суду Львівської області від 24.10.2006р. у даній справі відповідає вимогам чинного законодавства України, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування апеляційним господарським судом відсутні.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 79, 86, 158, 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, Львівський апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

Постанову Господарського суду Львівської області від 24.10.2006р. у справі № 5/1586-19/299А залишити без змін, апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова, м.Львів - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий суддя                                                                                Юрченко Я.О.

Суддя                                                                                                    Процик Т.С.

Суддя                                                                                                    Галушко Н.А.