ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2008 р.

№ 35/210-07

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Дніпропетровськ (далі –територіальне відділення АМК)

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2007 та

постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.10.2007

зі справи № 35/210-07

за позовом міського комунального виробничого підприємства “Дніпроводоканал”, м. Дніпропетровськ (далі –МКВП “Дніпроводоканал”)

до територіального відділення АМК

про визнання недійсним рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК,

третя особа –Дніпропетровський державний центр стандартизації, метрології та сертифікації, м. Дніпропетровськ (далі –Дніпропетровський ДЦСМС).

Судове засідання проведено за участю представників:

позивача – Старовицької О.П.,

відповідача – Бідняка А.В., Москаленка Т.Г.,

третьої особи –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про визнання недійсним рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК від 01.12.2006 № 13.5/18-п зі справи № 26.1/45 (далі –оспорюване рішення).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2007 (суддя Широбокова Л.П.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.10.2007 (колегія суддів у складі: суддя Кузнецова І.Л. - головуючий, судді Чимбар Л.О. і Верхогляд Т.А.), позов задоволено частково: визнано недійсними “частину 2” і “частину 3” оспорюваного рішення; з територіального відділення АМК стягнуто на користь МКВП “Дніпроводоканал” 56, 66 грн. державного мита і 78, 66 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в решті позову відмовлено.

У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції з посиланням, зокрема, на статті 12, 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, Закон України “Про метрологію та метрологічну діяльність” виходили з того, що: дії МКВП “Дніпроводоканал”, про які йдеться в оспорюваному рішенні та які згідно з останнім визнано зловживанням монопольним (домінуючим) становищем, не можуть вважатися таким зловживанням; водночас необґрунтованими є позовні вимоги щодо визнання недійсним оспорюваного рішення в частині визнання названого підприємства таким, що займало монопольне (домінуюче) становище на певному товарному ринку, зазначеному в цьому рішенні.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України територіальне відділення АМК просить: скасувати оскаржувану постанову апеляційної інстанції; скасувати оскаржуване рішення місцевого господарського суду в частині “визнання недійсним частин 2 та 3” оспорюваного рішення; передати справу на новий розгляд; судові витрати віднести на МКВП “Дніпроводоканал”. Скаргу мотивовано порушенням попередніми судовими інстанціями у розгляді даної справи норм матеріального і процесуального права, в тому числі статей 13, 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, статей 47, 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), пункту 4.15 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України (затверджені наказом Держжитлокомунгоспу від 01.07.1994 № 65).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. А згідно з частиною другою статті 4 названого Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Відповідно ж до приписів статті 60 Закону України ”Про захист економічної конкуренції” рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду.

У пункті 4 Інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005 також зазначено: “Закони України можуть передбачати вирішення певних категорій публічно-правових спорів в порядку іншого судочинства (наприклад, стаття 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлює, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення)”.

Отже, розгляд даної справи здійснюється за правилами ГПК України.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- згідно з оспорюваним рішенням:

1) визнано, що МКВП “Дніпроводоканал” займало монопольне (домінуюче) становище на ринку централізованого водопостачання та водовідведення в межах власних мереж, які розташовані на території міста Дніпропетровська, з часткою 100 відсотків, у період з 2001 по 2004 рік;

2) дії МКВП “Дніпроводоканал” щодо встановлення періодичності проведення повірок лічильників холодної та гарячої води, які використовуються для обліку води у комунально-побутовій сфері, в інші, ніж установлено паспортом терміни при прийнятті їх в експлуатацію, визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції” і визначеним частиною першою статті 13 цього Закону у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на названому ринку, що призвело до ущемлення інтересів споживачів, яке було й неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку;

3) на МКВП “Дніпроводоканал” накладено штраф у сумі 7 000 грн. за відповідне порушення законодавства про захист економічної конкуренції згідно з абзацом другим частини другої статті 52 Закону України “Про захист економічної конкуренції”;

- МКВП “Дніпроводоканал” не подано доказів того, що його частка на ринку централізованого водопостачання та водовідведення в межах власних мереж, які розташовані на території міста Дніпропетровська, в період з 2001 по 2004 рік менша 100 відсотків;

- згідно з ДСТУ 2708-99 “Повірка засобів вимірювальної техніки” територіальні органи Держстандарту України та акредитовані метрологічні служби повинні проводити аналіз результатів метрологічної повірки; якщо результати періодичної повірки або державного метрологічного нагляду свідчать про те, що засоби вимірювальної техніки не відповідають метрологічним нормам протягом встановленого міжповірочного інтервалу, територіальний орган Держстандарту України, що проводить повірку на закріпленій території, може приймати рішення про зменшення міжповірочного інтервалу;

- Держстандартом України було прийнято рішення про скорочення міжповірочного інтервалу щодо повірки лічильників холодної води до 12 місяців (лист від 04.12.1992 № 19067712, акт проведення робіт по вивченню експлуатаційних властивостей лічильників холодної води в міжповірочний інтервал від 20.11.1999);

- в оспорюваному рішенні “наведено лише три факти щодо зменшення повірочного інтервалу лічильників, з яких в одному випадку повірочний інтервал встановлено в 24 місяці, що відповідає рішенню Держстандарту (Протокол № 5 засідання НТК з метрології від 11.12.2002р.).”

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення” рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення з цієї справи не узгоджуються з відповідними вимогами з урахуванням такого.

1) Причиною спору в даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання оспорюваного рішення недійсним.

У пункті 2 роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів” зазначено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

У прийнятті оскаржуваних рішення та постанови попередні судові інстанції не встановили й не відобразили в цих рішеннях, яким вимогам якого саме нормативно-правового акта не відповідає, на думку цих судових інстанцій, оспорюване рішення у частинах, визнаних недійсними;

2) В абзаці другому пункту 4 роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 10.12.1996 № 02-5/422 “Про судове рішення” вказується, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом; викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Однак попередні судові інстанції не надали жодної оцінки та не перевірили належними засобами доказування доводи територіального відділення АМК (які наводилися, зокрема, у відзиві на позовну заяву, в апеляційній скарзі та інших документах зі справи) про те, що:

- у згаданому листі Дніпропетровського ДЦСМС від 04.12.1992 № 190677 йшлося про те, що названий Центр лише “вважає за потрібне” скоротити міжповірочний інтервал до одного разу на рік (втім, МКВП “Дніпроводоканал” встановлював у 2001 році терміни повірки приладів обліку води у 18 місяців);

- згаданий протокол № 5 засідання науково-технічної комісії з метрології Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики датований 11.12.2002, а тому не міг враховуватися МКВП “Дніпроводоканал” у встановленні термінів періодичності проведення перевірок приладів обліку води саме в 2001 році;

- у також згадуваному акті проведення робіт від 20.11.1999, затвердженому начальником управління Державного комунального управління водоканалізаційного господарства м. Дніпропетровська та заступником директора Дніпропетровського ДЦСМС, зазначалося лише, що названі органи “вважають за потрібне” встановити міжповірочний термін для лічильників холодної води ВКСМ, ВКОС, СКВ, УВК, СТВ, ВТ у 12 місяців (причому МКВП “Дніпроводоканал” встановлювало терміни повірки у 18 місяців).

Суд першої інстанції (з висновками якого погодилася й апеляційна інстанція), пославшись в оскаржуваному рішенні на Закон України “Про метрологію та метрологічну діяльність”, не зазначив його конкретних норм. Однак зі змісту цього рішення вбачається, що норми названого Закону, якими керувався суд, належать до тієї редакції відповідного Закону, яка набрала чинності з 01.01.2005 (згідно з Законом України від 15.06.2004 № 1765-IV) і тому не могла застосовуватись до спірних правовідносин, що стосувалися, як вбачається з установлених попередніми судовими інстанціями обставин, періоду часу з 2001 по 2004 рік.

Не здійснивши належним чином оцінки як доказів у справі названих документів (і пов’язаних з ними доводів територіального відділення АМК) та до того ще й застосувавши норми матеріального права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, попередні судові інстанції не встановили з достатньою повнотою обставин, пов’язаних з обов’язковістю цих документів саме для МКВП “Дніпроводоканал” та з додержанням їх названим підприємством (якщо вони дійсно були для нього обов’язковими);

3) Згідно з пунктом 4.15 названих вище Правил (затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65) повірці представником Держспоживстандарту підлягають усі водолічильники в обумовлені паспортом строки.

Із з’ясованого попередніми судовими інстанціями змісту оспорюваного рішення вбачається, що як зловживання монопольним становищем за цим рішенням кваліфіковано дії МКВП “Дніпроводоканал” щодо встановлення інших, ніж передбачено паспортом, термінів повірки не взагалі щодо будь-яких лічильників води, а саме стосовно тих, що приймаються в експлуатацію (“при прийнятті їх в експлуатацію”).

З урахуванням наведеного господарські суди мали перевірити (але не перевірили) обґрунтованість доводів територіального відділення АМК про те, що відповідні прилади обліку є новими, пройшли належні державні приймальні випробування, згідно з якими органами Держстандарту України встановлено міжповірочний інтервал, відображений, зокрема, у паспорті на прилад, і такий строк необґрунтовано скорочувався (порівняно з паспортом) позивачем зі справи;

4) Місцевий господарський суд, мотивуючи своє рішення зі справи, зазначив, зокрема, що “перелік дій (бездіяльності) суб’єктів господарювання, які є зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, визначено в частині 2 статті 13 Закону (йдеться про Закон України “Про захист економічної конкуренції”), який не містить дій, аналогічних порушенню, що встановлено відповідачем”.

Такий висновок суду є невірним, тому що:

по-перше, як свідчить знову ж таки з’ясований господарськими судами зміст оспорюваного рішення, дії МКВП “Дніпроводоканал” кваліфіковано територіальним відділенням АМК за ознаками частини першої, а не частини другої статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції”;

по-друге, частина перша зазначеної статті містить кваліфікуючі ознаки зловживання монопольним (домінуючим) становищем стосовно будь-яких випадків такого зловживання, а частина друга –перелік деяких відповідних випадків, причому цей перелік жодним чином не є вичерпним, про що свідчить вжите в абзаці першому цієї частини слово “зокрема”. Отже, відсутність у згаданому переліку вказівки про ті чи інші дії суб’єкта господарювання не може вважатися перешкодою для кваліфікації таких дій за ознаками частини першої статті 13 названого Закону.

Відтак суд першої інстанції припустився неправильного застосування статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції”;

5) Так само не можна погодитися й з іншим мотивуванням рішення названого суду, а саме –про те, що “в оспорюваному Рішенні наведено лише три факти щодо зменшення повірочного інтервалу лічильників”. Ні стаття 13, ані інші норми названого Закону не містять положень стосовно якоїсь мінімальної кількості фактів, яка вважалася б достатньою для кваліфікації дій суб’єкта господарювання за ознаками зловживання монопольним (домінуючим) становищем. Отже, в принципі й одноразове відповідне порушення, належним чином встановлене й доведене, може бути підставою для здійснення такої кваліфікації;

6) Необґрунтованими в даному разі є й такі мотиви часткового задоволення позову, наведені в оскаржуваній постанові апеляційної інстанції:

- “для визначення правопорушення та притягнення до відповідальності необхідна наявність всіх його складових частин правопорушення, а саме: протиправних дій, шкоди, причинного зв’язку між протиправними діями та шкодою і вини в формі умислу”;

- “зловживання монопольним (домінуючим) становищем передбачає умисне вчинення дій, які свідчать про зловживання”.

По-перше, ні про яку “шкоду” в даній справі взагалі не йдеться. Шкода є цивільно-правовою категорією, а відносини сторін у цій справі не є цивільно-правовими в розумінні частини першої статті 1 Цивільного кодексу України.

По-друге, чинне законодавство про захист економічної конкуренції не ставить застосування передбаченої ним відповідальності за порушення цього законодавства у залежність від наявності у суб’єкта господарювання вини, в тому числі в формі умислу.

Таким чином попередні судові інстанції у розгляді даної справи:

- припустилися неправильного застосування норм матеріального права, в тому числі Закону України “Про захист економічної конкуренції” і Закону України “Про метрологію та метрологічну діяльність”;

- не здійснивши належним чином оцінки доводів відповідача та зібраних у справі доказів, не встановили усіх обставин, що входять до предмету доказування у справі, а відтак неправильно застосували й вимоги норм процесуального права – частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Водночас Вищий господарський суд України погоджується з висновками попередніх судових інстанцій щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного рішення недійсним у частині, яка стосується визнання МКВП “Дніпроводоканал” таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку централізованого водопостачання та водовідведення у визначених в цьому рішенні територіальних та часових межах. Тому у відповідній частині рішення та постанову попередніх судових інстанцій з даної справи підлягають залишенню без змін. В решті ж ці судові акти слід скасувати з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, встановити зазначені в цій постанові обставини справи, здійснити належну оцінку цих обставин, доводів сторін у справі і поданих ними доказів, правильно застосувати норми матеріального і процесуального права та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Що ж до розподілу судових витрат у справі, то він має бути здійснений за результатами нового розгляду справи.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України задовольнити.

2. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2007 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.10.2007 зі справи № 35/210-07 скасувати в частині, що стосується часткового задоволення позову і стягнення з Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України сум державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Справу у відповідній частині передати на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

3. У частині відмови в задоволенні позовних вимог зазначені рішення та постанову залишити без змін.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов