ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2008 р.

№
2-13/17885.2-2007 (2-5/7623.1-2006, 2-8/4349-05)

Вищий господарський
суд України у складі колегії  суддів :

головуючого

Овечкіна
В.Е.,

суддів

Чернова
Є.В., Цвігун В.Л.,

за  участю
представників  сторін  :

позивачів

-
Воронов-Лапицький М.А., Тарасенко Н.В.,

відповідача

- не
з'явився,

третіх
осіб

- Іщенко
Р.А.,

прокуратури

- Спорий
І.Г.,

розглянувши
у відкритому  судовому засіданні

касаційне
подання

заступника
військового прокурора ВМС України

на  рішення

від
09.06.2008 господарського суду АР Крим

у
справі

№2-13/17885.2-2007

за
позовом

Заступника
Генерального прокурора України  в
інтересах держави в особі Верховної Ради України,  Кабінету Міністрів України та Міністерства
оборони України

до (треті особи -

ТОВ
"Санді" ВАТ "Кримзалізобетон", 8 Гарнізонний будинок
офіцерів ВМС Збройних Сил України, фізична особа -ОСОБА_1 .).

про

визнання
недійсним договору міни нерухомого військового майна від 22.10.2004

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
господарського суду АР Крим від 09.06.2008 (суддя Жукова А.І.) в позові
відмовлено у зв'язку з відповідністю оспорюваного договору чинному
законодавству.

Заступник
військового прокурора ВМС України у внесеному касаційному поданні просить
рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись
на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і
процесуального права, а саме ч.4 ст.293 ГК України, ст.ст.238,241 ЦК України,
ст.ст.1,3,6 Закону України "Про правовий режим майна Збройних Сил
України" та  ст.ст.4,11112
ГПК України. Зокрема, військова прокуратура вважає, що рішення про
відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але
не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна,
а також цілісних майнових комплексів (в тому числі військових містечок) приймає
Кабінет Міністрів України із затвердженням за погодженням з Мінекономіки
переліку такого майна. Таким чином у Міністерства оборони України відсутні
повноваження щодо самовільного відчуження майна, у тому числі і шляхом
укладання договорів міни.

Положення
про порядок відчуження військового майна ЗС України, затверджене постановою КМ
України №1919 від 28 грудня 2000 року, є підзаконним нормативно-правовим актом
і не може суперечити нормам закону. Пункт 14 Положення, на який посилається суд
першої інстанції, фактично входить в суперечність із Законом, а тому не
підлягає застосуванню. Визнаючи даний факт, Кабінет Міністрів України не
випадково Постановою №314 від 1 березня 2007 року пункт 14 виключив із тексту
Положення.

Колегія
суддів, перевіривши обставини справи на предмет правильності застосування судом
норм матеріального та процесуального права і заслухавши пояснення присутніх у
засіданні представників позивачів, прокуратури та третьої особи, дійшла
висновку, що касаційне подання підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване
рішення -скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з наступних підстав.

Відповідно
до ст.11112 Господарського процесуального кодексу України вказівки,
що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої
інстанції під час нового розгляду справи.

Постановою
Вищого господарського суду України від 13.11.2007, якою попередні судові
акти у даній справі були скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду
першої інстанції, доручено останньому при новому розгляді справи з
достовірністю встановити наявність чи відсутність прийняття Кабінетом Міністрів
України рішення про відчуження спірного військового майна, як того вимагає ч.2
ст.6 Закону України "Про правовий режим майна Збройних Сил України".

Проте,
всупереч вимогам ст.11112 ГПК України зазначене питання судом не
з'ясовувалося, а суд в обгрунтування відсутності підстав для відмови в позові
знову обмежився посиланням на відповідність оспорюваного договору п.14
Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил
України, затвердженого постановою КМУ від 28.12.2000 №1919, який (п.14)
суперечить вищезгаданому закону, а тому на підставі ч.2 ст.4 ГПК України не
підлягає застосуванню судом.

Судом
також не враховано вимоги ч.4 ст. 293 Господарського кодексу України,
відповідно до якої не може бути об'єктом міни майно, віднесене законодавством
до основних фондів, яке належить до державної або комунальної власності, у разі
якщо друга сторона договору міни не є відповідно державним чи комунальним
підприємством.

Загальні
норми щодо порядку відчуження військового майна визначені ст.6 Закону України
"Про правовий режим майна у Збройних Силах України", згідно ч.2 якої
рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого
використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ,
надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого
майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони
України.

Враховуючи викладене, при
укладенні оспорюваного договору міни Міністерство оборони України перевищило
свої повноваження щодо розпорядження військовим майном (майновими комплексами),
оскільки з матеріалів справи не вбачається прийняття Кабінетом Міністрів
України  рішення щодо його відчуження.

Положення
про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил України,
затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 року
№1919, є нормативно-правовим актом, виданим на основі вищезазначеного Закону (а
саме ст.6) і на виконання його приписів (підзаконний акт).

Згідно
ч.ч.1,2 ст.4 ГПК України та керуючись роз'ясненнями п.5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 "Про застосування
Конституції України при здійсненні правосуддя" суди при вирішенні
господарського спору повинні виходити з того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу підлягають оцінці на відповідність як
Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що
нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи
суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці
правовідносини.

Судом
зазначеного не
враховано і знову помилково покладено в основу судового рішення вказаний
підзаконний акт, а саме п.14 Положення щодо відчуження військового майна шляхом
передачі його юридичним особам в обмін на житло для військовослужбовців та
членів їх сімей, яким всупереч приписам ч.2 ст.6 Закону України "Про
правовий режим майна у Збройних Силах України" визначено, що рішення про
відчуження такого військового майна приймає Міністерство оборони України. При
цьому положення закону до спірних правовідносин суд не застосував.

Колегія
враховує, що наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд
України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах,
пов'язаних з відчуженням військового майна (постанови ВСУ від 04.07.2006 у
справі №34/514-18/456 та від 19.09.2006 у справі №34/515-18/455).

Зважаючи
на це, касаційна інстанція вважає за необхідне на підставі ст.11112
Господарського процесуального кодексу України повторно доручити суду
першої інстанції при новому розгляді справи з достовірністю встановити
наявність чи відсутність прийняття Кабінетом Міністрів України за поданням
Міноборони України рішення про відчуження військового майна, яке є об'єктом
міни за оспорюваним договором, та з врахуванням цього вирішити спір відповідно
до вимог закону.

Враховуючи
викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11112 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне
подання заступника військового прокурора ВМС України задовольнити частково.

Рішення
господарського суду АР Крим від 09.06.2008 у справі №2-13/17885.2-2007
скасувати з передачею справи на новий розгляд до цього ж господарського суду.

Головуючий,
суддя
В.Овечкін

Судді:
Є.Чернов

В.Цвігун