ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.08                                                                                           Справа№ 3/8А

Суддя Н.Березяк при секретарі І. Сеник розглянула матеріали справи

за позовом: Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова

до відповідача-1: ТзОВ „Будкомплекс”, м.Львів

до відповідача 2: ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги”, м. Київ

Про визнання недійсним господарського зобов’язання

За участю представників:

Від позивача: Сивак В.М. - представник

Від відповідача-1: Шатула О.Г. - представник

Від відповідача-2: не з’явився

Представникам сторін роз’яснено права та обов‘язки, передбачені ст. ст. 49, 51 КАС України.

Суть спору: Державна податкова інспекція у Франківському районі м.Львова звернулася з позовом до ТзОВ „Будкомплекс” та ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги” про визнання недійсним господарського зобов’язання в порядку ст. ст. 207, 208 ГК України.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задоволити позовні вимоги з мотивів наведених в позовній заяві, матеріалах справи та поясненнях наданих в судовому засіданні.

Відповідач-1 з позовними вимогами не погоджується з підстав і мотивів, викладених у запереченні на позов. ТзОВ „Будкомплекс” стверджує, що жодного умислу на укладення спірного договору з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави не мала, а визнання недійсним установчих документів ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги” не є підставою визнання недійсним договору, укладеного до прийняття відповідного рішення Оболонського районного суду.

Відповідач-2 в жодне із судових засідань не з’явився, заперечень на позов не подав.

Розгляд справи неодноразово відкладався з метою витребування у позивача доказів в обґрунтування позовних вимог та уточнення вимог, щодо застосування наслідків, передбачених ст. 208 ГК України.

Спір розглядається за наявними в справі матеріалами і доказами з врахуванням доводів представника позивача, викладених в попередніх судових засіданнях.

В судовому засіданні 11.02.2008 року оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

В період 2006 року між ТзОВ „Будкомплекс” та ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги” проведено ряд господарських операцій, про що між сторонами були укладені ряд господарських договорів про проведення будівельно монтажних робіт. На виконання зазначених договорів ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги” надало ТзОВ „Будкомплекс” послуг на загальну суму 64 850,89 грн., що підтверджується податковими накладними (а.с.7,8). Свої договірні зобов’язання сторони виконали в повному обсязі.

Враховуючи ту обставину, що постановою Оболонського суду м. Києва від 30.07.2007 року визнано недійсними Статут та свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги”, податкова інспекція вважає, що включення відповідачем-1 до податкового кредиту податку на додану вартість є неправомірним. Саме з цих підстав ДПІ у Франківському районі звернулася з позовом про визнання недійсним в порядку ст. 207 ГК України господарського зобов’язання (яке виникло з угод по будівельно –монтажних робіт) таким, що вчинене з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства та просить застосувати наслідки, передбачені ст. 208 ГК України.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає до задоволення.

При прийнятті постанови, суд виходив з наступного :

У відповідності до вимог ч.1 ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідними умовами для визнання зобов‘язання недійсним відповідно до ч.1 ст.207 ГК України, є, зокрема, його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов‘язання і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Умисел юридичної особи, в даному випадку, визначається за умислом тієї особи, що укладала угоду, на підставі якої виникло таке зобов‘язання.

Орган державної податкової служби вважає, що сторони даного спору, укладаючи ряд господарських договорів діяли з умислом на приховування від оподаткування прибутків та доходів. В підтвердження умислу ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги”, позивач подав постанову Оболонського районного суду м. Києва від 30.07.2007 року у справі за № 2-А-407, яким визнано недійсними Статут ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги” та свідоцтво про реєстрацію платника податку.

Однак, наявність умислу не може бути підтверджена лише постановою районного суду про визнання установчих документів цієї сторони договорів недійсними, оскільки предметом дослідження у такій справі є, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладенні угод, що мали місце під час підприємницької діяльності суб'єкта.

Постанова суду в цивільній справі, яка набрала законної сили, є обов'язковою для господарського суду згідно з ч. 4 ст. 35 ГПК України щодо фактів (обставин), які встановлені судом і мають значення для вирішення спору. Сам факт визнання недійсними установчих документів ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги” не спричиняв недійсності всіх угод, укладених з моменту його державної реєстрації і до моменту виключення з державного реєстру. У рішенні суду відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що здійснюючи господарські операції, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам соціалістичної держави та суспільства.

Як вбачається з матеріалів справи, в грудні 2006 року ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги надало ТзОВ „Будкомплекс” послуги по будівельно –монтажних роботах на загальну суму 64 850,89 грн., що підтверджується податковими накладними № 76 від 19.12.2006 року, № 97 від 27.12.2006 року та № 88 від 22.12.2006 року (а.с.7,8). На момент здійснення господарських операцій ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги” було зареєстроване у встановленому законом порядку і не було виключене з державного реєстру підприємств і організацій України. Послуги, які були надані за договорами № 125 від 01.11.2006 року та № 151 від 30.11.2006 року про проведення будівельно –монтажних робіт (а.с.25-29) не обмежені та не вилучені з цивільного обороту України. Таким чином, господарські операції, що є предметом даного спору, здійснювалися правоздатними юридичними особами і по своїй суті не суперечать інтересам держави.

Враховуючи ту обставину, що господарські операції з надання послуг проводилися між відповідачами до визнання недійсними установчих документів ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги”, даючи правову оцінку згаданим доказам, суд прийшов до висновку, що органом державної податкової служби надано недостатньо доказів для встановлення мети згаданих вище підприємств, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, при проведенні зазначених операцій.

Що стосується постанови Оболонського районного суду від 30.07.2007 року, то ним не встановлено фактів неподання ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги” податкової звітності та приховування від оподаткування фінансових показників в періоди, коли були здійснені господарські операції.

Крім того, здійснюючи державну реєстрацію суб’єкта підприємницької діяльності –ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги”, держава через свої органи легалізувала діяльність підприємства і взяла на себе відповідальність за факт надання йому статусу суб’єкта господарювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" від 15 травня 2003 р. N 755-IV якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Як вбачається з матеріалів справи податковою інспекцією у Франківському районі м.Львова жодної перевірки ТзОВ „Будкомплекс” та зустрічних перевірок ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги” з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за 2006 рік не проводилось

На момент здійснення господарських операцій з проведення будівельно –монтажних робіт у ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги”, яке було зареєстроване у встановленому законом порядку і внесене до Єдиного державного реєстру, ТзОВ „Будкомплекс” не могло знати про невідповідність установчих документів контрагента вимогам чинного законодавства.

Окрім визнання недійсним господарського зобов’язання, орган державної податкової служби просив, застосувати наслідки передбачені ст. 208 ГК України, за наявності наміру у обох сторін.

Відповідно до ст. 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Господарське зобов’язання на загальну суму 64 850,89 грн. між ТзОВ „Будкомплекс” та ТзОВ „СЕБ Фінансові послуги” виникло згідно податкових накладних № 76 від 19.12.2006 року, № 97 від 27.12.2006 року та № 88 від 22.12.2006 року.

Позов подано позивачем до суду 28.12.2007 року. Таким чином, строки застосування адміністративно-господарських санкцій, визначені ст. 250 Господарського кодексу України сплили, тому в суду немає підстав для застосування таких санкцій.

Згідно із ч.4 ст.70 КАС України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином, податковим органом не доведено в межах належності і допустимості доказів здійснення господарських операцій з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства.

За таких обставин, господарський суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані і не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163,167 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

1.В задоволенні позову відмовити.

Постанову може бути оскаржено в порядку, визначеному главою 1 розділу ІV КАС України.

Повний текст Постанови виготовлений та підписаний, в порядку, визначеному ч.3 ст.160 КАС України, 14.02.2008 р.

Суддя