ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2008 р.

№ 2-5/8015-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів:

Глос О.І., Бакуліної С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ТОВ "ЛС"

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду від 24.10.2007 р.

у справі

№2-5/8015-2007

господарського суду

Автономної Республіки Крим

за позовом

Гурзуфської селищної ради

до

ТОВ "ЛС"

про

спонукання до внесення змін до договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.07.2007 р. у справі №2-5/8015-2007 (суддя Гаврилюк М.П.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 24.10.2007 р. (судді: Лисенко В.А., Градова О.Г., Маслова З.Д.), позов задоволено: зобов'язано ТОВ "ЛС" укласти додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 31.05.2001 р., укладеного між Гурзуфською селищною радою та ТОВ "ЛС", а саме: пункт 2.3 абзац 1 умов договору оренди від 31.05.2001 р. викласти в наступній редакції: "орендна плата встановлюється орендодавцем в сумі 50 849,06 грн. на рік та вноситься орендарем на р/р 0041 в ГУ ДКУ м.Сімферополь, МФО 824026, ЗКПО 34740850; код платежу 13050200, одержувач —місцевий бюджет смт.Гурзуф"; стягнуто з ТОВ "ЛС" на користь Гурзуфської селищної ради 85,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

У касаційній скарзі ТОВ "ЛС" просить скасувати рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.07.2007 р. у справі №2-5/8015-2007, постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 24.10.2007 р. та направити справу на новий розгляд, посилаючись на порушення господарськими судами норм матеріального та процесуального права, а саме: ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 7, 19 Закону України "Про плату за землю", ст. 36 Земельного кодексу України, ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, оскільки: по-перше, справу розглянуто господарським судом першої інстанції за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про місце засідання суду, що є безумовною підставою для скасування рішення суду; по-друге, в порушення ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (згідно з якою господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України), господарськими судами обґрунтовано висновки про наявність підстав для задоволення позову рішенням Гурзуфської селищної ради 24 сесії 24 скликання від 13.02.2004 р. №5, яким незаконно змінено ставку орендної плати за землю з 1% до 10%, що суперечить ч. 1 ст. 7 Закону України "Про плату за землю".

Сторони не скористалися своїм процесуальним правом на участь своїх представників у судовому засіданні касаційної інстанції.

Перевіривши матеріали справи, повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки господарськими судами першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій встановлено наступне.

31.05.2001 р. між Гурзуфською селищною радою та ТОВ "ЛС" було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0686 га із земель селищної ради, які не передані у власність та не надані в постійне користування (ряд 96 форми 6-зем), зокрема по угіддям: 0,0686 га, землі, що використовуються для відпочинку —набережна (графи 55, 61 форми 6-зем) за адресою: м.Ялта, смт Гурзуф, набережна ім.О.С.Пушкіна.

Відповідно п. 1.4 договору, вказана земельна ділянка передається в оренду відповідно до Земельного кодексу України, Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про оренду землі" та на підставі рішення №22 27-ої сесії 23 скликання Гурзуфської селищної ради від 30.03.2001 р.

Відповідно до п. 2.2 договору договір укладено строком на три роки, починаючи з дня ухвалення рішення №22 27-ої сесії 23 скликання Гурзуфської селищної ради від 30.03.2001 р. "Про надання земельної ділянки".

Відповідно до п. 2.3 договору орендна плата встановлюється орендодавцем у сумі 9 596,87 грн. і вноситься орендарем щомісячно рівними частками у строк до 15 числа місяця, наступного за звітним.

24.01.2002 р. між Гурзуфською селищною радою та ТОВ "ЛС" укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 31.05.2001 р., відповідно до якої п. 2.2 "Строк договору" абзац перший договору оренди земельної ділянки від 31.05.2001 р. викладено в наступній редакції: "Договір оренди укладено строком на 49 (сорок дев'ять) років, починаючи з дня прийняття рішення №22 27-ої сесії 23 скликання Гурзуфської селищної ради від 30.03.2001 р. про надання земельної ділянки в оренду.

12.06.2007 р. позивач звернувся до відповідача з листом №02-24/1041, в якому пропонував підписати додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, відповідно до якої змінюється розмір орендної плати за землю з суми 9 596,87 грн. на 50 849,06 грн. на рік.

У зв'язку з відмовою відповідача підписати вищезазначену додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, Гурзуфська селищна рада звернулася до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до відповідача про зобов'язання укласти додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 31.05.2001 р. на умовах Гурзуфської селищної ради.

Задовольняючи позов, господарські суди першої та апеляційної інстан цій виходили з того, що рішенням Гурзуфської селищної ради 24 сесії 24 скликання від 13.02.2004 р. №5 затверджені зони землекористування землями комунальної власності та нові процентні ставки орендної плати (10%), відповідно до яких орендна плата за спірну земельну ділянку збільшилася з суми 9 596,87 грн. до 50 849,06 грн., що є достатньою підставою для зобов'язання відповідача укласти додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 31.05.2001 р. щодо збільшення розміру орендної плати.

Однак, вищезазначені висновки господарських судів не є такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, як це передбачено ст. 43 Господарського процесуального кодексу України з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Способи захисту цивільних прав встановлено ст. 16 Цивільного кодексу України, зокрема: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Способи захисту прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки встановлено ст. 152 Земельного кодексу України, згідно з ч. 3 якої захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Порядок зміни господарських договорів встановлено ст. 188 Господарського кодексу України, згідно з якою сторона договору, яка вважає за необхідне змінити договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором; сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду; у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про оренду землі" зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін; у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Однак, господарські суди першої та апеляційної інстанцій, пославшись в обґрунтування висновків про наявність підстав для задоволення позову про зобов'язання відповідача укласти додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки на ст. 188 Господарського кодексу України та ст. 30 Закону України "Про оренду землі", не взяли до уваги, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав (зобов'язання укласти додаткову угоду) суперечить як вказаним нормам законодавства, так і ст. 16 Цивільного кодексу України з огляду на наступне.

Статтею 188 Господарського кодексу України врегульовано порядок внесення змін до господарських договорів, а ст. 30 Закону України "Про оренду землі" —порядок внесення змін до договору оренди землі, тоді як господарські суди розглянули і задовольнили позовні вимоги про зобов'язання відповідача укласти додаткову угоду до договору оренди землі (не взявши до уваги законодавче врегулювання загального порядку укладання господарських договорів (ст. 181 Господарського кодексу України) та укладання господарських договорів за рішенням суду (ст. 187 Господарського кодексу України)).

При цьому господарські суди не уточнили предмет позову, не звернули уваги на те, що звернувшись з позовною заявою "про спонукання до зміни умов договору оренди земельної ділянки", позивач в резолютивній частині позовної заяви просить зобов'язати відповідача укласти додаткову угоду до договору (а.с. 5–6).

Викладене свідчить про те, що судами зроблено висновки при неповно встановлених обставинах справи.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 Постанови "Про судове рішення" від 29.12.1976 р. №11 рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У зв'язку з наведеним та врахуванням меж повноважень касаційної інстанції, встановлених ч. 2 ст. 1115 та ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа —передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене у зазначеній постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством засоби для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін і, в залежності від встановленого та у відповідності з вимогами закону, вирішити спір.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, п. 3 ст. 1119, ст.ст. 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ "ЛС" на постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 24.10.2007 р. у справі №2-5/8015-2007 задовольнити.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 24.10.2007 р. та рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.07.2007 р. у справі №2-5/8015-2007 скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду Автономної Республіки Крим.

Головуючий К.Грейц

Судді О.Глос

С.Бакуліна