ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.01.08                                                                                 Справа № 11/146т-7/93-23/46

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого – судді                                        Давид Л.Л.

Суддів                                                            Кордюк Г.Т.

Мурської Х.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного комітету України з державного матеріального резерву, за вих. №2/7411 від 22.11.2007 р.

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 06.11.2007 р.

за заявою Державного комітету України з державного матеріального резерву, м. Київ про визнання майнових вимог до ВАТ «Львівський завод «Автонавантажувач», м. Львів

у справі № 11/146т-7/93-23/46 (суддя –Гутьєва В.В.)

за заявою ДП НАЕК «Енергоатом», м. Київ

про банкрутство Відкритого акціонерного товариства «Львівський завод «Автонавантажувач», м. Львів

з участю Прокуратури Львівської області, м. Львів

за участю представників сторін:

від скаржника: Долич О.В. –представник (довіреність за 2/ від 09.01.2008 р.), Брега Т.М. –представник (довіреність за 2/7851 від 05.12.2007 р.)

від ВАТ «Львівський завод «Автонавантажувач»: Гаврилюк О.Р. –представник (довіреність б/н від 04.06.2007 р.);

прокурор : не з‘явився;

ВСТАНОВИВ:

Провадження у справі №7/93-23/46 про банкрутство Відкритого акціонерного товариства «Львівський завод «Автонавантажувач» порушене Господарським судом Львівської області 29 травня 2001 року. Оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство Відкритого акціонерного товариства “Львівський завод “Автонавантажувач” опубліковано 1 вересня 2001 року в газеті „Голос України”.

Державний комітет України з державного матеріального резерву звернувся 08.10.2001 р. до Господарського суду Львівської області із заявою (вих. №ЮР/297 від 01.10.2001 р.) про визнання його кредитором Відкритого акціонерного товариства “Львівський завод “Автонавантажувач” з сумою вимог 13 220 599,21 грн., з якої вартість самовільно відчуджених матеріальних цінностей мобрезерву становить 5 533 483,68 грн., штраф –5 533 483,68 грн, пеня –2 153 631,85 грн. –01.10.2001 р. (Том -1, а.с.3-6).

11.09.2002 р. Державний комітет України з державного матеріального резерву подав доповнення до заяви про визнання кредитором Відкритого акціонерного товариства “Львівський завод “Автонавантажувач”, у якому кредитор на 100196,88 грн. збільшив заявлені кредиторські вимоги за невиконання боржником завдання мобрезерву за нарядом № 225 від 17 липня 2002 р. (Том - 2, а.с.13-15).

Постановою Вищого господарського суду України у справі від 13 червня 2007 р. постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.03.2007 р. та ухвалу Господарського суду Львівської області від 30.11.2006 р., якою визнано строк для звернення з грошовими вимогами до боржника таким, що пропущений з поважних причин і грошові вимоги Державного комітету України з державного матеріального резерву визнані частково на суму 12551047,68 грн., - скасовано, а справу № 11/146т-7/93-23/46 направлено до Господарського суду Львівської області в частині розгляду грошових вимог Державного комітету України з державного матеріального резерву на новий розгляд.

Оскаржуваною ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.11.2007 р. відмовлено Державному комітету України з Державного матеріального резерву у визнанні його кредитором ВАТ «Львівський завод «Автонавантажувач».

Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що Державним комітетом України з Державного матеріального резерву не надано суду доказів укладення сторонами договорів зберігання матеріальних цінностей державного резерву, як це передбачено Законом України «Про державний матеріальний резерв», доказів вжиття заходів до повернення боржником майна в натурі до державного матеріального резерву. Крім того, вимоги кредитора про відшкодування шкоди (в тому числі пов'язані з самовільним відчуженням майна зберігачем) вимагають вирішення спору по суті з залученням інших учасників таких правовідносин, проведення додаткових процесуальних дій (витребування доказів, проведення експертиз), тому доведення грошових вимог, пов'язаних із заподіянням збитків здійснюється в позовному провадженні відповідним судовим рішенням, яке має преюдиційне значення для встановлення грошових зобов'язань у справі про банкрутство. Як встановлено судом, вимоги Держкомрезерву про відшкодування шкоди у позовному провадженні не розглядались. Аналогічно не здійснено доказування обгрунтованості грошових вимог боржника до кредитора, пов'язаних із оплатою за зберігання матеріальних цінностей держкомрезерву.

За таких обставин місцевий господарський прийшов до висновку про недоведеність вимог заявника.

Скаржник - Державний комітет України з Державного матеріального резерву - в апеляційній скарзі за вих. №2/7411 від 22.11.2007 р. вважає ухвалу Господарського суду Львівської області від 06.11.2007 р. незаконною та просить скасувати останню з наступних підстав:

На момент закладення в державний матеріальний резерв в 1987 р., постанова КМ України №1129 від 08.10.1997 р. згідно якої розміщення запасів матеріальних цінностей здійснюється Держкомрезервом на підприємствах на договірних засадах не діяла, а тому до правовідносин сторін слід застосовувати ст. ст. 4, 154 ЦК УРСР. До підприємства було доведено завдання шляхом наказу МАП СРСР та номенклатурою накопичення, отже договірні зобов‘язання виникли саме з цих актів. Крім того, слід зазначити, що договір відповідального зберігання не може бути єдиним належним і допустимим доказом існування відносин з відповідального зберігання між Кредитором і Боржником, оскільки це суперечить цілому ряду статей як ЦК УРСР так Цивільному кодексу України. Державним замовником на поставку матеріальних цінностей до державного резерву є центральний орган виконавчої влади (п.3 ст. 8 Закону України «Про державний матеріальний резерв»), яким є Державний комітет України з державного матеріального резерву. Згідно п. 4 та п. 5 «Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву», затвердженого Постановою КМУкраїни №1129 від 08.10.1997 р. на підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держкомрезервом, виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо. Поставка і закладення матеріальних цінностей до державного резерву здійснюється відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України номенклатури і норм їх накопичення у державному резерві та мобілізаційних завдань у порядку створення , поповнення , освіження , заміни запасів матеріальних цінностей державного резерву та поповнення тимчасово позичених матеріальних цінностей. А відповідно до п. 10 вищевказаної постанови , матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці постійного зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку.

Хибним, на думку скаржника, є і покликання суду на неподання доказів приймання-передачі на зберігання матеріальних цінностей, оскільки таке відбувалось ще за часів СРСР і ці документи в більшості випадків знищені.

Хибним є покликання суду на ст. 419 ЦК УРСР, оскільки в даному випадку самовільне відчуження слід розцінювати не як шкоду, а як використання відповідальними зберігачами матеріальних цінностей державного резерву, що перебувають у нього на відповідальному зберіганні, без відповідного рішення на це центрального органу виконавчої влади , що здійснює управління державним резервом.

Невірним скаржник вважає і висновок суду про те, що відповідно до приписів Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»у справі про банкрутство кредитори мають право заявляти вимоги бо боржника, які виникають з грошового зобов‘язання та мають грошовий характер.

Сукупність зазначених положень, на думку скаржника, є безумовною підставою для скасування ухвали місцевого господарського суду.

В судове засідання Львівського апеляційного господарського суду 10.01.2008 р. з‘явились представники Державного комітету України з Державного матеріального резерву та ВАТ «Львівський завод «Автонавантажувач», які заявили клопотання про нездійснення технічної фіксації судового процесу. Керуючий санацією та прокурор належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи ухвалою суду від 12.12.2007 р., однак участі уповноважених представників в судове засідання не забезпечили (повідомлення про вручення за № 2775320, №2775304). Вислухавши думки представників Державного комітету України з Державного матеріального резерву та ВАТ «Львівський завод «Автонавантажувач», які вважали можливим розгляд справи за відсутності прокурора та керуючого санацією, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду порадившись на місці, ухвалила розглядати справу за наявними у ній матеріалами, враховуючи ту обставину, що додаткових доказів жодним з учасників судового процесу Львівському апеляційному господарському суду не подано.

При перегляді ухвали місцевого господарського суду в апеляційному порядку судова колегія керувалась наступним:

Правовідносини сторін випливають з Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», згідно ст. 1 якого кредитор –юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов‘язань до боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння страхових внесків на загальнообов‘язкове державне пенсійне страхування, податків і зборів (обов‘язкових платежів).

Державний комітет України з Державного матеріального резерву обґрунтовує свої вимоги до ВАТ «Львівський завод «Автонавантажувач», тим, що за номенклатурою накопичення матеріальних цінностей, затвердженою наказом Міністерства автомобільної промисловості СРСР від 23.11.1987 р. № 076, на державному підприємстві «Львівський завод «Автонавантажувач»закладені до державного мобілізаційного резерву матеріальні цінності у зазначених в ній обсягах та асортименті. Оплата за закладені матеріальні цінності проводилась Держкомрезервом шляхом погашення державного безвідсоткового кредиту в сумі 2 241 484 крб. (платіжне доручення від 04.02.1993р. № 46). Наявність матеріальних цінностей мобрезерву на підприємстві підтверджується звітом-збережувальним зобов'язанням форми № 12 про наявність матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 1998 рік. Відповідно до акту перевірки Львівської міжобласної інспекції від 10.11.2000 р. на ВАТ «Львівський завод «Автонавантажувач» виявлено факт самовільного використання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на загальну суму 5 533 483,68 грн. в цінах на день перевірки, а саме: - чавун переробний - 1115 т (575 грн/т) = 641 125 грн.; - чавун ливарний - 2084 т ( 630 грн/т) = 1 312 920 грн.; - сталь товстолистова - 1103,27 т (1030 грн/т) = 1 146 297,53 грн.; - сталь тонколистова товщ. 1.0-1.8 мм - 192,32 т (1220 грн/т) = 234 630,4 грн.; сталь листова конструкційна холоднокатана декапірована - 1122,45 т ( 1411 грн/т) = 1 583 776,95 грн.; сталь листова освинцьована - 112,455т ( 2300 грн/т) = 258 646,5 грн.; алюміній вторинний - 9,282 т ( 6200 грн/т) = 57 548,4 грн.; припой оловяно-свинцевий - 0,051 т (18900 грн/т) = 2 853,9 грн.; прокат мідний - 1,274 т ( 12500 грн/т) = 15 925 грн.; підшипники кочення кулькові - 19826 штук (10 грн/штука) = 198 260 грн.; підшипники кочення ролкові 8150 штук (10 грн/штука) = 81 500 грн. Матеріальні цінності використані (відчужені) самовільно, без необхідного на це розпорядження Кабінету Міністрів України, дозволу Державного Агентства та без оплати їх вартості. За самовільне відчуження матеріальних цінностей державного резерву нараховано 5 533 483,68 грн штрафу у розмірі 100 відсотків вартості, виходячи з їх ринкової ціни на день виявлення факту відстуності та 2153 631,85 грн. пені в цінах на день перевірки з вартості відсутнього їх обсягу. На момент закладення (в 1987 році) постанова КМУ № 1129 від 08.10.1997 не діяла, а тому не могла регламентувати дії щодо укладення договору. Відповідно до ст.4 ЦК УРСР цивільні права та обов'язки виникають з підстав, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права та обов'язки, зокрема і з адміністративних актів. Згідно ст. 154 ЦК УРСР договір вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми. Договір може бути укладений як шляхом складання одного документу так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. До підприємства було доведено завдання шляхом наказу МАП СРСР та номенклатурою накопичення, отже договірні зобов'язання виникли саме з цих актів. Крім того, відповідно до ст. 42 ЦК УРСР угода, до якої встановлена певна форма вважається укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

У поясненні Держкомрезерву України від 05.11.2007 р. № 359/юр уточнено майнові вимоги до боржника і зменшено їх з 13 220 599,21 грн. до 12 551 047,68 грн. Зміну майнових вимог Держкомрезерв пояснює наступним. Згідно з п. 10 ст. 14 Закону України “Про державний матеріальний резерв” у разі самовільного відчуження матеріальних цінностей державного резерву з юридичних осіб, на відповідальному зберіганні яких перебувають ці цінності, стягується штраф у розмірі 100 % вартості, виходячи з їх ринкової ціни на день виявлення факту відсутності (самовільного відчуження), а також пеня з вартості відсутнього їх обсягу за кожний день до повного повернення матеріальних цінностей. Пеня нараховується згідно п. 16 ст.14 вищезазначеного Закону. Отже, загальна сума вартості самовільно відчужених матеріальних цінностей мобрезерву, виходячи з їх ринкової ціни на дату виявлення факту відсутності, становить 5 533 483,68 грн. 100 %, штраф становить 5 533 483,68 грн.; нарахована пеня з 11.11.2000 р. до 29.05.2001 р. становить 1 484 080,32 грн. (оскільки з дати порушення провадження у справі про банкрутство введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, протягом якого не нараховуються пеня і штрафи), тобто Держкомрезерв визнає безпідставність нарахування штрафних санкцій за період після порушення провадження у справі про банкрутство ВАТ “Львівський завод ”Автонавантажувач” і введення мораторію. Таким чином, вимоги Держкомрезерву становлять 12 551 047,68 грн.

За таких обставин місцевий господарський суд прийшов до вірного висновку про те, що наявність саме грошових вимог до боржника Державним комітетом України з державного матеріального резерву не доведено і це потребує доказування в позовному провадженні. Між сторонами існували правовідносини, які виникають з підстав закладення в Державний матеріальний резерв матеріальних цінностей, їх збереження та повернення. Такі правовідносини сторін врегульовані Законом України «Про державний матеріальний резерв», який набрав чинності 24.01.1997 р.

Згідно ст. 8 вищеназваного Закону - поставка матеріальних цінностей до державного резерву і розміщення замовлень на їх поставку на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності здійснюється в основному на підставі замовлень на поставку продукції для державних потреб з наступним відшкодуванням усіх витрат відповідальних зберігачів. У разі потреби для забезпечення виконання встановлених обсягів накопичення запасів державного резерву центральний орган виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом, приймає рішення про закупівлю матеріальних цінностей, у порядку, встановленому Законом України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти».

Згідно з пунктами 4, 10 Постанови КМУ №1129 від 08.10.1997 р. "Про затвердження Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву", - розміщення запасів матеріальних цінностей державного резерву здійснюється Держкомрезервом на підприємствах, в установах і організаціях системи державного резерву, а також на інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах; матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці постійного зберігання, та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку.

Відтак зобов'язання по зберіганню матеріальних цінностей держкомрезерву виникають відповідно до договорів зберігання, укладених згідно Закону України "Про державний матеріальний резерв" та постанови КМ України №1129 від 08.10.1997 р. «Про затвердження порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву»які діють як спеціальне законодавство та переважають у застосуванні над загальними положеннями цивільного права про договори схову (зберігання).

З матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що сторонами не укладено договору зберігання матеріальних цінностей держрезерву. Судова колегія не погоджується з твердженнями скаржника про те, що правовідносини сторін виникли в період дії ЦК УРСР, і не потребували додаткових узгоджень, оскільки згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України, (який набрав чинності з 01.01.2004 р.) - ЦК УРСР від 18.07.1963 р. із змінами внесеними до нього, втратив чинність. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов‘язків , що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, судова колегія вважає вірним висновок місцевого господарського суду про те, що з набранням чинності Закону України «Про державний матеріальний резерв»від 24.01.1997 р. №51/97-ВР та постанови КМ України №1129 від 08.10.1997 р. «Про затвердження порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву»сторони зобов‘язані були привести свої правовідносини у відповідність до чинного законодавства , чого останніми не зроблено.

За таких обставин, судова колегія вважає помилковим покликання скаржника на ст. 4 ЦК УРСР як на підставу виникнення правовідносин сторін у даному спорі.

Правовідносини сторін щодо вимог Державного комітету України з державного матеріального резерву до ВАТ «Львівський завод «Автонавантажувач»по збереженню і поверненню матеріальних цінностей існують на даний час і мають спірний характер , а тому потребують вирішення в позовному провадженні на підставі діючого ЦК України.

Спеціальним законодавством передбачено недоторканість та право використання цінностей державного матеріального резерву лише за рішенням Кабінету Міністрів України (стаття 12 ЗУ "Про державний матеріальний резерв"). Отже, вимоги про відшкодування вартості самовільно відчужених цінностей державного матеріального резерву є вимогами про відшкодування шкоди та можуть заявлятися за умови встановлення обставин неможливості повернення майна в натурі.

В матеріалах справи відсутні докази приймання-передачі майна на зберігання , докази оцінки самовільно відчужених матеріальних цінностей, докази вжиття Державним комітетом України з Державного матеріального резерву заходів до повернення боржником майна в натурі. Не подано таких доказів і Львівському апеляційному господарському суду, а тому висновки місцевого господарського суду про недоведеність наявності та розміру грошових вимог Державного комітету України з Державного матеріального резерву, які підлягають вирішенню в позовному провадженні, судова колегія вважає вірним.

З огляду на наведене вище, місцевий господарський суд вірно зазначив про те, що ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»визначає, що грошове зобов‘язання –це зобов‘язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільного договору та на інших підставах передбачених ЦК України. Сума вимог Державного комітету України з Державного матеріального резерву до ВАТ «Львівський завод «Автонавантажувач»складається з основної суми боргу та штрафних санкцій, які в даному випадку є спірними і не підтвердженими первинними документами.

Покликання скаржника на ту обставину, що факт закладення матеріальних цінностей в Державний матеріальний резерв не заперечується ВАТ «Львівський завод «Автонавантажувач», оскільки останній постійно надсилав Держкомрезерву звіти, не є доказом існування грошових зобов‘язань останнього перед скаржником. Крім того, як зазначалось вище, Державним комітетом України з державного матеріального резерву не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст. 34 ГПК України неможливості повернення цінностей державного матеріального резерву та виникнення в зв‘язку з цим саме грошових зобов‘язань ВАТ «Львівський завод «Автонавантажувач»в сумі 5 533 483,68 грн. як вартості неповернених цінностей.

Оцінивши докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги та вірність висновків місцевого господарського суду.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 105, 106 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 06.11.2007 р. у справі №11/146т-7/93-23/46 залишити без змін, апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву - без задоволення.

2.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.          Справу № 11/146т-7/93-23/46 повернути Господарському суду Львівської області.

Головуючий суддя                                                                                Л.Л.Давид

Суддя                                                                                                    Г.Т.Кордюк

Суддя                                                                                                    Х.В.Мурська