ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2008 р.

№ 2-14/3466-2007

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу виробничо-комерційної фірми “Системи”, м. Сімферополь (далі –ВКФ “Системи”)

на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 16.08.2007 та

постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.10.2007

зі справи № 2-14/3466-2007

за позовом відкритого акціонерного товариства “Укртелеком” в особі його Кримської філії, м. Сімферополь (далі –ВАТ “Укртелеком”)

до ВКФ “Системи”

про спонукання укласти договір про надання телекомунікаційних послуг на місцевому рівні.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

ВАТ “Укртелеком” –Гудзеватої Н.М.,

ВКФ “Системи” –Соседка Д.В., Хлібодар І.А.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

ВАТ “Укртелеком” звернулося до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом про спонукання ВКФ “Системи” укласти договір про надання телекомунікаційних послуг на місцевому рівні на умовах ВАТ “Укртелеком”.

Рішенням названого суду від 16.08.2007 (суддя Курапова З.І.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.10.2007 (колегія суддів у складі: суддя Прокопанич Г.К. –головуючий, судді Антонова І.В., Ткаченко М.І.), позов задоволено з мотивів обов’язковості укладення спірного договору та відповідності його умов чинному законодавству.

ВКФ “Системи” звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення з цієї справи та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на невірну оцінку господарськими судами наявних в матеріалах справи доказів та неправильне застосування ними норм матеріального та процесуального права, зокрема, статті 633 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України), статті 3 Закону України “Про ціни та ціноутворення” та статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції”.

У судовому засіданні Вищого господарського суду України 12.02.2008 представник ВКФ “Системи” заявив клопотання про зміну вимог касаційної скарги та просив суд рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів з даної справи скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду Автономної Республіки Крим.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Перевіривши на підставі встановлених судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціям у справі встановлено, що:

- ВАТ “Укртелеком” в особі його Кримської філії є суб’єктом природної монополії на ринку місцевого телефонного зв’язку;

- ВАТ “Укртелеком” особі його Кримської філії запропонувало ВКФ “Системи” (Оператор) укласти договір від 14.12.2006 № 239 вих -28 (далі - Договір) про надання місцевому рівні телекомунікаційних послуг доступу до взаємоз’єднаних телекомунікаційних мереж;

- за умовами Договору строк його дії встановлено з 01.01.2007 по 01.01.2008;

- зі змісту підпунктів 2.2.5 та 2.3.2 пункту 2 Договору вбачається, що сторони зобов’язуються здійснювати розрахунки за послуги доступу до телекомунікаційних мереж сторін при наданні послуг місцевого телефонного зв’язку за розрахунковою таксою, встановленою в додатку № 3 до Договору;

- згідно з запропонованою ВАТ “Укртелеком” редакцією додатку № 3 до Договору розмір розрахункових такс становить:

за завершення з’єднання (у т.ч. транзит) від телекомунікаційної мережі ВКФ “Системи” на телекомунікаційні мережі ВАТ “Укртелеком” та телекомунікаційні мережі загального користування через точки взаємоз’єднання –0, 015 грн. за хвилину на користь ВАТ “Укртелеком” (без врахування ПДВ);

за завершення з’єднання від телекомунікаційної мережі ВАТ “Укртелеком” на телекомунікаційні мережі ВКФ “Системи” через точки взаємоз’єднання –0,01 грн. за хвилину на користь ВКФ “Системи” (без врахування ПДВ);

- ВКФ “Системи” підписала Договір з протоколом розбіжностей щодо додатку № 3 до Договору та запропонувала викласти цей додаток у редакції згідно з якою розрахункові такси встановлюються в таких розмірах:

за завершення з’єднання (у т.ч. транзит) від телекомунікаційної мережі ВКФ “Системи” на телекомунікаційні мережі ВАТ “Укртелеком” та телекомунікаційні мережі загального користування через точки взаємоз’єднання – 0, 015 грн. за хвилину (без врахування ПДВ) на користь ВАТ “Укртелеком”;

за завершення з’єднання з використання транзиту через телекомунікаційну мережу Укртелекому на телекомунікаційній мережі ВКФ “Системи” через точки взаємоз’єднання –0, 01 грн. за хвилину на користь ВКФ “Системи” (без врахування ПДВ);

за завершення з’єднання від телекомунікаційної мережі ВАТ “Укртелеком” на телекомунікаційні мережі ВКФ “Системи” через точки взаємоз’єднання –0,015 грн. за хвилину на користь ВКФ “Системи” (без врахування ПДВ);

- на думку ВКФ “Системи”, Договір має бути укладено з урахуванням зазначеного в протоколі розбіжностей, оскільки: чинним законодавством встановлено лише нижню межу вартості послуги завершення з’єднання на мережах операторів місцевого телефонного зв’язку, тому розрахункові такси повинні встановлюватися сторонами на договірних засадах з урахуванням усіх витрат, що несуть сторони для забезпечення доступу до телекомунікаційних мереж; наявний номерний ресурс ВКФ “Системи” складає лише 700 номерів і не може викликати критичного навантаження на телекомунікаційні мережі ВАТ “Укртелеком” та призвести до збільшення ним витрат при забезпеченні телекомунікаційних послуг, а відтак вартість послуг сторін за доступ до їх телекомунікаційних мереж повинна бути однаковою;

- ВАТ “Укртелеком” звернулося до суду з позовом про врегулювання розбіжностей за Договором шляхом укладення Договору в запропонованій ним редакції. При цьому позивачем зазначено про безпідставність застосування розрахункової такси за завершення з’єднання від телекомунікаційної мережі Укртелекому на телекомунікаційні мережі ВКФ “Системи” у запропонованому відповідачем розмірі у зв’язку з неспіврозмірністю витрат, які несуть сторони на забезпечення доступу до власних телекомунікаційних мереж, враховуючи, що номерний ресурс ВАТ “Укртелеком” в м. Сімферополь становить 123 848 номерів. Позивач посилається також на соціальне навантаження ВАТ “Укртелекому”, пов’язане із взаємоз’єднанням його мереж з відомчими телекомунікаційними мережами.

Апеляційний господарський суд, повторно розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 ГПК України, додатково встановив, що відповідачем не подано доказів економічного обґрунтування витрат операторів для забезпечення доступу до телекомунікаційних мереж.

Причиною виникнення спору у справі є питання про врегулювання розбіжностей щодо спірних умов Договору.

Згідно з частиною третьою статті 179 Господарського кодексу України (далі –ГК України) укладення господарського договору є обов’язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов’язком для суб’єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов’язковості укладення договору для певних категорій суб’єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Наведена норма кореспондується з приписами статей 6 та 627 ЦК України.

Зі змісту статті 5 Закону України “Про телекомунікації” вбачається, що дія цього Закону поширюється на відносини суб’єктів ринку телекомунікацій щодо надання та отримання телекомунікаційних послуг і використання телекомунікаційних мереж загального користування.

Статтею 60 названого Закону встановлено, що при взаємоз’єднанні телекомунікаційних мереж, що здійснюється операторами або провайдерами телекомунікацій, укладається відповідний договір.

Статтею 57 Закону України “Про телекомунікації” встановлено обов’язкові принципи взаємоз’єднання телекомунікаційних мереж, зокрема, в частині першій цієї статті зазначено, що: технічні, організаційні та економічні умови взаємоз’єднання телекомунікаційних мереж операторів телекомунікацій, а також розрахункові такси за доступ до цих мереж повинні бути предметом договору між операторами телекомунікацій, що взаємопідключаються.

З наведених норм, зокрема, вбачається обов’язковість укладення договору, що регулює розрахункові такси за доступ операторів телекомунікацій до взаємоз’єднаних телекомунікаційних мереж.

Посилання місцевого господарського суду в оскаржуваному рішенні на приписи статті 633 ЦК України щодо публічного характеру оспорюваного Договору є помилковим.

Згідно з частинами другою та четвертою згаданої статті 57 Закону України “Про телекомунікації”: економічні умови взаємоз’єднання телекомунікаційних мереж операторів телекомунікацій та розрахункові такси за доступ до телекомунікаційних мереж операторів телекомунікацій визначаються на основі собівартості та з урахуванням прибутковості тих послуг, що надаються операторами телекомунікацій; розрахункові такси за доступ до телекомунікаційних мереж операторів телекомунікацій, що займають монопольне (домінуюче) становище на ринку телекомунікацій, установлюються НКРЗ.

Рішенням Національної комісії з питань регулювання зв’язку України від 06.09.2006 № 351, яке набрало чинності з 01.01.2007, затверджено Порядок взаєморозрахунків між операторами телекомунікацій за послуги доступу до телекомунікаційних мереж при наданні послуг телефонного зв’язку. Відповідно до додатку № 1 до цих Правил розрахункові такси за послуги доступу до телекомунікаційних мереж операторів телекомунікацій, що займають монопольне (домінуюче) становище на ринку телекомунікацій, при наданні послуг місцевого телефонного зв’язку складають: за завершення з’єднання (у т.ч. транзит) – 0, 015 грн. за хвилину без врахування ПДВ, а за транзитне з’єднання –0,005 грн. за хвилину без врахування ПДВ. Водночас у вказаному додатку зазначено, що розрахункові такси за послуги завершення з’єднання на мережах операторів місцевого телефонного зв’язку, які вони отримують від операторів телекомунікацій, що займають монопольне (домінуюче) становище на ринку телекомунікацій, при наданні послуг місцевого телефонного зв’язку визначаються на договірних засадах та не можуть бути меншими, ніж 0,01 грн. за хвилину без урахування ПДВ.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційним господарським судом встановлено, що відповідачем не подано доказів економічного обґрунтування витрат операторів для забезпечення доступу до телекомунікаційних мереж.

З огляду на викладене місцевий та апеляційний господарські суди дійшли обґрунтованого висновку про відповідність вимогам чинного законодавства запропонованої позивачем редакції додатку № 3 до Договору та про відсутність підстав для встановлення розрахункової такси в розмірі 0, 015 грн. на користь відповідача.

Вищий господарський суд України не бере до уваги доводи касаційної скарги з посиланням на приписи Закону України “Про ціни та ціноутворення” та Закону України “Про захист економічної конкуренції” щодо зловживання позивачем монопольним (домінуючим) становищем на ринку, оскільки державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб’єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюються органами Антимонопольного комітету України; разом з тим установлення в діях позивача ознак порушення антиконкурентного законодавства не стосується предмету спору зі справи.

Скаржником не наведено переконливих доводів про порушення місцевим господарським судом правил оцінки доказів у встановленні обставин справи. Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням наведеного Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з цієї справи.

Керуючись статтями 1117, 1119 – 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 16.08.2007 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.10.2007 зі справи № 2-14/3466-2007 залишити без змін, а касаційну скаргу виробничо-комерційної фірми “Системи” – без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя            І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов