ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.08 Справа № 21/367

За позовом: ЗАТ «Ланнівський молочноконсервний комбінат», с.Ланна

до відповідача: ТзОВ “Перша Західно-Українська Лізингова Компанія”, м.Львів

про визнання договору недійсним

Суддя Масловська Л.З.

Представники:

від позивача - Нікіфоров С.С. - представник

від відповідача –Заярська С.С. - представник

Суть спору:

Позов заявлено ЗАТ «Ланнівський молочноконсервний комбінат», с.Ланна до ТзОВ “Перша Західно-Українська Лізингова Компанія”, м.Львів про визнання договору недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, позов просить задоволити.

Відповідач в судове засідання з'явився, подав відзив на позов від 24.01.2008 року, проти позову заперечив.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами, згідно ст.75 ГПК України. Розглянувши матеріали справи, заслухавши повноважного представника позивача, суд встановив.

Між сторонами ЗАТ «Ланнівський молочноконсервний комбінат», с.Ланна та ТзОВ “Перша Західно-Українська Лізингова Компанія”, м.Львів 01.03.2005 року укладено договір оперативного лізингу (оренди) №050301/ОЛ-00484.

У відповідності до вимог ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог закону (ст. 627 ЦК України).

Згідно умов даного договору (п.1.1) лізингодавець надає у користування майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (виробника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Позивач вважає даний договір недійсним, посилаючись на те, що відповідно до п.1.2. договору предметом оперативного лізингу за даним договором є обладнання –найменування, строки та умови передачі якого, вартість, тип, марка, модель, індивідуальні ознаки, експлуатаційні характеристики визначені, погоджені сторонами у замовленні і наведені в додатку №1, які є невід’ємною частиною даного договору. Вибір продавця (виробника) предмета оперативного лізингу здійснюється лізингоодержувачем.

Однак, як стверджує позивач замовлення згідно умов договору з відповідачем не погоджував і відповідно не вказував модель, індивідуальні ознаки, експлуатаційні характеристики та продавця (виробника) об’єкту лізингу. В додатку № 1 до договору вказані лише вартість, тип та марка обладнання, а саме прес автоматичний РКХД в комплекті з розмотувач та подачею рулонної бляхи вартістю 255573,50 грн. Відповідач, як стверджує позивач, не дочекавшись погодження з позивачем моделі, індивідуальних ознак, експлуатаційних характеристик та продавця (виробника) об'єкту лізингу на власний розсуд придбав обладнання, яке передав позивачу, тим самим порушивши умови договору, ввівши в оману позивача стосовно предмету договору.

Таким чином, позивач стверджує, що під час приймання обладнання не міг встановити технічні характеристики цього обладнання і був змушений прийняти його. Під час експлуатації переданого обладнання з’ясувалося, що його технічні та експлуатаційні характеристики, не задовольняють потреб позивача. Позивач вважає договір правочином вчиненим під впливом обману з боку відповідача та таким, що має бути визнаним недійсним.

Суд з таким твердженням позивача не погоджується.

У відповідності до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного

законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України „Про лізинг" лізинг - це підприємницька діяльність, яка спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів і полягає в наданні лізингодавцем у виключне користування на визначений строк лізингоодержувачу майна, що є власністю лізингодавця або набувається ним у власність за дорученням і погодженням з лізингоодержувачем у відповідного продавця майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Суд зазначає, що договір лізингу за своєю правовою природою є різновидом договорів про передачу майна у користування (договір найму). Відповідно до ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються також загальні положення про купівлю-продаж.

Роз’ясненням Вищого Арбітражного Суду України № 02-5/111 від 12.03.1999 року визначено, що угоди майнового найму не можуть бути визнані недійсними з моменту їх укладення.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладено договір лізингу, невід'ємним додатком якого є замовлення позивача на придбання об'єкта та погоджена сторонами специфікація на отримання об'єкта лізингу, на виконання яких відповідачем укладено договір купівлі-продажу, що свідчить про тристоронній характер лізингових відносин сторін. Відповідачем свої зобов'язання за договором купівлі-продажу виконано повністю, що підтверджено двосторонніми актами прийому-передачі та поясненнями позивача.

Пунктом 4.3 договору оперативного лізингу чітко визначено, що після прибуття предмета лізингу до місця передачі лізингоодержувач - позивач у справі, зобов'язаний в присутності лізингодавця перевірити якість та комплектність предмета лізингу, про що скласти відповідний акт (довіреність на отримання серія ЯКВ №430265 від 09.03.2005 року).

У відповідності до п.4.4. договору остаточне приймання предмета лізингу оформляється актом приймання-передачі, що підтверджує комплектність і його відповідність техніко-економічним показникам, передбаченим договором купівлі-продажу предмета лізингу.

У відповідності до умов договору лізингу та у зв'язку із укладенням договору купівлі-продажу виробничого обладнання б/в №19/03-07/7 від 24.04.2007 року та акту приймання-передачі від 24.04.2007 року позивач підтвердив, що предмет лізингу відповідає техніко-економічним показникам, є комплектним та повністю відповідає замовленню позивача. Крім того, відповідно до умов договру лізингу та додаткової угоди від 01.03.2005 року договір оперативного лізингу припинив свою дію з 10.03.2007 року.

Відповідно до ст.193 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необгрунтовані, а тому в заволенні позову слід відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем, згідно ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 6 Закону України «Про лізинг», ст.ст.193, 207 ГК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст.33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя