ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2008 р.

№
18/136

Вищий господарський
суд України у складі колегії суддів:

Головуючого
судді:

Кота
О.В.,

суддів:

Владимиренко
С.В.,

Шевчук
С.Р.,

розглянув
касаційну скаргу

Суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1

на
постанову

Львівського
апеляційного господарського суду від 05.11.2007р.

у
справі

№18/136
господарського суду Івано-Франківської області

за
позовом

Городенківської
райсанепідемстанції

до

Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

про

розірвання
договорів оренди,

за участю представників:

-          позивача: не з'явились;

-          відповідача: ОСОБА_1 особисто.

ВСТАНОВИВ:

У
липні 2007р. Городенківська райсанепідемстанція звернулася до господарського
суду Івано-Франківської області з позовом до Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 про розірвання договорів оренди виробничих
приміщень санепідемстанції від 04.10.2005р. з приватним підприємцем ОСОБА_1 на
підставі ст.783 ЦК України.

Рішенням
господарського суду Івано-Франківської області від 27.09.2007р. у справі
№18/136 (суддя Гриняк Б.П.) у позові відмовлено повністю. Рішення суду
мотивовано тим, що за спірними договорами оренди виробничих приміщень загальною
площею 86,1м2 по вул. Конституції України, 6 в м.Городенка
Івано-Франківської обл., відсутня заборгованість по орендній платі, відсутня згода
орендаря на розірвання договорів і позивачем не дотримано вимог ст.188 ГК
України.

Постановою
Львівського апеляційного господарського суду від 05.11.2007р. у справі №18/136 (колегія
суддів у складі головуючого судді Краєвської М.В., суддів Давид Л.Л.,
Кордюк Г.Т.) апеляційну скаргу Городенківської райсанепідемстанції задоволено
частково. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від
27.09.2007р. у справі №18/136 скасовано та провадження у справі припинено.
Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції та перегляд справи в
суді апеляційної інстанції покладені на відповідача.

Не
погоджуючись з прийнятою у даній справі постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 05.11.2007р., відповідач звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в якій просить зазначений судовий акт
скасувати, а рішення суду першої інстанції від 27.09.2007р. у справі №18/136
залишити без змін. Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні
оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального
права.

Поряд
з цим, скаржником подано доповнення до касаційної скарги, в якому останній
просить скасувати оскаржуваний судовий акт та прийняти нове рішення у даній
справі.

В
судове засідання 25.02.2008р. представники позивача не з'явилися. Враховуючи,
що про час, дату та місце розгляду справи сторони були повідомлені своєчасно та
належним чином, Вищий господарський суд України вважає за можливе розглянути
касаційну скаргу за їх відсутності.

Городенківська
райсанепідемстанція надала відзив на касаційну скаргу та додаток до нього, в
якому просить залишити без змін постанову суду апеляційної інстанції, а
касаційну скаргу -без задоволення.

Розглянувши
матеріали справи, касаційну скаргу з доповненням до неї, відзив на неї з
додатком до нього, заслухавши суддю-доповідача по справі, відповідача,
проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність
застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно
до роз'яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від
29.12.1976р. №11 "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями,
рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності
з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних
правовідносин. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом
обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку
всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це
обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на
закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено
права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах. Обґрунтованим визнається
рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,
дослідженими в судовому засіданні. Резолютивна частина рішення повинна містити
чіткі та безумовні висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних
обставин викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим
до спірних відносин нормам права.

Згідно
ст. ст. 45, 47, 43 ГПК України судові рішення приймаються
судом за результатами обговорення усіх обставин справи та за умови здійснення
за своїм внутрішнім переконанням оцінки доказів, що ґрунтується на всебічному,
повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись
законом.

Прийняті
у справі судові акти вказаним вимогам не відповідають.

Як
встановлено попередніми судовими інстанціями з матеріалів справи, 04.10.2005р.
між позивачем та відповідачем укладені два договори оренди виробничих
приміщень, за якими відповідачу передані в строкове платне користування
приміщення загальною площею 49,6кв.м, яке складалось з двох окремих кімнат для
фотопослуг, і приміщення загальною площею 36,58кв.м., яке складалось з однієї
кімнати для надання комп'ютерних послуг.

Згідно
п.5.1, 5.3 даних договорів орендар зобов'язався використовувати орендоване
майно відповідно до його призначення, забезпечити його збереження, запобігати
його пошкодженню та псуванню.

Разом
з тим, судовими інстанціями встановлено, що обидва договори оренди приміщень
укладені у простій письмовій формі 04.10.2005р. з терміном дії до 04.12.2030р.,
тобто строком на 25 років.

При
прийнятті оскаржуваного судового акту апеляційний господарський суд правильно
зазначив, що однією з загальних вимог, додержання яких є необхідним для
чинності правочину є встановлена законом його форма (ч.4 ст.203 ЦК України).

Згідно
ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає
нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або
домовленістю сторін.

Так,
відповідно до ст.793 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення спірних
договорів) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої
частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше підлягає
нотаріальному посвідченню.

За
змістом ст.794 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремої частини), укладений на строк не менше одного року, підлягає
державній реєстрації.

Відповідно
до ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і
державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Параграф
2 глави 16 розділу IV Цивільного кодексу України регулює правові наслідки недодержання
сторонами при вчиненні правочину вимог закону. Так, згідно ст.220 ЦК
України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або
часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі
наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Вищезазначені
приписи ЦК України не були враховані судом першої інстанції, що стало підставою
для скасування апеляційним господарським судом рішення суду першої інстанції,
однак і суд апеляційної інстанції завчасно припинив провадження у даній справі
на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Так,
попередні судові інстанції при розгляді даної справи повинні були належними
засобами доказування перевірити досягнення сторонами істотних умов спірних
угод, з'ясувати обставини щодо вжиття сторонами заходів нотаріального
посвідчення спірних договорів чи ухилення (відмови) від такого посвідчення (яке
може
виражатися як у бездіяльності, так і в активній протидії посвідченню цих
договорів), витребувавши
у сторін додаткові докази, що, в свою чергу, вплинуло б на визначення
господарськими судами кола фактичних обставин, встановлення яких по справі
вимагало правильного вирішення спору.

Посилання
апеляційного господарського суду на відсутність доказів нотаріального
посвідчення спірних договорів оренди чи ухилення сторін від їх нотаріального
посвідчення, про що зазначив й позивач у своїй апеляційній скарзі, не
підтверджене матеріалами справи та певними доказами у розмінні ч.2 статті 34
ГПК України.

Отже,
у Вищого господарського суду України відсутні підстави для висновку про
правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права,
а саме ЦК України.

В
порушення вимог процесуального права (ст.ст.43, 47, 38,
43 ГПК України), приймаючи рішення та постанову, суди не забезпечили всебічний
та повний розгляд обставин справи, що призвело до передчасних і необґрунтованих
висновків, у зв'язку з чим прийняті у даній справі судові акти не відповідають
вимогам ст.ст.84, 105 ГПК України.

Оскільки
касаційна інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України
не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази,
постанову апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського
суду слід скасувати з передачею справи на новий розгляд до господарського суду
першої інстанції в іншому складі суду.

Під
час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно встановити
обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову
оцінку і вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 05.11.2007р. та рішення
господарського суду Івано-Франківської області від 27.09.2007р. у справі
№18/136 скасувати.

Справу
№18/136 передати на новий розгляд до господарського суду Івано-Франківської
області в іншому складі суду.

Головуючий
суддя:

О. Кот

Судді:

С. Владимиренко

С. Шевчук