ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

"15" січня 2008 р.
Справа № 9/428-07

Господарський суд Київської області
в складі судді Євграфової Є.П., розглянувши справу

за позовом

Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Миронівка,

до

Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, с. Владиславка, Миронівський район,

про

усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та стягнення  10 800
грн.,

за участю представників:

позивача:

ОСОБА_1., ОСОБА_3, довір. №2957
від 09.08.2007р.,

відповідача:

ОСОБА_2, ОСОБА_4, довір. № 273
від 05.11.2007р.,

обставини справи:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
(далі -позивач, ФОП ОСОБА_1) звернулась до господарського суду Київської
області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач, ФОП
ОСОБА_2) про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення
10 800 грн.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що відповідно до Договору оренди земельної ділянки № 177 від
30.12.2005 року Миронівська міська рада надала позивачці в оренду на 10 років
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (біля залізничного вокзалу) площею 0,0214
га для її використання під стоянку таксі. За твердженням позивача, починаючи з
1 січня 2006р. відповідач постійно систематично та умисно порушує виключне
законне право позивача на використання земельної ділянки для стоянки таксі з
корисливою метою для здійснення діяльності таксі шляхом розміщення свого
автомобіля з позначкою таксі без будь-яких законних підстав на орендованій
позивачем земельній ділянці та постійною відмовою прибрати свій автомобіль з
зазначеної земельної ділянки, чим завдає позивачу постійні матеріальні збитки
та моральну шкоду. На думку позивача, дії відповідача є протиправними та
кваліфікуються як правопорушення, а саме створення перешкод законному орендарю
земельної ділянки у користуванні цією земельною ділянкою, оскільки відповідач
не має жодної правової підстави (ні договору оренди, ні згоди позивача) для
використання орендованої позивачем земельної ділянки під стоянку свого таксі.
Зазначає також, що завдана відповідачем позивачу майнова шкода полягає у
позбавленні позивача отримання доходу від використання одного місця стоянки
таксі, яке постійно зайняте автомобілем відповідача у період з 01.01.2006р. по
даний час у розмірі 8800 грн. Також просить відшкодувати моральну шкоду в
розмірі 2000 грн.

Відповідач проти позову заперечує.
У відзиві на позов зазначає, що акти від 13.02.2006 року та від 20.06.2006 року
не можуть бути доказами так як складені не уповноваженими особами, не зрозуміло
з яких розрахунків виходила позивачка зазначаючи суму збитків в розмірі 8 800
грн. та якими доказами вона підтверджує факт нанесення їй майнової шкоди.
Зазначає, що в матеріалах справи є відповідь прокурора Миронівського району,
від 06.03.2006 року за № с- 26 про те, що по заяві прийнято рішення про відмову
в порушенні кримінальної справи на підставі п. 1 ст. 6 КПК України, тобто в
діях прокуратура не вбачає навіть події злочину. Також у висновках на підставі
проведеної перевірки, стосовно заяв позивача ОСОБА_5 від 12.02.2007р.,
30.03.2007р. та 12.09.2007р. Миронівський РВ ГУ МВС не вбачає у діях
відповідача ні адміністративного правопорушення ні кримінально-караних дій.

В судовому засіданні 15.01.2008р.
позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі з підстав
викладених в позові та додаткових поясненнях. Відповідач та його представник
проти позову заперечили з підстав викладених у запереченнях на позов.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази
та оцінивши їх в сукупності, суд встановив:

Відповідно до Договору оренди
земельної ділянки № 177 від 30.12.2005 року Миронівська міська рада надала
позивачці в оренду на 10 років земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (біля
залізничного вокзалу) площею 0,0214 га для її використання під стоянку таксі.
За твердженням позивача, починаючи з 1 січня 2006р. відповідач постійно
систематично та умисно порушує виключне законне право позивача на використання
земельної ділянки для стоянки таксі з корисливою метою для здійснення
діяльності таксі шляхом розміщення свого автомобіля з позначкою таксі без
будь-яких законних підстав на орендованій позивачем земельній ділянці та
постійною відмовою прибрати свій автомобіль з зазначеної земельної ділянки, чим
завдає позивачу постійні матеріальні збитки та моральну шкоду.

Діяльність зі зберігання
транспортних засобів на автостоянках регламентується Правилами зберігання
транспортних засобів на автостоянках, затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 22 січня 1996 року N 115 «Про затвердження Правил
зберігання транспортних засобів на автостоянках». Ці Правила регламентують
організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів
(автомобілів, автобусів, мотоциклів, моторолерів, мотоколясок, мопедів,
причепів), які належать громадянам, а також транзитних транспортних засобів, що
здійснюють міжнародні та міжміські перевезення, і поширюються на всі
автостоянки (крім автостоянок - гаражних кооперативів), що охороняються,
незалежно від форм власності, які є суб'єктами підприємницької діяльності чи
належать цим суб'єктам.

Так, відповідно до п. 6, п. 8.
зазначених правил автостоянка повинна мати тверде покриття (асфальтове,
бетонне, гравійне, щебеневе), огорожу, освітлення, телефонний зв'язок, приміщення
для обслуговуючого персоналу, в'їзні-виїзні ворота із шлагбаумом та запасні
ворота на випадок термінової евакуації транспортних засобів. У разі потреби й
технічної можливості на автостоянках обладнуються класи з безпеки дорожнього
руху, пункти технічного огляду та самообслуговування транспорту, встановлюється
пожежна та охоронна сигналізація, гучномовець. На території автостоянки
забороняється знаходитися стороннім особам, встановлювати ящики та шафи для
зберігання інвентарю, запасних частин чи інструментів.

Позивачем окрім договору оренди
земельної ділянки не було подано належних та допустимих доказів наявності
введеної в експлуатацію та облаштованої відповідно до вимог чинного
законодавства стоянки транспортних засобів.

Відповідно до  п. 15.1. Правил дорожнього руху від
10.10.2001р. зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні
здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.

Порушення правил зупинки і стоянки
тягнуть адміністративну відповідальність встановлену ч. 2. ст. 122 КпАП
України.

Матеріалами справи не
підтверджується, що відповідачем порушувались правила стоянки. Подані позивачем
акти про знаходження відповідача на стоянці не є допустимим доказом
неправомірних дій відповідача.

Згідно ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на
їх відшкодування. Збитками є, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються
у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі. Згідно з положеннями ст. 22 ЦК України збитками є
зокрема доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Підставою для відшкодування збитків
є наявність усіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної
поведінки особи, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника
та збитками, вини особи, яка заподіяла збитки. Відсутність хоча б однієї з
зазначених складових, виключає склад правопорушення взагалі, а з ним відповідно
і правові підстави відшкодування збитків.

Проте, подані сторонами докази
свідчать про відсутність протиправної поведінки відповідача. Крім того,
матеріалами справи не підтверджується, що позивач заходів спрямованих на
одержання доходів безпосередньо від об'єкту -орендованої земельної ділянки, що
передбачено ст. 623 ЦК України не вживав (стоянка належним чином не
організована).

Відповідно до ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на наведене, позовні
вимоги є безпідставними, не підтверджені належними та допустимими доказами, а
відтак, задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті державного мита
та витрати за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу відповідно до
ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись
ст. 124 Конституції України, ст. ст. 1, 49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В
:

В позові відмовити в повному
обсязі.

Суддя
Є.П. Євграфова