ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2008 р.

№
20/142/08

Вищий
господарський  суд  України у складі колегії суддів :

головуючого
судді

Овечкіна
В.Е.,

суддів

Чернова
Є.В.,

Цвігун
В.Л.,

розглянув
касаційну скаргу

Приватного
підприємця ОСОБА_1

на
постанову

від
25.06.08 Запорізького апеляційного господарського суду

у
справі

№ 20/142/08
господарського суду Запорізької області

за
позовом

Приватного
підприємця ОСОБА_1

до

1.          ТзОВ "Автомобільний
ринок" 2.          Запорізької
міської ради

3-тя
особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача

Орендне
підприємство "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації"

про

визнання
права власності

за участю представників
сторін:

позивача:  ОСОБА_1

відповідачів: не
з'явились

3-ої особи: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
господарського суду Запорізької області від 29.04.08 (суддя Гандюкова Л.П.),
залишеним без змін постановою Запорізького
апеляційного господарського суду від 25.06.08 (колегія суддів у
складі:Федорова І.О., Хуторного В.М., Яценко О.М.) у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Судові
рішення мотивовані тим, що  до позивача
не перейшло право користування земельною ділянкою, ним не доведено, що належний
йому кіоск відноситься до нерухомого майна, його право власності не порушено.

Не
погоджуючись з прийнятими судовими актами, позивач звернулася з касаційною
скаргою, в якій просить їх скасувати, як постановлених з порушенням норм
матеріального та процесуального права. Зокрема позивач посилається на те, що
судами не застосовано ст. 191 ЦК України, відповідно до якої підприємство як
єдиний майновий комплекс є нерухомим майном. Зазначає, що металевий кіоск  пов'язаний з землею фундаментом та бетонною
стяжкою. Встановлене торгове місце
належить позивачу на  праві
власності та є складовою частиною майнового комплексу "Авторинок".

Ознайомившись
з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими
інстанціями належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин,
дотримання норм процесуального права, згідно з вимогами ст.1115
Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга  не підлягає  задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи
у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі
встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не
має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами попередніх інстанцій встановлено
наступне.

17.01.2003р. на підставі договору
купівлі-продажу незавершеного будівництва ТОВ “Автомобільний ринок”придбало у
власність незавершене будівництво автомобільного ринку, що розташоване на
земельній ділянці площею за адресоюАДРЕСА_1

24.07.2003 р. між Запорізькою міською
радою та ТОВ “Автомобільний ринок” на підставі рішення Запорізької міської ради
№24 від 16.07.2003 р. та рішення №190/4 від 29.05.2003 р. виконавчого комітету
Запорізької міської ради було укладено договір оренди земельної ділянки, яка розташована
за адресою: м. Запоріжжя, Оріхівське шосе, площею 12,7985 га, для розташування
автомобільного ринку. Договір укладено на термін до 29.05.2013 р.

Рішенням виконавчого комітету
Запорізької міської ради №80/1 від 24.02.2007 р. ТОВ “Автомобільний ринок”
дозволено проектування та реконструкцію існуючого автомобільного ринку
поАДРЕСА_1 без зміни цільового призначення.

Попередніми судовими інстанціями
встановлено, що протягом 1997-2005 р.р. позивачем укладались договори щодо
встановлення його лотка для торгівлі на території автомобільного ринку; щодо
спільного вирішення питань по благоустрою; про надання послуг щодо користування
(закріплення) торговими місцями. Згідно з договорами про надання послуг ринку
№294 від 20.04.2004 р. та №480 від 01.08.2005 р. ПП ОСОБА_1. надано послуги
щодо користування торговим місцем на торгівельному ряду №5, місце №138. Послуги
надавались також на підставі договорів №9 від 06.06.1999 р., №98 від 01.04.2000
р., №258 від 15.01.2005 р.

20.02.2004 р. ПП ОСОБА_1
(замовник) уклав з ТОВ “Лакма” (виконавець) договір підряду №294 на проведення
робіт по будівництву (реконструкції) торгового кіоску площею 10 кв. м. на
закріпленому за замовником торговому місці ряд №5, місце 138; складені акти виконаних
робіт та сплачено суму за виготовлення торгового павільйону (в актах від
12.07.2006 р., 08.05.2006 р. вказано договір №59, ряд №6 місце 128; в актах від
25.02.2005 р.,05.04.2005 р. зазначено договір №294, ряд 5, місце 138).

На звернення ПП ОСОБА_1 про
оформлення права власності листом №4256/11-29 виконавчий комітет Запорізької
міської ради повідомив, що органи місцевого самоврядування здійснюють
оформлення права власності фізичним та юридичним особам згідно з Тимчасовим
положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно на
новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за
наявності акта комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію
та дозвільних документів за умовою відведення земельної ділянки для
забудови. Зазначено, що кіоск є металевою розбірною конструкцією, яка
відповідно до ст. 181 ЦК України не є об'єктом нерухомості.

Колегія суддів дійшла висновку, що
відповідно до встановлених обставин суди попередніх інстанцій  правильно застосували норми матеріального
права.

Статтею 316 ЦК України передбачено, то
правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 331 ЦК України
особа, яка виготовила (створила) річ із своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно виникає з
моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме
майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 181 ЦК України встановлено,
що до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані
на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення.

Одним із способів захисту права
власності є визнання права. Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України
власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право власності. За приписами наведеної норми,
саме позивач повинен довести в суді факт оспорювання його права власності,
тобто навести обставини за яких відповідач(і), вчиняють дії, які свідчать про
намагання останнього привласнити собі об'єкт.

Обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. У даному разі це
стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких
він звернувся до господарського суду з даним позовом (п. 4 ч.3 ст. 129
Конституції України, ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Позов подано про визнання права
власності, однак, право власності позивача на торгівельний кіоск (не як об'єкт
нерухомості) відповідачами не оспорюється.

Враховуючи межі перегляду справи у
касаційній інстанції, визначені ст. 1115, 1117 щодо
неможливості переоцінки встановлених обставин справи та приймаючи до уваги
викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника є
необґрунтованими, прийняті судові акти відповідають нормам чинного
законодавства і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111,
Господарського процесуаль ного кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного
підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення,
рішенням господарського суду Запорізької області від 29.04.08, залишеним
без змін постановою Запорізького
апеляційного господарського суду від 25.06.08 у справі № 20/142/08 -без
змін.

Головуючий
В. Овечкін

Судді:
Є.Чернов

В.Цвігун