ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.03.08 р.                     Справа № 40/171

Колегія суддів господарського суду Донецької області у складі: Донець О.Є. (головуючий), Ломовцева Н.В., Склярук О.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Відкритого акціонерного товариства „Укрвуглебуд”, м.Донецьк

до відповідача: Державного підприємства „Красноармійськвугілля”, м.Красноармійськ

про стягнення 8323037 грн.

За участю представників:

від позивача: Красилін А.М., Квашук О.Є. –дов.

від відповідача: Заговорич Є.Г., Міленін О.В., Костенко В.О. - дов.

прокурор: Кілійчук Т.В. - прокурор

СУТЬ СПОРУ:

У травні 2006 р. до господарського суду Донецької області звернулось Відкрите акціонерне товариство „Укрвуглебуд”, м.Донецьк, із позовом до Державного підприємства „Красноармійськвугілля”, м.Красноармійськ, про стягнення з відповідача на користь Договору про спільну діяльність № 1 від 02.10.03 р. в особі позивача у якості відшкодування збитків 8323037,00 грн.

Рішенням господарського суду від 15.09.06 р. у задоволені позову відмовлено повністю.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15.11.06 р. вищезазначене рішення скасовано, позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягнуто збитки в сумі 5921586,00 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.02.07 р. касаційне подання заступника прокурора Донецької області задоволено частково, вищезазначені рішення та постанову Донецького апеляційного господарського суду – скасовано, справу – направлено на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Рішенням господарського суду Донецької області від 14.06.07 р. позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства „Укрвуглебуд”, м.Донецьк, до Державного підприємства „Красноармійськвугілля”, м.Красноармійськ, про стягнення 5921586 грн. задоволено повністю, зазначену суму та судові витрати стягнуто з відповідача на користь позивача.

Постановою Вищого господарського суду України від 23.10.07 р. касаційне подання заступника прокурора Донецької області задоволено частково, рішення господарського суду Донецької області від 14.06.07 р. у справі № 40/171 скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

У постанові Вищого господарського суду України від 23.10.07 р., зокрема, зазначено, що судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в частині застосування до спірних правовідносин сторін приписів статті 22 Цивільного кодексу України та статей 224, 225 Господарського кодексу України, а також з правомірним розмежуванням у судовому рішенні відповідальності за загальними зобов'язаннями, не пов'язаними з договором про спільну діяльність, тобто, коли учасники спільної діяльності несуть солідарну відповідальність перед третіми особами за рахунок майна, переданого у спільну діяльність, та взаємну відповідальність сторін договору про спільну діяльність одне перед одним за невиконання або неналежне виконання обов'язків за договором про спільну діяльність.

Однак судова колегія вважає такими, що заслуговують на увагу, доводи касаційного подання щодо неповного з'ясування обставин справи судом в частині доведеності належними та допустимими доказами розміру заподіяних позивачу збитків, як зазначено в постанові від 23.10.07 р.

Визначаючи розмір заподіяних збитків, суд керувався часткою позивача у спільній діяльності, а також визначив розмір заподіяних збитків у вигляді упущеної вигоди відповідно до розрахунку вартості недоотриманого доходу від реалізації вугілля за цінами, що діяли на день звернення з позовом.

Однак при цьому судом порушено положення статті 22 Цивільного кодексу України , за якими до складу збитків, які підлягають відшкодуванню відноситься саме упущена вигода, тобто, ті доходи, які б позивач зміг одержати реально, якби його право не було порушено. Також за змістом статті 225 Господарського кодексу України відшкодуванню потерпілій стороні підлягає втрачений прибуток, що міг бути одержаний в разі належного виконання зобов'язання іншою стороною.

У постанові Вищого господарського суду України від 23.10.07 р. також зазначено, що місцевий господарський суд, стягуючи вказану суму збитків, не врахував, що за таких обставин наявність теоретичного обґрунтування та розрахунку валового доходу від реалізації вугілля ще не є підставою для стягнення упущеної вигоди в розумінні статті 225 Господарського кодексу України.

Розпорядженням голови господарського суду Донецької області від 14.11.07 р. справу № 40/171 передано на новий розгляд судді Донцю О.Є.

Розпорядженням голови господарського суду Донецької області від 09.01.08 р. розгляд справи призначено колегіальним складом суду, який у наступному змінювався у встановленому порядку.

Під час розгляду справи позивач уточнював свої позовні вимоги. В матеріалах справи наявні заяви позивача № 446 від 19.04.07 р., № 514 від 15.05.07 р. про зміну позовних вимог, уточнення № 554 від 23.05.06 р., а також уточнення № 1078 від 05.11.07 р., у яких позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача збитки в сумі 5921586,00 грн. за договром про спільну діяльність № 1 від 02.10.03 р., посилаючись на їх заподіяння внаслідок аварії, що сталася 07.12.05 р. з вини відповідача, на приписи Господарського та Цивільного кодексів України та на надані суду документи.

Відповідач проти позову з урахування уточнення позовних вимог заперечив, посилаючись на відсутність підстав для задоволення позову, про що зазначив у своєму відзиві на уточнення позовних вимог № 112 від 11.12.07 р. та у доповненні до цього відзиву № 21 від 05.06.08 р.

У судовому засіданні оголошувались перерви з 13.12.07 р. до 09.01.08 р., з 13.03.08 р. до 20.03.08 р.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін та прокурора, суд встановив:

У травні 2006 р. до господарського суду Донецької області звернулось Відкрите акціонерне товариство „Укрвуглебуд”, м.Донецьк, із позовом до Державного підприємства „Красноармійськвугілля”, м.Красноармійськ, про стягнення з відповідача на користь Договору про спільну діяльність № 1 від 02.10.03 р. в особі позивача у якості відшкодування збитків 8323037,00 грн.

Справа розглядалась судом неодноразово.

Під час вирішення спору позивач уточнював позовні вимоги.

Так, в уточненнях № 1078 від 05.11.07 р. позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача збитки в сумі 5921586,00 грн. за договром про спільну діяльність № 1 від 02.10.03 р., посилаючись на їх заподіяння внаслідок аварії, що сталася 07.12.05 р. з вини відповідача, на приписи Господарського та Цивільного кодексів України та на надані суду документи.

Зазначені уточнення суд розглядає як заяву про зменшення розміру позовних вимог, подану позивачем в порядку ст.22 Господарського процесуального кодексу України, та приймає її.

Як свідчать матеріали справи, 02.10.03р. між позивачем та відповідачем був укладений договір про спільну діяльність № 1 по виробці запасів пласта К-5 ВП “Шахта ім. О.Г.Стаханова” строком на 10 років. Предметом даного договору є об’єднання майна та зусиль учасників договору для здійснення сумісних дій в сфері розробки родовищ кам’яного вугілля та його реалізації для досягнення господарської мети: задоволення попиту підприємств на вугілля, підвищення результатів фінансово-господарської діяльності учасників договору.

Відповідач, згідно із п.3 договору про спільну діяльність, прийняв на себе обов’язки із перерахування на поточний рахунок спільної діяльності грошового внеску у розмірі 25000,00 грн., із забезпечення технологічних умов ведення гірничих робіт, надавати послуги з подачі повітря, здійснення контролю за дотриманням Правил гірничих робіт, ведення дегазації, подачі електричної енергії, води, видачі гірничої маси на збагачувальну фабрику тощо.

Позивач, згідно із п.4 зазначеного договору, прийняв на себе обов’язки із перерахування на поточний рахунок спільної діяльності грошового внеску в розмірі 75000,00 грн., із найму персоналу для виконання робіт, проведення гірничих виробок, здобутку та реалізації кам’яного вугілля тощо.

Відповідно до п.6 договору про спільну діяльність, частка позивача у спільній діяльності складає 75%, відповідача – 25%.

Згідно із п.8 зазначеного договору, прибуток, отриманий сторонами від спільної діяльності, розподіляється між ними, пропорційно їх часткам, визначеним у п.6 договору.

Договором № 1 від 02.10.03р. право вчиняти правочини з третіми особами від імені всіх учасників, а також здійснювати загальне керівництво та вести облік результатів спільної діяльності покладено на позивача.

Матеріали справи не містять доказів того, що учасники спільної діяльності мають спільне майно, а відповідачем перераховано на розрахунковий рахунок спільної діяльності його грошовий внесок у розмірі 25000 грн.

З метою забезпечення спільної діяльності позивачем від імені всіх учасників договору про спільну діяльність № 1 від 02.10.03р. було укладено з відповідачем договір № 1-А від 02.10.03р., згідно якого останній зобов’язався надавати послуги з забезпечення технологічними умовами для проведення гірничих робіт, у т.ч. послуги скіпового підйому.

Також в інтересах учасників договору про спільну діяльність позивачем було укладено договір підряду на проведення гірничих виробок № 32 від 05.01.04р. та договір підряду на видобуток вугілля № 35/1 від 20.07.04р.

Відповідно до умов договору № 1-А від 02.10.03 р., відповідач зобов’язується надавати спільній діяльності послуги: послуги скипового і клетьового підйому, ведення обліку спусків та виїздів з шахти підземних робітників, послуги лампової, доставку людей і матеріалів по шахті, ведення дегазації, подачу розрахункової кількості води, повітря, електроенергії, послуги зв'язку і тощо. ВАТ “Укрвуглебуд" зобов'язався проводити оплату цих послуг. При цьому, згідно із п.4.1 договору кожна сторона несе матеріальну відповідальність за невиконання умов договору відповідно до чинного законодавства.

07.12.2006р. на відокремленому підрозділі “Шахта ім. О. Стаханова” сталася аварія з груповим нещасним випадком, що підтверджується матеріалами справи (т.2, а.с.13-33). Висновком експертної комісії по аварії від 31.12.2005р. встановлено, що головною причиною аварії був прорив водовугільної пульпи із вугільної ями № 2 гор.986 в зумпф скипового стволу.

Причинами, які обумовили виникнення аварії, є: попадання шахтної води у вугільну яму № 2 скипового стволу, незадовільний стан водовідливних комплексів, розроблений шахтою “Проект виконання робіт з очищення, огляду і ремонту зумпфа головного скипового стволу” не передбачає заходи безпеки у випадку попадання шахтної води у завантажувальні ями скипового стволу, низька виробнича дисципліна робітників шахти при виникненні аварійної ситуації.

Актом від 12.01.2006р. встановлено, що внаслідок аварії було зупинено роботи з проведення гірничих виробок та видобутку вугілля у пласті № 5; всього вимушений простій позивача у зв’язку з аварією склав 792 години, під час яких втрачено видобуток 21931,8 тон вугільного концентрату.

Для визначення суми збитків позивач застосував середньоденну реалізацію вугілля, помножену на ціну вугілля (виходячи з договорів на купівлю-продаж вугілля) та на кількість днів простою.

Відповідач позовних вимог з урахуванням їх уточнення не визнав, посилаючись на безпідставність позову.

Згідно із ст.4-2) Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст.4-3) зазначеного кодексу, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.43 зазначеного кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Приймаючи до уваги, що відносини, пов’язані із договором про спільну діяльність, виникли між сторонами до набрання чинності Господарським та Цивільним кодексом України та продовжували існувати після набрання ними чинності, суд вважає за необхідне при розгляді даної справи застосування відповідних положень зазначених кодексів.

За своєю правовою природою вищезазначений договір є договором про спільну діяльність, що на час укладання договору узгоджувалося з приписами глави 38 Цивільного кодексу Української РСР 1963 р., який був чинний на момент укладення договору.

Так, Відповідно до частини 1 статті 430 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети.

Частиною 1 статті 433 цього Кодексу передбачено, що порядок покриття витрат, передбачених договором про сумісну діяльність, і збитків, що виникли в результаті сумісної діяльності, визначається договором.

Відповідно до ст.1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Згідно із ст.1131 зазначеного кодексу, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Статтею 1137 Цивільного кодексу України передбачено, що порядок відшкодування витрат і збитків, пов'язаних із спільною діяльністю учасників, визначається за домовленістю між ними. У разі відсутності такої домовленості кожний учасник несе витрати та збитки пропорційно вартості його вкладу у спільне майно.

Умова, за якою учасник повністю звільняється від участі у відшкодуванні спільних витрат або збитків, є нікчемною.

Відповідно до ст.1138 Цивільного кодексу України, якщо договір простого товариства не пов'язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, кожний учасник відповідає за спільними договірними зобов'язаннями усім своїм майном пропорційно вартості його вкладу у спільне майно. За спільними зобов'язаннями, що виникли не з договору, учасники відповідають солідарно.

Якщо договір простого товариства пов'язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно за всіма спільними зобов'язаннями незалежно від підстав їх виникнення.

В розділі 11 договору про спільну діяльність учасники передбачили:

-в пункті 11.1: учасники цього договору несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства;

-в пункті 11.3: за порушення умов цього договору винний учасник відшкодовує заподіяні збитки, у тому числі втрачену вигоду, в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є договори та інші правочини;

створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

інші юридичні факти.

Породжуючи настання цивільних прав та обов’язків згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідальність у вигляді відшкодування збитків вимагає для її застосування наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв’язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків (шкоди).

Причинний зв’язок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) зв’язку між протиправною поведінкою та настанням шкідливого результату.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування; під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 цього кодексу визначені загальні положення щодо складу та розміру відшкодування збитків.

За змістом висновку експертної комісії, аварія в зумпфі скипового стволу ОП “Шахта ім.Стаханова” ДП “Красноармійськвугілля” мала місце 07.12.05 р. з вини відповідача, проти чого відповідач у судовому засіданні не заперечив.

Згідно із ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу ст.611 зазначеного кодексу, у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема – відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.623 Цивільного кодексу України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

За змістом ст.22 Цивільного кодексу України, до складу збитків, які підлягають відшкодуванню, відноситься саме упущена вигода, тобто ті доходи, які б позивач міг одержати реально, якби його права не було порушено.

За змістом ст.225 Господарського кодексу України, відшкодуванню потерпілій стороні підлягає втрачений прибуток, що міг бути одержаний в разі належного виконання зобов’язання іншою стороною.

Отже, наявність теоретичного обґрунтування та розрахунку валового доходу реалізація вугілля сама по собі не є підставою для стягнення упущеної вигоди в розумінні ст.225 Господарського кодексу України.

Розмір стягуваної суми позивачем визначено розрахунковим методом, виходячи з кількості днів вимушеного простою, середньодобової реалізації вугільного концентрату, кількості неотриманого концентрату та його ціни.

Отже, сума, на стягненні якої наполягає позивач, не може розглядатися судом у якості втрат, яких позивач фактично зазнав внаслідок порушення зобов’язання відповідачем, тобто, не є сумою доходів, які позивач міг би реально отримати у випадку відсутності зазначеного порушення.

В обґрунтування ціни позову позивач посилається на наявні в матеріалах справи документи – акти приймання-передачі вугільного концентрату, специфікацій, договору купівлі-продажу № 41 від 26.07.04 р., довідку про середньодобову реалізацію вугільного концентрату, які лише містять дані, що використані позивачем при розрахунках стягуваної суми, та не свідчать про реальну можливість отримання позивачем цієї суми як доходу від спільної діяльності сторін.

Крім того, позивачем не визначено складу, характеру, обсягу заходів, яких ним вжито з метою одержання упущеної вигоди, не надано належних доказів вжиття таких заходів.

За даних обставин, у задоволенні позову слід відмовити, судові витрати – віднести на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4-2, 4-3, 22, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову – відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 20.03.08 р.

Повний текст рішення підписано 24.03.08 р.

Головуючий суддя Донець О.Є.

Суддя Ломовцева Н.В.

Суддя Склярук О.І.

Надруковано 3 примірники:

1-          позивачеві;

1 – відповідачеві;

1 – у справу