ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

15 січня 2008 р.                                                             №

Суддя господарського суду В.Кривка

розглянувши матеріали за адміністративним позовом

Ужгородського комунального підприємства теплових мереж „Ужгородтеплокомуненерго”, м. Ужгород

до Контрольно-ревізійного управління в Закарпатській області, м. Ужгород

про визнання протиправними дії щодо включення до довідки №05-67 від 12.01.2007 року неправдивих та таких що не відповідають дійсності відомостей про КП „Ужгородтеплокомуненерго”, а саме завищення отриманих коштів на суму 586 004 грн.,

встановив:

Як вбачається з тексту поданого адміністративного позову, дану позовну заяву заявником подано до господарського суду покликаючись на положення ст. 13 Закону України “Про державну контрольно-ревізійну службу в України” з вимогами, пред’явленими, саме про визнання протиправними дії службових осіб КРУ щодо включення до довідки №05-67 від 12.01.2007 року неправдивих та таких що не відповідають дійсності відомостей про КП „Ужгородтеплокомуненерго”, а саме завищення отриманих коштів на суму 586 004 грн.

Заявлений Адміністративний позов № 08-01/01 від 08.01.2008 року слід повернути заявнику з огляду на наступне.

Відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Правосуддя здійснюється виключно судами.

Компетенція судів визначається колом питань, які вони вправі чи зобов’язані вирішувати. Для того, щоб розмежувати компетенцію суду по розгляду та вирішенню спорів, існує поняття судової підвідомчості.

За загальним правилом, поняття підвідомчості визначається законодавчими актами України. У адміністративному процесі підвідомчість –це визначена законом сукупність повноважень адміністративних судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так стаття 17 КАС України визначає категорії справ, які підвідомчі адміністративним судам.

Згідно з п. 1 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до вимог чинного процесуального законодавства одним із основних критеріїв, за наявності якого справа підвідомча адміністративному суду, є суб’єктний склад учасників спору так і предмет спору. Зокрема, якщо спір виник між двома конкретними суб’єктами стосовно їхніх прав та обов’язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб’єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб’єкта, а ці суб’єкти відповідно зобов’язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб’єкта.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, наведених мотивів та закладених вимог, як на нормативне обґрунтуванням подання даного позову заявник покликається на ст. 13 Закону України “Про державну контрольно-ревізійну службу в України”, якою надається право на оскарження дій або бездіяльності службових осіб КРУ в судовому чи адміністративному порядку.

Відповідно до п. 6 Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що до початку діяльності окружних та апеляційних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанції відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. Між тим, чинним господарсько процесуальних законом справи щодо оскарження дій або бездіяльності службових осіб господарським судам не підвідомчі.

За таких обставин, заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства господарським судом, тому відповідно до вимог КАС України даний адміністративний позов підсудній загальним судам України.

Приймаючи до уваги наведене, та з огляду на те, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства господарським судом, суд повертає позовну заяву позивачеві, як таку що не підсудна цьому адміністративному суду, згідно п. 6 ч. 3 ст. 108 Кодексу адміністративного судочинства України.

Одночасно звертаю увагу заявника на таке, відповідно до вимог КАС України, дії чи бездіяльність суб’єкта владних повноважень може бути оскаржена та перевірена адміністративним судом на предмет їх вчинення у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; безсторонньо, добросовісно, розсудливо, тощо. Між тим, як вбачається з наведених у позові доводів та мотивів їх суть зводиться до оскарження висновків КРУ вміщених у довідці №05-67 від 12.01.2007 року. Тому зміст позовних вимог (спосіб захисту) не відповідає підставам та мотивам, якими заявник обґрунтовує свої вимоги і такі суперечать встановленому порядку та межам провадження у таких справах.

Крім цього роз’яснюю, що відповідно до п.1 ч.3 ст.105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги, зокрема, про скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень (орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень) повністю чи окремих його положень.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Не можуть оспорюватися в порядку адміністративного судочинства також акти ревізій, документальних перевірок, дії службових осіб, вчинені у процесі чи за результатами перевірок тощо, оскільки ці акти не мають обов'язкового характеру.

Проаналізувавши вищенаведене, слід зазначити наступне.

Нормативний акт індивідуальної дії - це офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов’язковий характер для суб’єкта якому він адресований.

Акт ревізії та довідка зустрічної звірки - це службовий двосторонній документ, який підтверджує факт проведення обстеження і вивчення окремих ділянок фінансово-господарської діяльності підприємства, що відображає її результати стосовно наслідків і є носієм доказової інформації про виявлені та систематизовані за економічною однорідністю недоліки в господарюванні та порушення законів і інших нормативно-правових актів. Тому довідка зустрічної звірки як і акт ревізії КРУ встановлює певний факт, проте його складення не тягне за собою виникнення, зміну або припинення прав або обов’язків позивача.

Таким чином акт перевірки як носій доказової інформації передує винесенню вимоги (нормативного акту індивідуальної дії), який породжує певні правові наслідки та має обов’язковий характер для суб’єкта перевірки.

Відповідно до Указу Президента „Про Положення про Головне контрольно-ревізійне управління України” від 28.11.2000 року, Постанови Кабінету Міністрів № 884 від 27.06.2007 року „Про затвердження Положення про Головне контрольно-ревізійне управління України”, які кореспондуються з Законом України “Про державну контрольно-ревізійну службу в України” від 26.01.1993 р. № 2939-ХІІ, чітко визначені права та повноваження КРУ.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону № 2939-ХП законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що ревізуються. Зазначене є об’єктивним взаємозв’язком виконання зобов’язання службовими особами об’єктів, що ревізуються, і адекватно вимог службових осіб Державної контрольно-ревізійної служби, що становить базу правовідносин, встановлених законодавством. Тому тільки надіслання законної вимоги службових осіб Державної контрольно-ревізійної служби згідно з ст.15 Закону № 2939-ХП вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства встановлених перевіркою (на даний час відсутня, про що стверджує сам позивач у своєму позові) дає право саме об’єкту, що ревізується, на звернення до суду за захистом порушеного його права й охоронюваного законом інтересу як суб’єкту правовідносин.

Вказане також відповідає і положенням ч. 1 ст. 19 Конституції України, якими встановлено, що правовий порядок ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством України.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Враховуючи наведене, керуючись п. 6 ч. 3 ст. 108 Кодексу адміністративного судочинства України,

СУД УХВАЛИВ:

1. Повернути позовну заяву на 4 аркушах та додані до неї матеріали на 28 аркушах заявнику.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.Кривка