СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.08                                                                                 Справа № 11/12.

Господарський суд Луганської області у складі судді Москаленко М.О., при секретарі Мелеховій О.С., розглянувши матеріали справи за позовом

Відкритого акціонерного товариства „Донецький металопрокатний завод”, м. Донецьк

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Луганські товари”, м. Луганськ

про стягнення 1664 грн. 66 коп.

в присутності представників сторін:

від позивача – не прибув

від відповідача – Юрченко А.В., дов. б/н від 20.02.2008

в с т а н о в и в:

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1664 грн. 66 коп. заборгованості за поставлений у відповідності з договором № 61/02048 від 24.04.2002 товар.

Повноважний представник в судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Позовні вимоги позивачем обґрунтовані наявністю факту поставки позивачем відповідачеві товару за накладними № 1003 та № 1005 від 03.11.2003, який відповідач у повному обсязі не сплатив. Сума заборгованості відповідача склала 1664 грн. 66 коп.

Письмовим відзивом на позовну заяву відповідач проти позовних вимог заперечив, посилаючись на відсутність факту поставки позивачем на його адресу товару за зазначеними вище накладними. Також відповідач виклав прохання щодо застосування до правовідносин сторін строку позовної давності у відповідності з ст. 267 Цивільного кодексу України.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, вислухавши представника відповідача, суд встановив таке.

24.04.2002 сторонами у даній справі був укладений договір № 61/02-48 (далі за текстом –договір), у відповідності з умовами пункту 1.1 якого реалізатор (відповідач у справі) за дорученням постачальника (позивача у справі) був зобов”язаний здійснити в інтересах останнього від свого імені ряд угод з продажу продукції, що є власністю постачальника. Згідно з пунктом 1.3 договору відповідач самостійно та від свого імені повинен був реалізовувати продукцію третім особам (покупцям).

Пунктом 7.1 сторони встановили строк дії вказаного договору до 31.12.2002.

Доказів у підтвердження факту продовження сторонами строку дії договору ані позивачем, ані відповідачем під час судового розгляду справи надані не були.

Таким чином, строк дії договору сторін сплив 31.12.2002.

У підтвердження факту поставки обумовленого договором товару позивач послався на наявність відповідних накладних № 1003 та № 1005 від 03.11.2003.

До матеріалів справи позивачем були надані засвідчені копії вказаних накладних (а.с. 10-11), на яких відсутні підписи осіб, що отримали товар з боку відповідача, а також відсутня печатка підприємства відповідача.

Оригінали вказаних накладних, а також будь-які інші докази отримання відповідачем товару за даними накладними (відповідні довіреності на отримання товарно - матеріальних цінностей, видані працівнику відповідача) позивачем у справі під час її судового розгляду надані не були.

Таким чином, належних доказів отримання відповідачем товару за вказаними вище накладними позивачем надано не було.

Крім того, з урахуванням встановленого сторонами строку дії договору –31.12.2002, та того, що підставою позовних вимог позивач визначив саме договір № 61/02-48 від 24.04.2002, позивачем взагалі не доведено, що поставку товару за вказаними вище накладними було здійснено саме на виконання умов договору, оскільки вказані вище накладні складені після закінчення строку дії укладеного сторонами договору.

Під час судового розгляду справи відповідачем заявлене письмове клопотання про застосування до правовідносин сторін строку позовної давності.

У відповідності з приписами ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність –це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За доводами позивача у справі поставка товару за вказаними вище накладними відбулася 03.11.2003. Позов до суду позивачем пред”явлений 30.01.2008. Як на підставу позову позивач посилається на укладений сторонами договір, у відповідності з пунктом 5.2 якого грошові кошти постачальнику виплачуються реалізатором протягом 3-х днів з моменту реалізації.

Момент реалізації відповідачем отриманої за накладними продукції позивачем не визначений.

За доводами відповідача у справі вказаний у накладних товар ним взагалі ніколи не отримувався. Як на підтвердження цього факту відповідач послався на журнал реєстрації довіреностей, що ведеться на підприємстві відповідача, у відповідності з якими довіреності на отримання товару від позивача відповідачем нікому у листопаді 2003 року не видавалися.

За таких обставин є неможливим обчислення строку позовної давності на підставі умов договору.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд доходить висновку, що під час судового розгляду справи позивачем не доведено факту отримання відповідачем товару за накладними, вказаними позивачем, а також не доведено того, що товар за накладними був поставлений позивачем саме на виконання укладеного сторонами договору. Крім того, позивачем у справі не визначено момент виникнення у відповідача обов”язку оплатити поставлений товар. Відповідачем також заявлене клопотання про застосування до правовідносин сторін строку позовної давності.

З урахуванням викладеного позовні вимоги не підтверджені матеріалами справи, її обставинами, є необґрунтованими, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Судові витрати підлягають віднесенню на позивача на підставі приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 256-257 Цивільного кодексу України, ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

1. У задоволенні позову відмовити.

2.Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання рішення –11.03.2008.

Суддя                                                                        М.О. Москаленко