ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 37/632

18.03.08

За позовом Державного підприємства «Енергоринок»

до           Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго»

про            стягнення 6 626 389 грн. 96 коп.

Суддя Кондратова І.Д.

В судових засіданнях приймали участь представники сторін:

Від позивача Саква Д.Ю. –представник за довіреністю № 01/42-07Д від 23.01.2008 року;

Від відповідача          Матвєєва В.П. - представник за довіреністю № У 07/110 від 10.01.2008 року; Плачкова О.М.- представник за довіреністю № У07/6623 від 24.10.2007 року; Комісар С.П.- представник за довіреністю № У07/114 від 10.01.2008 року

Обставини справи :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Державного підприємства «Енергоринок»до Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго»про стягнення заборгованості за куповану електроенергію у розмірі 6 626 389 грн. 96 коп., яка складається з 4 907 487 грн. 52 коп. основного боргу, 1 411 333 грн. 40 коп. інфляційних витрат та 307 569 грн. 04 коп. – 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.12.2007 р. порушено провадження у справі № 37/632, розгляд справи було призначено на 29.01.2008 року о 10-15.

Позивач у судовому засіданні 29.01.2008 року підтримав заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач станом на 01.10.2007 року не сплатив на рахунок позивача вартість купленої ним електроенергії у період з 01.08.2005 року по 31.09.2005 року, чим порушив взяті на себе зобов’язання за Договором № 351/03 від 26.03.1998 року.

Відповідач у судове засідання 29.01.2008 року з’явився та усно заперечив проти заявлених позовних вимог.

У судовому засіданні судом, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 12.02.2008 року.

Відповідач у судовому засіданні 12.02.2008 року підтримав свою правову позицію та надав письмове заперечення на заявлені позовні вимоги, відповідно до якого зазначив, що сторонами Договору № 351/03 від 26.03.1998 року є підприємства, які припинили свою діяльність, оскільки позивачем не надано відповідних доказів, які підтвердили б внесенні змін до вказаного договору у зв’язку із зміною кредитора та боржника.

По –друге, відповідач послався на те, що оплата купленої за Договором № 351/03 від 26.03.1998 року електричної енергії здійснюється уповноваженим банком з розподільчого рахунку відповідача із спеціальним режимом використання за встановленим НКРЕ алгоритмом розподілу коштів.

У судових засіданнях 12.02.2008 року та 26.02.2008 року судом, відповідно до приписів ст. 77 ГПК України, оголошувалась перерва.

В судовому засіданні 18.03.2008 року у відповідності до статті 85 Господарського процесуального кодексу України за згодою представників сторін судом було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.03.1998 року між Державним підприємством «Національний диспетчерський центр електроенергетики України» (надалі –НДЦ) та Державною акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго»(надалі –ДАЕК) було укладено Договір № 351/03, предметом якого є продаж на Оптовий ринок електричної енергії (ОРЕ) України та покупка з ОРЕ електроенергії для споживання на території здійснення ліцензованої діяльності ДАЕК.

Відповідно до п. 8.5 договору, сторонами встановлено строк його дії з 01.04.1998 року до 31.12.1998 року включно, або до підписання нової редакції ДЧОРЕ.

З метою вдосконалення управління Об’єднаною енергетичною системою (ОЕС) України, наказом Міністерства енергетики України № 54 від 15.04.1998 року на базі державного підприємства «Національний диспетчерський центр електроенергетики України»створено державне підприємство «Національна енергетична компанія «Укрнерго» (надалі –НЕК «Укренерго»).

Пунктом 2 вказаного акту було реорганізовано Державне підприємство «Державна електрична компанія «Укрелектропередача»шляхом приєднання до НЕК «Укренерго»без порушення функцій оперативно – технологічного управління ОЕС України, експлуатації магістральних електричних мереж та діяльності Оптового ринку електричної енергії (ОРЕ) України.

Таким чином, в період дії Договору № 351/03 від 26.03.1998 року, НЕК «Укренерго», відповідно до п. 3 наказу Міністерства енергетики України № 54 від 15.04.1998 року, було визнано правонаступником майна, прав та обов’язків НДІ України та ДЕК «Укрелектропередача», що підтверджується статутом створеного державного підприємства.

Додатковою угодою № 1, укладеною між ДПНЕК «Укренерго»та АЕК «Київенерго», яка вступила в дію з 01.11.1998 року, на термін дії Тимчасового порядку про взаємовідносини АК та ЗАТ Енергогенеруюча компанія «Укр. – Кан Пауер»по надійному енергозбереженню споживачів лівобережної частини м. Києва сторонами внесено певні зімни до Договору № 351/03 від 26.03.1998 року.

Додатковою угодою № 2 від 31.12.1998 року та Додатковою угодою № 3 від 14.12.1999 року сторонами продовжено термін дії Договору № 351/03 від 26.03.1998 року до 31.12.2000 року включно, а також викладено п. 8.6. вказаного договору у новій редакції, відповідно до якої термін дії договору автоматично продовжується на наступний рік, якщо жодна із сторін договору не надіслала іншій стороні письмового повідомлення про намір його розірвати за місяць до закінчення терміну дії договору.

Додатковою угодою № 4 від 30.12.1999 року сторонами внесено відповідні зміни до Договору № 351/03 від 26.03.1998 року та встановлено строк його дії з 01.04.1998 року по 31.12.2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Кабінету Міністрів України № 755 від 05.05.2000 року на базі відокремленого підрозділу «Енергоринок»державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго»було утворено Державне підприємство «Енергоринок».

Відповідно до п.п б п. 3 зазначеної постанови, Державне підприємство «Енергоринок»визнано правонаступником Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго»щодо його активів і боргових зобов'язань, пов'язаних з:

провадженням ліцензованої діяльності з купівлі та продажу електричної енергії;

виконанням угод з суб'єктом підприємницької діяльності, який отримав ліцензію на передачу електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами, щодо передачі електричної енергії цими мережами;

організаційним та матеріально-технічним забезпеченням функціонування оптового ринку електричної енергії;

виконанням функцій розпорядника системи розрахунків, а також коштів оптового ринку електричної енергії.

Таким чином, проаналізувавши вищевикладене, суд встановив, що в період дії Договору № 351/03 від 26.03.1998 року Державне підприємство «Енергоринок»є правонаступником Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго»щодо його активів і боргових зобов'язань, пов’язаних, зокрема, з виконанням функцій розпорядника системи розрахунків, а також коштів оптового ринку електричної енергії.

Вказаний факт також підтверджується Статутом позивача, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2000 року № 922.

Окрім того, судом встановлено, що на виконання Указу Президента України «Про структурну перебудову в електроенергетичному комплексі України»№ 282/95 від 04.04.1995 року Наказом Міністерства енергетики та електрифікації України № 177 від 31.08.1995 року засновано Акціонерну енергопостачальну компанію «Київенерго»шляхом перетворення виробничого енергетичного об’єднання «Київенерго».

Зазначений факт підтверджується статутом відповідача, зареєстрованого 02.10.2007 року Печерською районною у місті Києві державною адміністрацією.

Таким чином, як вбачається з досліджених судом установчих документів суб’єктів господарювання, цивільні права та обов’язки юридичних осіб, що припинилися, перейшли до їх правонаступників (позивача та відповідача), які є сторонами діючого Договору № 351/03 від 26.03.1998 року.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом’якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов’язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до п. 10. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

Виходячи з положення пункту 4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями та до відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, але продовжують існувати після набрання чинності Господарським кодексом України.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що оскільки правовідносини між сторонами відносно підстав реалізації ними своєї цивільної правоздатності виникли до 01.01.2004 р., то в цій частині суд застосовує правила ЦК Української РСР.

Відповідно до ст. 37 ЦК УРСР, юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання).

При злитті і поділі юридичних осіб майно (права і обов'язки) переходить до нововиниклих юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права і обов'язки) переходить до останньої. Майно переходить в день підписання передаточного балансу, якщо інше не передбачене законом або постановою про реорганізацію.

Порядок ліквідації і реорганізації юридичних осіб визначається законодавством Союзу РСР і постановами Ради Міністрів Української РСР.

Порядок ліквідації і реорганізації кооперативних та інших громадських організацій може бути визначений їх статутами (положеннями).

Отже, вказана норма права встановлює два способи припинення юридичної особи. Так, зокрема, перший спосіб відбувається в порядку правонаступництва, тобто коли цивільні права та обов’язки юридичної особи, що припиняється, переходять до інших юридичних осіб –правонаступників.

Процесуальне правонаступництво –це перехід процесуальних прав і обов’язків сторони у справі до іншої особи у зв’язку з вибуттям особи у спірному правовідношенні. Правонаступництво може бути універсальним або частковим. За універсального правонаступництва до правонаступника (фізичної або юридичної особи) переходять усі права і обов'язки того суб'єкта, якому вони належали раніше. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб'єкта переходять лише окремі права і обов'язки.

Процесуальне правонаступництво випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв’язок матеріального і процесуального права).

Відповідно до частин 1, 4, 7 статті 34 Закону України «Про підприємства України», чинного на момент створення сторін у справі, ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду. Підприємство вважається реорганізованим або ліквідованим з моменту виключення його з державного реєстру України. При перетворенні одного підприємства в інше до підприємства, яке щойно виникло, переходять усі майнові права і обов'язки колишнього підприємства.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє зробити висновок про те, що перетворення є такою специфічною формою ліквідації юридичної особи, яка передбачає повну передачу активів від перетворюваного підприємства до новоствореного з повним правонаступництвом новоствореного підприємства щодо його попередника, а також ліквідацію попередника внаслідок державної реєстрації перетворення.

Юридичні особи вважаються такими, що припинилися з моменту їх виключення з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Враховуючи те, що відповідно до ст. 37 Цивільного кодексу УРСР майно з усіма наслідками, пов'язаними з правонаступництвом, переходить у день підписання передавального балансу, якщо інше не передбачено законом або постановою про реорганізацію, судом також було досліджено розподільний (передавальний) баланс та розподільні акти позивача та встановлено, що до складу кредиторської заборгованості, яка була передана НЕК «Укренерго»до ДП «Енергоринок», входить заборгованість відповідача, яка виникла з договірних зобов'язань за Договором № 351/03 від 26.03.1998 року.

Таким чином, вищенаведені обставини на думку суду свідчать про те, що сторонами Договору № 351/03 від 26.03.1998 року є підприємства, тобто позивач та відповідач, до яких перейшли процесуальні права та обов’язки попередніх сторін, у зв’язку з їхнім вибуттям у спірному правовідношенні, а тому посилання відповідача на те, що сторонами Договору № 351/03 від 26.03.1998 року є підприємства, які припинили свою діяльність, суд вважає безпідставними, необґрунтованими та документально не підтвердженими.

Окрім того, слід зазначити, що нормами Цивільного кодексу УРСР, який дія на час реорганізації сторін, не передбачено правонаступництва як самостійної підстави заміни кредитора, у зв’язку з чим у діючих кодифікаціях цивільного законодавства не було й передбачено, закріплене в ст. 513 ЦК України, правило про відповідність правочину щодо заміни кредитора у зобов’язанні.

А тому, суд не вбачає підстав для внесення сторонами відповідних змін до Договору № 351/03 від 26.03.1998 року у зв’язку із заміною кредитора та боржника внаслідок їх реорганізації, на необхідність яких наполягає відповідач в запереченнях на заявлені позовні вимоги.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, згідно з вказаними нормами права, позивач повинен довести суду належними та допустимими доказами обставини, на яких ґрунтується його позов, а також правомірність заявлених позовних вимог.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, відповідно до умов Договору № 351/03 від 26.03.1998 року, відповідач купував у позивача електричну енергію з 01.08.2005 року по 31.09.2005 року, що підтверджується актами купівлі –продажу електричної енергії підписаної повноважними особами обох сторін та завіреними печатками підприємств.

Судом встановлено, що загальна вартість купленої за вказаний позивачем період електричної енергії складає 16 256 676 грн. 93 коп.

Зі змісту п. 2.6.3 Договору вбачається, що розрахунки за куплену електроенергію здійснюється відповідно до Інструкції про порядок використання коштів оптового ринку електричної енергії України.

Так, п. 6.18 вказаної Інструкції передбачено, що остаточний розрахунок за куплену електроенергію в розрахунковому місяці здійснюється постачальником до 14-го (включно) числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відповідач, покладені на нього зобов’язання по договору виконав частково, сплативши позивачу лише 11 349 189 грн. 41 коп.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить 4 907 487 грн. 52 коп., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків сторін за продану електроенергію в період з 01.08.2005 року по 30.09.2005 року станом на 01.10.2007 року.

Враховуючи те, що усі дії, вчинені в процесі до вступу правонаступника, є обов'язковими для нього в такій же мірі, в якій вони були б обов'язковими для особи, яку він замінив, а також зважаючи на те, що правовідносини сторін не закінчились виконанням, то до підстав їх виникнення та відповідальності застосовуються положення Цивільного та Господарського кодексів України.

Як визначено частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України зазначено, що кожна сторона повинна вжити заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З доказів по справі вбачається, що позивач виконав свої зобов’язання в повному обсязі та належним чином.

Відповідач як на підставу своїх заперечень посилається на те, що визначений Законом України «Про електроенергетику»порядок розрахунків обмежує відповідальність відповідача встановленим НКРЕ алгоритмом розподілу коштів, які надходять від споживачів електричної енергії на поточний рахунок відповідача із спеціальним режимом використання, у зв’язку з чим оплата купленої за договором електричної енергії здійснюється уповноваженим банком з розподільчого рахунку відповідача із спеціальним режимом використання за встановленим НКРЕ алгоритмом.

Судом не приймаються до уваги подані заперечення, оскільки алгоритм, відповідно до приписів Закону України «Про електроенергетику», визначає послідовність дій підприємств та банків при надходженні коштів за електричну енергію на поточні рахунки підприємств. Цей алгоритм не впливає на домовленість сторін договору щодо строків оплати вартості електричної енергії та не припиняє зобов’язань боржника щодо сплати боргу.

Отже, судом встановлено факт порушення відповідачем договірних зобов’язань.

Зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку (ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що сторони погодили строк виконання зобов’язання щодо оплати вартості купленої електричної енергії, проте відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов договору за отриману електричну енергію повністю не розрахувався, що визнається та не оспорюється відповідачем. Зокрема, розмір заборгованості також підтверджується актом звірки взаєморозрахунків № 05/72-6352 від 19.09.2007 року, який підписаний керівниками та головними бухгалтерами відповідача та позивача.

Таким чином, враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача, а відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував розміру позовних вимог та не довів суду належними та допустимими доказами належного виконання ним своїх зобов’язань, позовні вимоги Державного підприємства «Енергоринок»щодо стягнення суми основного боргу у розмірі 4 907 487 грн. 52 коп. визнаються судом такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Порушення зобов’язань за договором тягне за собою застосування встановлених законом мір відповідальності.

Крім того позивач, посилаючись на статтю 625 Цивільного кодексу України, просить суд стягнути на свою користь 3% річних з простроченої суми в розмірі 307 569 грн. 04 коп. та інфляційну складову боргу в розмірі 1 411 333 грн. 40 коп.

Згідно статті 614 Цивільного кодексу особа, яка порушила зобов’язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов’язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов’язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов’язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов’язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Оскільки, матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем грошового зобов’язання, з нього, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню 1 411 333 грн. 40 коп. інфляційних витрат за увесь час прострочення платежу та 307 569 грн. 04 коп. - три проценти річних від простроченої суми, розмір яких визначений за обґрунтованим розрахунком позивача.

Відповідно до вимог статті 49 ГПК України, держмито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 37 ЦК УРСР, ст. ст. 192, 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 509, 526, 614, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, ст.ст. 82 –85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1.          Позовні вимоги задовольнити повністю.

2.          Стягнути з Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, 5, ) на користь Державного підприємства «Енергоринок»(01032, м. Київ, вул. Комінтерну, 27, ) 4 907 487 грн. 52 коп. основного боргу, 1 411 333 грн. 40 коп. інфляційних витрат, 307 569 грн. 04 коп. –3 % річних від простроченої суми, 25 500 грн. 00 коп. – витрати по сплаті державного мита, 118 грн. 00 коп. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4.          Рішення вступає в законну силу після десятиденного терміну з дня його прийняття, оформленого у відповідності до ст. 84 ГПК України.

Суддя

І.Д. Кондратова

Дата підписання

рішення 20.03.2008 року