ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.08 Справа № 20/37д/08

Суддя

м. Запоріжжя

За позовом Приватної фармацевтичної фірми “ЛЕГЕ АРТИС”, м.Запоріжжя

до Управління житлового господарства Запорізької міської ради, м.Запоріжжя

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Комунальне підприємство “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об’єднання №7”, м.Запоріжжя

про визнання договору оренди нежитлового приміщення дійсним та відповідаючим вимогам чинного законодавства

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача –Попова Н.В. (довіреність б/н від 20.01.2008р.)

Від відповідача –Батліна І.В. (довіреність №15-05/76 від 26.01.2008р.)

Від третьої особи –Батліна І.В. (довіреність №21/01-07 від 09.01.2008р.)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

У грудні 2007р. Приватною фармацевтичною фірмою “ЛЕГЕ АРТИС” заявлений позов про визнання дійсним та відповідаючим вимогам чинного законодавства договору оренди нежитлового приміщення №200/7 від 27.03.2003р. та усіх додаткових угод до нього, укладеного між Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради, комунальним підприємством “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об’єднання №7” та позивачем щодо строкового платного користування нежитловим приміщенням загальною площею 34,8 кв.м. у будинку №34 по вул.Маршала Чуйкова у м.Запоріжжя, що значиться на балансі КП “ВРЕЖО №7”, для розміщення службової кімнати готельного типу строком на 3 роки до 27.03.2006р.

Ухвалою господарського суду від 14.12.2007р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 20/37д/08, судове засідання призначено на 28.01.2008р. На підставі ст.77 ГПК України у судовому засіданні 28.01.2008р. оголошено перерву для надання можливості надати докази до 07.02.2008р.

У судовому засіданні 07.02.2008р. за згодою сторін та третьої особи оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач підтримує позовні вимоги, викладені у позові, та на підставі ч.2 ст.220, п.9 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України просить позов задовольнити. Позовні вимоги мотивовані наступним. 27.03.2003р. було укладеного договір №200/7 оренди нежитлового приміщення загальною площею 33,5 кв.м на строк до 27.03.2006р. Позивач 07.02.2006р. звернувся до відповідача з заявою про продовження строку дії договору оренди строком на три роки. Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 19.04.2006р. №159/64 було продовжено строк дії договору оренди від 27.03.2003р. №200/7 нежитлового приміщення першого поверху площею 34,8 кв.м в будинку №34 по вул.Маршала Чуйкова, що значиться на балансі КП “ВРЕЖО №7” строком на три роки. На підставі цього рішення між позивачем, відповідачем та третьою особою 03.05.2006р. було укладено додаткову угоду до вищезазначеного договору оренди, якою строк дії цього договору було продовжено на три роки до 27.03.2009р. На момент укладення договору чинним законодавством не вимагалося нотаріальне посвідчення договору оренди (найму) між сторонами. Стаття 257 ЦК України (в редакції 1063р.) передбачала укладення договору в простій письмовій формі. Згідно з п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2004р.) до договорів, що були укладені до 01.01.2004р. і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. На цей час позивач вважає необхідним нотаріальне оформлення договору оренди з додатковими угодами 2006р. відповідно до вимог чинного законодавства України –ст.793, 794 ЦК України, однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення. Враховуючи, що сторонами укладений договір оренди в письмовій формі, позивач виконує всі його умови, в т.ч. і передбачені в додатковій угоді від 03.05.2006р., просить визнати дійсним та відповідаючим вимогам чинного законодавства договір оренди від 27.03.2003р. №200/7 нежитлового приміщення першого поверху площею 34,8 кв.м в будинку №34 по вул.Маршала Чуйкова в м.Запоріжжі, та усіх додаткових угод до нього.

Відповідач у письмовому відзиві зазначив, що 27.03.2003р. між Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради, Комунальним підприємством “ВРЕЖО №7” та ПФФ “Леге Артис” на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.03.2003р. №104/13 був укладений договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 33,5 кв.м. в будинку №34 по вул.М.Чуйкова в м.Запоріжжі. Нежитлове приміщення було передано в користування по акту прийому-передачі. З балансоутримувачем КП “ВРЕЖО №7” був укладений договір про участь у витратах, пов’язаних з управлінням і утриманням житлового фонду та прибудинкової території. Протягом строку користування приміщенням позивач сумлінно виконував умови договору, своєчасно сплачував за орендну плату, уклав договір страхування орендованого майна, договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді. У зв’язку з тим, що договір не був посвідчений нотаріально, не заперечує визнати договір дійсним, так як фактично відбулося повне виконання договору оренди сторонами.

Третя особа у своєму відзиві підтримала позицію відповідача у справі.

У судовому засіданні представники позивача та третьої особи надали заяву про продовження строку вирішення спору у зв’язку з необхідністю надання доказів.

Суд не вбачає підстав згідно з ст.77 ГПК України для відкладення розгляду справи і, відповідно, продовження строку вирішення спору, беручи до уваги предмет та підстави позову. Крім того, суд оголошував у судовому засіданні перерву з 28.01.2008р. до 07.02.2008р. для надання можливості сторонам надати докази.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, третьої особи, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням №104/13 від 27.03.2003р. виконавчого комітету Запорізької міської ради передано в оренду Приватній фармацевтичній фірмі “Леге Артис” нежитлове приміщення першого поверху площею 33,5 кв.м в будинку №34 по вул.Маршала Чуйкова, що значиться на балансі КП “ВРЕЖО №7”, строком на три роки під службову кімнату готельного типу з виконанням робіт по благоустрою прилеглої території в обсягах, визначених договором оренди.

27.03.2003р. між Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради (Орендодавець, відповідач), Комунальним підприємством “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об’єднання №7” (Балансоутримувач, третя особа) та Приватною фармацевтичною фірмою “Леге Артис” (Орендар, позивач) укладено у простій письмовій формі договір №200/7 оренди нежитлового приміщення, згідно з яким орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування не житлове приміщення загальною площею 33,5 кв.м за адресою: вул.Маршала Чуйкова, 34, що значиться на балансі КП “ВРЕЖО №7”.

Відповідно до п.11.1 договору цей договір діє з 27.03.2003р. до 27.03.2006р.

Згідно з п.2.1 договору орендар прийняв у користування нежитлове приміщення одночасно з підписанням договору та акту прийому-передачі, підписаного з балансоутримувачем.

Рішенням №159/64 від 19.04.2006р. виконавчого комітету Запорізької міської ради продовжено строк дії договору оренди від 27.03.2003р. №200/7 нежитлового приміщення першого поверху площею 34,8 кв.м строком на 3 роки під службову кімнату готельного типу з виконанням робіт по благоустрою прилеглої території в обсягах, визначених договором оренди.

03.05.2006р. між сторонами укладено додаткову угоду до договору №200/7, згідно з якою продовжено строк дії договору оренди від 27.03.2003р. №200/7 нежитлового приміщення першого поверху площею 34,8 кв.м. строком на три роки до 27.03.2009р.

Приватна фармацевтична фірма “Леге Артис “ звернулася до господарського суду з позовною вимогою визнати дійсним та відповідаючим вимогам чинного законодавства договір оренди нежитлового приміщення №200/7 від 27.03.2003р. з додатковими угодами.

Проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Предметом позову позивач обрав визнання дійсним та відповідаючим чинному законодавству договір оренди нежитлового приміщення №200/7 від 27.03.2007р., згідно з яким позивач є орендарем нежитлового приміщення загальною площею 33,5 кв.м за адресою: м. Запоріжжя, вул..Маршала Чуйкова,34 та додаткових угод до нього.

Законом встановлені конкретні випадки, коли суд може визнати дійсним правочин. Так, Цивільним кодексом України встановлені випадки, коли дійсним може бути визнаний нікчемний правочин (ч.2 ст.215 ЦК України). Зокрема, у разі спору може бути визнаний судом дійсним правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, нотаріального посвідчення (ст.ст.218, 219,220 ЦК України).

Відповідно до приписів, встановлених ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом’якшує або скасував цивільну відповідальність особи.

Таким чином, відповідність чи невідповідність договору закону повинна визначатися на підставі законодавства, яке було чинним на момент укладення.

На момент укладення договору 27.03.2003р. був чинний Цивільний кодекс УРСР. Статтею 47 зазначеного Кодексу була встановлена обов’язковість нотаріальної форми у випадках, зазначених у законі, і наслідки її недодержання. Так, передбачалось: якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Із змісту зазначеної норми слідує, що визнання дійсною угоди у зв’язку з недодержанням нотаріальної форми угоди можливо при наявності умов, зокрема: спірна угода повинна бути виконана; виконана угода підлягала обов’язковому нотаріальному посвідченню у порядку, встановленому Законом України “Про нотаріат”; обов’язковість нотаріальної форми повинна бути указана в законі; визнати дійсною угоду з цих підстав можливо за вимогою сторони, яка виконала угоду; суд повинен перевірити, чому угода не була нотаріально посвідчена.

Відповідно до ст.256 ЦК УРСР, чинного на момент укладення зазначеного договору, за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату. Законодавство, яке діяло на момент укладення договору оренди № 200/7 від 27.03.2003р., не встановлювало обов’язкової нотаріальної форми щодо договору оренди нежитлового приміщення. В самому договорі також відсутня умова про те, що він підлягає нотаріальному посвідченню. Вказану обставину вказує сам позивач у позовній заяві.

Приписами ст.ст. 33,34 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі викладеного, суд вважає, що позивачем не доведено належними засобами доказування і нормативно не обґрунтовано підстави для визнання зазначеного договору дійсним, а саме: не наведена норма законодавства, яка встановлювала необхідність нотаріального посвідчення договору оренди станом на 27.03.2003р.

Вказані позивачем ст.ст.220,793,794 ЦК України не були чинними на момент укладення договору, тому не можуть бути підставою для задоволення позову.

Судом встановлено, що договір №200/7 від 27.03.2003р. містить всі істотні умови, встановлені на момент його укладення як ЦК УРСР так і Законом України “Про оренду державного та комунального майна”, у тому числі щодо форми цього договору, він є дійсним в силу закону, оскільки правовідносини по цьому договору між сторонами тривають, а приписами ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину –правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що фактично за своїм змістом вимога позивача визнати дійсним та відповідаючим вимогам чинного законодавства договір оренди нежитлового приміщення №200/7 від 27.03.2003р. та додаткових угод до нього є вимогою встановити факт. Між тим, статтею 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Із змісту ст.12 ГПК України слідує, що господарський суд розглядає спори. Факт може встановлюватися господарським судом лише при існуванні та розгляді між сторонами договору спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обгрунтованості вимог у разі виникнення спору між сторонами і не може самостійно розглядатися в окремій справі.

За таких обставин відсутні підстави для визнання договору з додатковим угодами до нього, які є його невід’ємними частинами, дійсним та відповідаючим вимогам чинного законодавства в судовому порядку.

На думку позивача, оскільки між сторонами укладені додаткові угоди, зокрема, 03.05.2006р. щодо продовження строку дії договору на три роки, то в силу п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України має бути застосована ст.793 ЦК України, якою наявність обов’язкової нотаріальної форми договору найму будівлі або іншої капітальної споруди поставлена в залежність від строку укладення такого договору. Однак, п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України стосується застосування правил цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів, укладених до 01.01.2004р., але не стосується застосування правил щодо форми таких договорів. Статтею 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Пунктом 11.10 спірного договору оренди передбачено, що доповнення і зміни до цього договору оформлюються у письмовій формі і становлять невід’ємну частину цього договору. Згідно з п.11.9 взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регламентуються чинним законодавством. Оскільки інше не встановлено законом та договором оренди №200/7 від 27.03.2003р., а також не випливає із звичаїв ділового обороту, внесення змін до спірного договору має вчинятися в такій самій формі, що й сам договір №200/7. Тобто, відсутні підстави для нотаріального посвідчення додаткової угоди від 03.05.2006р. до договору оренди № 200/7 від 27.03.2003р., оскільки сам договір оренди був укладений в простій письмовій формі. Відповідно, зміна умов договору № 200/7 має відбуватися в простій письмовій формі.

Як зазначено вище, презумпція правомірності правочину, одним із різновидів якого є договір, встановлена ст.204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, приписами даної правової норми встановлено, що договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або він не визнаний судом недійсним.

Договір оренди нежитлового приміщення №200/7 від 27.03.2003р. є правомірним, оскільки його неправомірність прямо не встановлена законом, форма договору, у тому числі додаткової угоди від 03.05.2006р., дотримана, судом недійсним він не визнаний, а тому на час розгляду справи цей договір встановлює права і обов’язки сторін за договором.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Запорізького апеляційного господарського суду від 26.10.2007р. у справах №№ 20/281д/07, 20/282д/07.

Таким чином, позовні вимоги з підстав, які заявлено, щодо визнання дійсним та відповідаючим вимогам чинного законодавства в судовому порядку договору №200/7 від 27.03.2003р. з усіма додатковими угодами задоволенню не підлягають.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст.49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя                      Л. П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення підписано у повному обсязі 12.02. 2008р.