РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.08
Справа № 16/621

Суддя
Шеліхіна Р.М., розглянув матеріали справи за позовом

Суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1, м. Северодонецьк Луганської області

до Відкритого акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль", м. Київ, в особі Луганської обласної
дирекції Відкритого акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль",
м. Луганськ

про стягнення 71382 грн. 56 коп.

при секретарі судового засідання
Маценко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача -ОСОБА_2, дов. від
14.03.06. №631,

від відповідача -  Приходько С.В., довіреність від 05.06.07. №
2724;

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: заявлена вимога про
стягнення з відповідача 71382,56грн. пені за порушення вимог Закону України
“Про платіжні системи та переказ коштів в Україні” за період з 16.09.04. по
15.08.06. (включно).

Відповідач проти позову заперечує з
підстав пропущення позивачем строків позовної давності для стягнення неустойки,
оскільки про своє порушене право позивач довідався у грудні 2005 року.

Позивач позов підтримав і заявив
клопотання про відновлення строку для стягнення неустойки у вигляді пені.

Відповідач заперечив проти
відновлення строків позовної давності позивачеві.

Дослідивши матеріали справи, а також
враховуючи обставини правовідносин цих же сторін у справі №7/546(4/19(16/49),
та керуючись п.5ст.267 ЦК України, суд дійшов висновку про необхідність
відновити строк позовної давності для захисту позивачем свого права на
отримання неустойки, адже між сторонами виник спір про правомірність здійснення
грошового переказу з банківського рахунку позивача тому, що банк (відповідач)
був впевнений у законності своїх дій по переказу грошових коштів і позивач
змушений був звернутися за захистом свого порушеного права до суду.

Позивач звернувся до суду з вимогою
до банку (відповідача) про повернення незаконно списаних грошей на початку 2006
року: протягом 3 місяців від дня, коли позивач узнав про порушення його права;
узнав позивач про порушення свого права 07 грудня 2005 року, як і підтверджують
обидві сторони спору. Постановою Вищого господарського Суду від 17.01.08. у
справі №7/546(4/19(16/49) залишено без змін рішення про задоволення вимог
позивача до відповідача про повернення незаконно списаних і виданих
неповноважній особі грошових коштів в сумі 218024,46грн. При цьому слід
вказати, що, при виникненні спору щодо відшкодування збитків (сплати
зобов'язання), позивач вправі звернутися з позовом, в якому заявити до
стягнення збитки (борг) і неустойку -це право позивача, а не обов'язок. Також
позивач вправі звернутися до суду і з позовом про стягнення збитків (боргу) і з
позовом про стягнення неустойки (двічі), адже право на неустойку виникає при
встановленні у законному порядку вини тієї особи, яка спричинила збитки
(або порушила зобов'язання). .

За таких обставин, суд вважає за
необхідне відновити строк позовної давності для звернення за захистом
порушеного права позивачу.

Відповідач заявив клопотання про
зупинення провадження у справі до розгляду Верховним Судом України касаційної
скарги відповідача на постанову Вищого господарського Суду України.

Позивач заперечив проти зупинення
провадження у справі.

Клопотання відповідача про зупинення
провадження у справі до розгляду Верховним Судом України касаційної скарги
відповідача на постанову Вищого господарського Суду України слід залишити без
задоволення, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про прийняття до
провадження Верховним Судом України касаційної скарги відповідача.

Позивач звернувся з даним позовом до
суду з вимогою про стягнення неустойки в сумі 71382,56грн. за період з
16.09.04. по 15.08.06. (включно) у зв'язку з порушенням відповідачем права
позивача на володіння власними грошовими коштами, а саме: за незаконне списання
грошових коштів з банківського рахунку позивача і видачу їх іншій
(неповноважній) особі, у зв'язку з чим позивачу було спричинено збитків на суму
218024,46грн. та було порушене право позивача на зберігання, володіння та
користування власними грошовими коштами в сумі 218024,46грн., які знаходились
на банківському рахунку №НОМЕР_1 в установі банку-відповідача на підставі
договірних відносин за договором від 06.05.04. №03/01-43/49063 на здійснення
розрахунково-касового обслуговування.

Неправомірність дій
відповідача по переказу грошових коштів в сумі 218024,46грн. позивач доводить
рішенням господарського суду Луганської області від 03.09.07. по справі
№7/546(4/19(16/49), яким стягнуто з відповідача збитки в сумі 218024,46грн. на
користь позивача за незаконне списання та видачу грошей неповноважній особі з
банківського рахунку позивача. Рішення набрало законної сили 02.10.07.
(постанова Луганського апеляційного господарського суду).

Позивач звернувся з даним позовом до
суду на підставі вимог Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в
Україні”, оскільки даною нормою права встановлено вид та розмір
відповідальності банку (відповідача) за порушення законних правил при переказі
грошових коштів з рахунку клієнта (позивача).

Вимогу про стягнення неустойки в сумі
71382,56грн. саме за вказаний період - за період з 16.09.04. по 15.08.06.
(включно) -позивач мотивує ст.32 Закону України “Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні” та ст.1073 ЦК України. З банківського рахунку гроші
почали списувати та видавати неповноважній особі робітники банку 16.09.04., а
повернув відповідач гроші 16.08.06.

Відповідач у відзиві проти позову
заперечує з підстав пропуску строку позивачем позовної давності для стягнення
неустойки та з підстав порушення позивачем правил ст.232 ГК України, згідно з
якою неустойка, на думку відповідача, має бути розрахована тільки за шість
місяців, а позивач нарахував майже за два роки.

Представник позивача позов підтримав
і вказав, що період нарахування неустойки у даному випадку безпосередньо
встановлений у Законі України “Про платіжні системи та переказ коштів в
Україні”, в якому вказано, що банк зобов'язаний сплатити пеню за весь період
порушеного права клієнта (позивача) при неправомірній видачі грошей іншій
(неповноважній) особі.

Враховуючи вищевикладене, повно,
всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали та обставини справи,  вислухав представників сторін, оцінивши
надані ними докази своїх вимог і заперечень до суті спору, їх  належність, допустимість, достовірність
кожного  окремо і у сукупності, суд
дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно
з правилами п.32. Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в
Україні” у разі  переказу з рахунка
платника без законних підстав,  за
ініціативою неналежного стягувача,
з  порушенням  умов доручення платника  на
здійснення  договірного списання
або внаслідок інших помилок  банку  повернення
платнику  цієї  суми
здійснюється у встановленому законом судовому порядку.  При цьому банк, що списав кошти з  рахунка
платника  без  законних
підстав,  має  сплатити платнику  пеню
у  розмірі  процентної ставки,  що встановлена цим банком по короткострокових
кредитах,  за кожний день починаючи від
дня  переказу до дня повернення суми
переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена
договором.

Неправомірність
дій відповідача (банку) по списанню і видачі грошових коштів неповноважній
особі з банківського рахунку позивача, починаючи 16.09.04., підтверджена рішенням
господарського суду Луганської області від 03.09.07. по справі
№7/546(4/19(16/49), що набрало чинності 02.10.07., яким задоволено вимоги
позивача по даній справі про стягнення збитків з відповідача по даній справі в
сумі 218024,46грн. за незаконне списання і видачу грошей з банківського
рахунку.

Відповідно до ст.35 ГПК України факти, які встановлені рішенням суду при
розгляді однієї справи, не доводяться знову при вирішенні спору між тими ж
сторонами.

Заперечення проти
розрахунку позивачем неустойки у відповідності до розміру процентної ставки,  що встановлена банком (відповідачем) по
короткострокових кредитах, у представника відповідача відсутні.

Доводи відповідача щодо
порушення позивачем правил ст.232 ГК України при розрахуванні
неустойки майже за два роки спростовуються нормами цього ж закону (ст.232 ГК
України).

За порушення відповідачем
правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного
виконання господарського зобов'язання, у позивача виникає право на вимогу
неустойки на підставі норм ст.ст.230-232 ГК України.

Правова природа неустойки
(ст.ст.230-232 ГК України, а також ст.ст.549-551 ЦК України) характеризується,
перш за все, фактом спричинення збитків (порушення зобов'язання) і
періодом, протягом якого це порушення тривало.

Між тим, Законом України “Про
платіжні системи та переказ коштів в Україні” безпосередньо встановлено право
позивача на стягнення неустойки (штрафу, пені)
-  за кожний день, починаючи від дня  переказу до дня повернення суми переказу на
рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором, а
стаття 232 Господарського кодексу України встановлює, що позивач має право нарахувати
неустойку за перші шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано,
якщо інше не встановлено законом або договором.

Договором від 06.05.04.
№03/01-43/49063 на здійснення розрахунково-касового обслуговування, укладеним
сторонами по справі, не встановлено, що період нарахування неустойки повинен
бути визначений більш ніж передбачено у Законі України “Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні”. Тому, період, за який має бути нарахована неустойка,
слід визначати у відповідності до вимог закону -пункт 32.3 Закону України “Про
платіжні системи та переказ коштів в Україні”, як спеціальної норми права,
що регулює правовідносини клієнта (позивача) і банка (відповідача) у разі
порушення банком (відповідачем) правил здійснення розрахунково-касового
обслуговування клієнта.

Позивач заявив неустойку в сумі
71382,56грн. за період з 16.09.04., коли
робітники банку почали списувати з банківського рахунку клієнта гроші та
видавати неповноважній особі, по 15.08.06. (включно) тому, що банк повернув
клієнту (позивачеві) гроші 16.08.06.

Таким чином, позов повністю
обґрунтований та підтверджений належними доказами, вимоги доведені належним
чином і відповідають матеріалам справи, що є підставою для задоволення позову.

Відповідно до
ст.44-49 ГПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

На підставі викладеного,
ст.32 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні”, ст.232
ГК України, керуючись ст.ст.33,34,35,44-49,82,84,85 ГПК України, суд

В И Р І
Ш И В :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Відкритого акціонерного
товариства "Райффайзен Банк Аваль", м. Київ, вул. «Лєскова», 9, ід.
код 14305909 в особі Луганської обласної дирекції Відкритого акціонерного
товариства "Райффайзен Банк Аваль", м. Луганськ, вул. «Совєтська», 61
пеню в сумі 71382,56грн., витрати по державному миту в сумі 713,83грн., на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118грн. Видати
наказ.

Рішення підписане 25.02.08.

Суддя
Р.М. Шеліхіна