ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2008 р.

№ 2-29/11461-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грека Б.М.,

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

Відкритого акціонерного товариства "Сімбудтранссервіс"

на постанову

від 15.09.08 Севастопольського апеляційного господарського суду

у справі

№2-29/11461-2007

господарського суду

Автономної Республіки Крим

за позовом

Відкритого акціонерного товариства "Сімбудтранссервіс"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій для батьків з дітьми "Блакитна хвиля"

про

стягнення 1185622,62 грн.

за участю представників сторін

від позивача:

Харахади У.У., дов.

від відповідача:

Бурлак В.М., дов.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Сімбудтранссервіс" звернулось до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій для батьків з дітьми "Блакитна хвиля" про стягнення матеріальної шкоди у вигляді 474408 грн. понесених витрат на будівництво і експлуатацію бази відпочинку "Мрія" та 607500 грн. недоотриманого прибутку, а також 150000 грн. моральної шкоди (з урахуванням уточнення).

Позов мотивовано посиланням на обставини неправомірного знесення відповідачем об'єкту власності позивача, що спричинило виникнення збитків у вигляді фактичних витрат на організацію бази відпочинку "Мрія". Також позивач послався на обставини недопущення його працівників на територію бази відпочинку, що призвело до недоотримання доходу від надання путівок та додаткових витрат на придбання путівок для працівників позивача. Стосовно моральної шкоди позивач доводить її спричинення відповідачем внаслідок зниженні престижу позивача та підриву довіри до його діяльності.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на усунення належного позивачеві майна з території санаторію на підставі рішення господарського суду, а також визнання в судовому порядку недійсним договору, на підставі якого позивач користувався відповідною земельною ділянкою.

Рішенням від 16.07.08 господарський суд Автономної Республіки Крим (суддя Башилашвілі О.І.) позов задовольнив у частині стягнення збитків у вигляді понесених витрат та недоотриманого прибутку, а в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди відмовив, визнавши їх недоведеними.

В частині задоволення позову рішення мотивовано встановленням, зокрема, на підставі висновку експерта обставин спричинення відповідачем позивачеві збитків у зв'язку зі знесенням 22 повнозбірних щитових спальних будиночків літнього типу, а також недоведенням відповідачем обставин відсутності з його боку таких дій. При цьому суд виходив з того, що згідно з положенням ч. 2 ст. 1166 ЦК України обов’язок доказування вини на позивача законом не покладається; вина презюмується в силу закону; доведення відсутності вини є процесуальним обов’язком відповідача. Доводи відповідача щодо знесення вказаних будиночків на підставі рішення господарського суду в справі №2-8/4669.1-2006р. відхилено судом, оскільки цим рішенням зобов'язано звільнити площадку для розміщення пересувних будиночків саме позивача в даній справі, а не будь-яку іншу особу.

Постановою від 15.09.08 Севастопольський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Гонтаря В.І. –головуючого, Борисової Ю.В., Черткової І.В.), рішення суду першої інстанції скасував, а в задоволенні позову відмовив, визнавши недоведеними обставини неправомірності дій відповідача.

Ухвалою від 05.11.08 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, в якій заявлено вимоги про скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Касатор доводить безпідставність відхилення доводів і доказів, наданих позивачем, щодо наявності витрат і упущеної вигоди внаслідок неправомірних дій відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, відповідач за договором від 05.05.01 передав позивачеві в тимчасове користування земельну ділянку, на якій останній встановив 22 повнозбірних щитових спальних будиночка літнього типу для організації відпочинку своїх співробітників (база відпочинку "Мрія").

Проте, як доводить позивач, з 2003 року відповідач чинить йому перешкоди в користуванні вказаними будиночками за призначенням, що спричинило неможливість одержання позивачем у 2003 році доходів від реалізації путівок для відпочинку, а також витрачення ним додаткових коштів на придбання путівок для своїх працівників в інших місцях; а в травні 2007 року позивачем вказані будиночки були неправомірно знесені.

З приводу цих обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що діями відповідача порушені цивільні права позивача і відповідно до вимог ст. 22 Цивільного кодексу України відповідач повинен відшкодувати позивачу реальні збитки і недоотриманий дохід, визначені з урахуванням висновку судово-бухгалтерської експертизи №70, проведеної 12.11.07 Товариством з обмеженою відповідальністю "Інститут обліку і аудиту". При цьому суд першої інстанції виходив з обставин неправомірності дій відповідача з демонтажу літніх будиночків.

Суд апеляційної інстанції з вказаним висновком не погодився, оскільки господарським судом Харківської області прийнято рішення від 14.06.06 у справі №2-8/4669.1-2006 про звільнення земельної ділянки від літніх будиночків позивача та їх демонтаж, а в силу ст. 124 Конституції України рішення суду є обов'язковим до виконання на всій території України.

Крім того, суд апеляційної інстанції визнав недоведеним факт знищення і пошкодження відповідачем майна позивача. Так, судом апеляційної інстанції відхилено висновки щодо стягнення вартості окремих матеріальних цінностей з огляду на встановлення обставин відсутності їх знищення або пошкодження, а також недоведення факту розкрадання (привласнення) відповідачем певної частини матеріальних цінностей, які нібито знаходились в демонтованих відповідачем пересувних будиночках (газові плити, холодильники тощо), оскільки позивачем не надано відповідних доказів, у тому числі бухгалтерських документів, які підтверджують факт недостачі таких цінностей. Суд також врахував обставини звернення відповідача у зв'язку з наявностю звинувачень з боку позивача до Сакської міжрайонної прокуратури з заявою про проведення перевірки обставин розкрадання будиночків, в ході якої позивач відмовив прокуратурі в наданні відповідної бухгалтерської документації з посиланням на те, що він до прокуратури не звертався. За результатами цієї перевірки у порушенні кримінальної справи відмовлено постановою від 14.12.07, але за наслідками скарги відповідача Сакською міжрайонною прокуратурою 18.01.08 порушена кримінальна справа, розслідування якої не закінчено.

Також суд апеляційної інстанції зазначив про хибність висновків з приводу стягнення з відповідача в якості реальних збитків позивача витрат з монтажу, ремонту і експлуатації бази відпочинку, з благоустрою земельної ділянки, вартості будівельних матеріалів тощо на підставі п. 2.4 договору від 05.05.01, оскільки цей пункт та пункт 5.1 договору передбачають відшкодування витрат лише з благоустрою земельної ділянки до того ж лише проведених з дозволу відповідача, фактична наявність якого щодо вказаних робіт позивачем не доведена.

Стосовно стягнення на користь позивач недоотриманого доходу суд апеляційної інстанції виходив з недоведення факту недопуску відповідачем позивача на відповідну земельну ділянку, а також обчислення розміру цих збитків на підставі експертного висновку, зробленого товариством з обмеженою відповідальністю, а не державною установою судових експертиз.

Погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, судова колегія виходить з того, що позивач не довів правомірне користування ним земельною ділянкою, на якій розташовано визначене в позові майно, а також інші обставини, які б свідчили про дотримання ним чинного законодавства при організації бази відпочинку на території позивача.

З огляду на викладене, керуючись положеннями ст. 13, ч. 3 ст. 16 та ст.ст. 509, 526, 527, 1163 ЦК України, судова колегія не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та скасування постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 15.09.08 у справі №2-29/11461-2007 залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий                                                                                Б.Грек

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький