ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.02.2008 Справа № 10/396-ПД-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді Александрової Л.І. при секретарі Джафаровій М.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Сільськогосподарської агрофірми "Прогрес"

до Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна контора -1"

третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: Бериславська міська рада

про визнання договорів оренди недійсними

за участю

представників сторін:

від позивача - Ігнатов Д.І. - представник;

від відповідача - не прибув;

від 3-ї особи - Ташкова А.О. - н-к юрвідділу;

Справа розглянута поза межами встановленого ст. 69 ГПК України строку за клопотанням сторін.

Рішення оголошено у повному обсязі після закінчення розгляду справи.

Розгляд справи розпочатий 24.01.08 р. з перервою до 01.02.08 р. згідно зі ст. 77 ГПК України.

в с т а н о в и в:

Сільськогосподарська агрофірма «Прогрес»звернулася з позовом до Комунального підприємства «Бериславська житлово-експлуатаційна контора № 1», третя особа –Бериславська міська рада, про визнання недійсними договорів оренди нежилих приміщень від 01.01.1996 року, 31.12.96, 01.01.97, 31.12.97 року на підставі ст. 48 ЦК Української РСР. В своєму позові агрофірма «Прогрес»зазначає, що вказані договори оренди укладені з порушенням законодавства України, що регулює відносини в сфері оренди комунального майна, а інформація, зазначена в них, не відповідає дійсності. Крім того, зі слів позивача він дізнався про наявність цих договорів лише при розгляді справ № 2/249-АП-07, 2/250-07. Позивач зазначає, що вказані договори не підписувалися повноважною особою підприємства, а саме підприємство не зверталося із заявою про передачу нежитлових приміщень в оренду, ці приміщення не приймало від відповідача. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ст. ст. 5, 9, 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 44, 48 ЦК Української РСР.

Відповідач і третя особа у своїх запереченнях проти позову зазначають, що підстав для визнання недійсними договорів оренди немає. Зокрема, відповідач зазначає, що ці договори укладалися між позивачем і Бериславським ЖЕК № 1, на балансі якого знаходилося вказане майно. У відзиві на позов відповідач також вказує, що сторони при укладенні договорів керувалися законодавством, яке було чинним на той момент, а факт укладення цих договорів підтверджений рішенням господарського суду Херсонської області від 16.06.04 по справі № 16/124. Третя особа пояснила, що нежитлові приміщення за переліченими договорами оренди належать відповідачу за відомчою підпорядкованістю і передавалися в оренду позивачеві на його прохання. При цьому третя особа посилається на пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні з позовом до суду.

Відносини у сфері оренди державного та комунального майна врегульовані Законом України «Про оренду державного та комунального майна». Відповідно до ст. 5 Закону орендодавцями є: органи, уповноважені Верховною Радою АРК та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належать АРК або перебуває у комунальній власності; державні підприємства - щодо окремого індивідуально визначеного майна, а з дозволу орендодавців, зазначених в абзацах другому і третьому цієї статті, - також щодо цілісних майнових комплексів, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць) і нерухомого майна.

Відповідач зазначає, що його повноваження по передачі в оренду комунального майна передбачені його Статутом, зареєстрованим Бериславською районною державною адміністрацією 26.11.1997 року за № 247. Відповідачем також наданий Статут в новій редакції від 23.10.2006 року. Інших статутних документів ЖЕК № 1 учасниками процесу не надано.

З пояснень відповідача і третьої особи слідує, що повноваження ЖЕК № 1 щодо укладення відповідних договорів оренди передбачені п. 3.3, 3.4. Статуту. Зокрема, пунктом 3.3 Статуту передбачено, що джерелами формування майна підприємства є майно, передане Бериславською міською радою. Відповідно до п. 3.4 Статуту підприємство має право за згодою районного управління житлово-комунального господарства здавати в оренду підприємствам, організаціям, громадянам будівлі, споруди, транспортні засоби, інвентар, інші матеріальні цінності, а також списувати їх з балансу у відповідності із законодавством.

Слід зазначити, що посилання відповідача на вказані пункти його Статуту в редакції від 26.11.1997 року не можуть братися до уваги при з’ясуванні підстав укладення договорів оренди, що датовані січнем, груднем 1996 року, січнем 1997 року. Відповідач не надав доказів його повноважень щодо передачі майна в оренду станом на дату складання згаданих договорів, а саме: 01.01.1996, 31.12.1996, 01.01.1997 року.

При цьому суд оцінює підстави укладення спірного договору оренди від 31.12.1997 року з огляду на положення Статуту відповідача в редакції від 26.11.1997 року. У зв’язку з цим необхідно зазначити, що відповідачем не доведено факт передачі йому третьою особою комунального майна площею 127,2 кв.м. в місті Берислав по вул. 1 Травня, 237, яке зазначено у відповідному договорі оренди від 31.12.1997 року як предмет оренди. Крім того, згідно з положеннями п. 3.4 Статуту для передачі в оренду майна підприємства потребується згода управління житлово-комунального господарства, яка також відповідачем не представлена на дослідження.

Таким чином, відповідач не довів наявності правових підстав для передачі позивачу в оренду нежитлових приміщень за всіма спірними договорами, а тому ЖЕК № 1 не може вважатися орендодавцем за спірними договорами в розумінні ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», що діяв на момент укладання спірних договорів, повноваження щодо управління комунальним майном та вирішення питань про надання комунального майна в оренду віднесено до виконавчих комітетів місцевих Рад народних депутатів.

Але доказів в наданні згоди Бериславською міською радою та її виконкомом щодо передачі в оренду нежитлових приміщень за спірними договорами суду не надано.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»ініціатива щодо оренди державного майна може виходити від фізичних та юридичних осіб, які можуть бути орендарями відповідно до статті 6 цього Закону, пропозиція може надходити від орендодавців, зазначених у статті 5 цього Закону. Частиною 1 ст. 9 передбачено, що фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди майна державних підприємств, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, відповідному орендодавцеві, зазначеному у статті 5 цього Закону.

За твердженням позивача такої ініціативи щодо укладення спірних договорів від нього не надходило, відповідач також не виступав ініціатором укладення цих договорів. Клопотання про пролонгацію зазначених договорів за підписом В.О. Шапран від імені позивача, не можна вважати доказом ініціації укладення спірних договорів оренди, складених задовго до відповідного звернення. Крім того, з наданого позивачем протоколу загальних зборів засновників сільськогосподарської агрофірми «Прогрес»слідує, що Шапран В.О. обмежений у своїх повноваженнях у вирішенні питань щодо укладення господарських договорів від імені підприємства.

Як на підставу своїх вимог про визнання спірних договорів недійсними позивач посилається на ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР, зазначаючи, що письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Але суд не може погодитися з доводами позивача щодо визнання спірних угод недійсними, оскільки вважає ці договори оренди є неукладеними з огляду на наступне.

Так, в преамбулі кожного із спірних договорів оренди зазначено, що вони (договори) укладені між Бериславсьим ЖЕК-1 з одного боку, а з іншого –«Орендарем»в особі керівника Іванова А.С. При цьому в преамбулі спірних договорів не зазначено, керівником якої організації виступає Іванов А.С. Тобто фактично не визначено особу орендаря. При цьому в розділі «Юридичні адреси сторін»в кожному договорі проставлена печатка агрофірми «Прогрес». З наданих позивачем копій статутних документів вбачається, що печатка позивача, яка присутня на всіх спірних договорах, з’явилася лише після реєстрації Статуту сільськогосподарської фірми «Прогрес»у новій редакції 10.06.2005 року. Таким чином, на момент укладення спірних договорів ще не існувало печатки сільськогосподарської агрофірми «Прогрес»зразка 2005 року. Зі слів Іванова О.С., керівника сільськогосподарської агрофірми «Прогрес», він не підписував спірні договори і нікого не уповноважував це робити замість нього.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Із спірних договорів, враховуючи зазначені обставини, не слідує, що вони укладені за участю позивача –сільськогосподарської агрофірми «Прогрес». Тобто з боку позивача відсутні належні ознаки волевиявлення щодо укладення спірних договорів, а тому вони не можуть вважатися укладеними в розумінні ст. 153 ЦК УРСР. Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Натомість відповідачем не доведено, що спірні угоди були підписані з боку позивача.

Також спірні договори не містять усі істотні умови, що вимагаються законом для такого виду договорів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору. Істотні умови договору оренди комунального майна передбачені ст. 10 Закону. Відповідно до цієї норми істотними умовами є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна.

Але у спірних договорах не передбачено умови щодо об’єкта оренди, а саме вартості майна з урахуванням її індексації; орендна плата зазначена без урахування індексації; відсутній порядок використання амортизаційних відрахувань; відсутні умови відновлення і повернення майна; відсутні умови страхування. Також в договорі не зазначена точна адреса розташування майна, що передається в оренду (вказується лише номер будинку але інформація про населений пункт відсутня).

При цьому суд зауважує, що сторони не надали доказів щодо виконання умов спірних договорів як з боку орендаря, так і з боку орендодавця. Так, відсутні докази передачі нежитлових приміщень відповідачем позивачу. У спірних договорах зазначено, що відповідач зобов’язується передати нежитлові приміщення, але строки і умови передачі цього майна, як це вимагається ст. 13 Закону, договорами не передбачені; акти приймання-передачі відсутні. Також не підтверджений факт внесення орендної плати позивачем за спірними договорами.

За таких обставин спірні договори не можуть вважатися укладеними, тому позовні вимоги про визнання їх недійсними задоволенню не підлягають. Крім того, позовні вимоги не підлягають задоволенню також через пропущення позивачем строку позовної давності згідно з положеннями ст. 71, 80 ЦК УРСР.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1.В задоволенні позову відмовити.

2.Копію рішення надіслати сторонам.

Суддя Л.І. Александрова