ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 34/15

19.03.08

За позовом

Дочірнього підприємства Хмельницької облспоживспілки «Дунаєвецький плодоконсервний завод»

до

Приватного підприємства «Виробничо-торгівельна продовольча компанія «Кий-Експо»

про

вилучення майна в натурі на суму 40 173,97 грн.

Суддя

Сташків Р.Б.

Представники:

від позивача –

Дзекарь М.М. (довіреність № 27/09 від 27.09.2007);

від відповідача –

не з’явився.

СУТЬ СПОРУ:

Дочірнє підприємство Хмельницької облспоживспілки «Дунаєвецький плодоконсервний завод»(далі –Позивач) звернулось до Господарського суду м. Києва із позовом до Приватного підприємства «Виробнича-торгівельна продовольча компанія «Кий-Експо»(далі –Відповідач) про вилучення майна в натурі на суму 18 915 грн. та стягнення 6 222,87 грн. інфляційних втрат, 1 469,96 грн. 3% річних, 13 051, 55 грн. пені.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Відповідач не розрахувався за отриманий від Позивача товар, а тому Позивач відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) вимагає вилучити у відповідача поставлений йому товар, як безпідставно набуте майно.

06.12.2007 Позивач в порядку статей 66, 67 Господарсько процесуального кодексу України (далі –ГПК України) подав клопотання, відповідно до якого просив накласти арешт на майно та грошові кошти (рахунки), які належать Відповідачу.

Суд зазначене клопотання відхилив з тих підстав, що позивачем у порушення статті 66 ГПК України не доведено, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідач письмових заперечень проти позову не подав, в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні суду, про час і місце його проведення.

Про поважні причини неявки в судове засідання представника Відповідача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи від Відповідача не надходило.

Розгляд справи відкладався.

За таких обставин, суд не вбачає за необхідне відкладати розгляд справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, –

ВСТАНОВИВ:

16.12.2004 Позивачем на підставі рахунку-фактури № 144 на замовлення зазначеного у цьому рахунку товару було поставлено Відповідачу товар на загальну суму 6 210 грн.

22.12.2004 Позивачем на підставі рахунку-фактури № 146 на замовлення зазначеного у цьому рахунку товару було поставлено Відповідачу товар на загальну суму 3 445 грн.

05.05.2005 за видатковою накладною № 22 від 05.05.2005 Позивачем Відповідачу був поставлений товар на загальну суму 9 250 грн.

Вказаний товар на загальну суму 18 905 грн. був отриманий Відповідачем у повному обсязі, про що свідчать підписи представника Відповідача на вищезазначених видатковій накладній та рахунках-фактурах, а також довіреності серія ЯИТ № 907061 від 15.12.2004, серія ЯИТ № 907066 від 22.12.2004, серія ЯИТ № 907058 від 05.05.2005.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 статті 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття (частина 1 статті 641 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України (далі –ГК України) господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Таким чином, виходячи з аналізу вказаних норм та за встановлених судом обставин, між сторонами у справі були укладені договори купівлі-продажу товару, про що свідчать вищевказані рахунки-фактури, накладна та довіреності на отримання товарів, у яких між Позивачем та Відповідачем досягнута згода з усіх істотних умов, які ставляться для договорів купівлі-продажу.

Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1). Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (частина 2). У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина 3).

Позивачем заявлено позов на підставі статей 1212, 1213 ЦК України.

Згідно з частиною 1, пунктом 3 частини 3 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідач отримав спірне майно на підставі укладених з Позивачем договорів купівлі-продажу.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено, що спірний товар було отриманий Відповідачем без достатньої правової підстави або що підстава, на якій він був набутий, згодом відпала (договори купівлі-продажу цього товару визнані недійсними, тощо).

Відтак, позовна вимога про вилучення у Відповідача майна в натурі є незаконною та необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд також відмовляє Позивачу у стягненні з Відповідача інфляційних втрат, 3% річних та пені, позаяк ці вимоги безпосередньо випливають з основного зобов’язання щодо повернення безпідставно набутого майна.

Суми, які підлягають сплаті за витрати, пов’язані з розглядом справи, при відмові в позові покладаються на позивача (частина 5 статті 49 ГПК України).

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття.

Суддя

Сташків Р.Б.