КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2008                                                                                           № 38/303

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової Л.Г.

суддів:           Коротун О.М.

Алданової С.О.

при секретарі:           Степаненко Л.В.

За участю представників:

від прокуратури: Громадський С.О., посвідчення №76 від 10.02.2005від позивача: Погорілко Н.М., дов. №27 від 12.01.2008

від відповідача 1:Малеєва Ю.К., дов. №19-02/1 від 19.02.2008

від відповідача 2:Яценко О.С.,дов.№116 від 20.06.2007

від третьої особи: не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора України

на рішення Господарського суду м.Києва від 13.11.2007

у справі № 38/303 (Власов Ю.Л.)

за позовом                               Заступника генерального прокурора України в інтерсах держави в особі Фонду державного майна України

до                                                   Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-побутовий комплекс"Зоряний"

третя особа відповідача           Федерація профспілок України

третя особа позивача

про                                                  визнання недійсним договору купівлі-продажу

ВСТАНОВИВ:

На розгляд суду передано вимоги Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі-позивач) до Закритого акціонерного товариства лікувально оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця” (далі-відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю „Виробничо-побутовий комплекс „Зоряний” (далі-відповідач 2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу відділення санаторію ім. Першого Травня, укладеного між відповідачами 04.10.1993, із застосуванням наслідків визнання договору недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.11.2007 у справі №38/303 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на пропущенні прокурором строку позовної давності для звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі позивача звернувся з апеляційним поданням, в якому просив Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 13.11.2007 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційному поданні заступник Генерального прокурора України посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з’ясування судом обставин, що мають значення для даної справи.

Зокрема, заступник Генерального прокурора України наполягає на тому, що судом неправильно застосовано статтю 76 Цивільного кодексу Української РСР (далі-ЦК УРСР), якою передбачено, що перебіг вказаного строку починається з дня виникнення права на позов, тобто з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права та порушено частину другу статті 80 ЦК УРСР, якою передбачено, що при наявності поважної причини пропуску строку позовної давності порушене право підлягає захисту. Крім того, скаржник вважає, що судом неправильно застосовано вимоги статей 6, 13, 56 Закону України „Про прокуратуру”, оскільки чинним законодавством не передбачено відмову в позові прокурора чи його заступника у зв’язку з пропуском строку позовної давності лише через те, що інший прокурор розглядав звернення відповідача з інших питань, ніж викладені позовні вимоги.

Також заступник Генерального прокурора України посилається на те, що судом не взято до уваги, що правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб’єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові може бути відмовлено не з причин пропуску позовної давності, а в зв’язку з необґрунтованістю самої вимоги.

На думку заступника Генерального прокурора України, при розгляді справи судом не досліджено питання щодо наявності чи відсутності порушеного права, не взяті до уваги посилання прокурора на те, що спірний договір укладено з порушенням статті 86 ЦК УРСР, статей 1, 3, 4 Закону України „Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, розташовані на території України”, пунктів 1, 3 Постанови Верховної Ради України „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР” №949–ХІІ від 04.02.1994, постанови Верховної Ради Української РСР „Про захист суверенних прав власності Української РСР” від 29.11.1990 №506–Н; постанови Ради Міністрів УРСР №606 від 23.04.1960 „Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров’я УРСР”.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2008 було порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційного подання призначено на 19.02.2008.

У зв’язку з необхідністю витребування додаткових доказів, в порядку приписів статті 77 Господарського процесуального кодексу України (далі-ГПК України), розгляд апеляційного подання було відкладено на 11.03.2008.

Через загальний відділ діловодства суду, 06.03.2008 надійшла заява заступника Генерального прокурора України про вжиття заходів до забезпечення позову, відповідно до якої останній просив накласти арешт на будівлі корпусів №10,12,13,15 по вул.Юнкерова, 50 у місті Києві.

У судове засідання 11.03.2008 з’явилися представники прокуратури та сторін, представник заступника Генеральної прокуратури України та позивача повністю підтримали доводи апеляційного подання.

Представник відповідача 1 проти апеляційної скарги заперечив у повному обсязі, посилаючись на відсутність доказів, які підтверджують належність майна, що є предметом оспорюваного договору, позивачеві на момент укладення зазначеного договору, оскільки власником майна на момент його відчуження був відповідач 1. Як стверджує відповідач 1, посилання заступника Генерального прокурора України на постанову Верховної Ради України „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР” № 949–ХІІ від 04.02.1994 є безпідставним. Зазначена постанова не стосується майна, переданого у власність Федерації професійних спілок України та не розповсюджується на майно, що є предметом спірного договору, оскільки воно було передано до статутного фонду відповідача 1 до прийняття зазначеної постанови. Крім того, зазначена постанова суперечить вимогам статті 92 Конституції України, відповідно до якої правовий режим власності визначається виключно законами України.

Представник відповідача 2 проти обставин, викладених в апеляційному поданні, заперечив, посилаючись на те, що ні заступником Генерального прокурора України, ні позивачем, всупереч вимогам статті 33 ГПК України, не доведено ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. А саме, відсутні докази того, що позивач здійснює право розпорядження спірним майном як таким, що перебуває в процесі приватизації, або здійснює повноваження орендодавця; що позивач прийняв спірне майно згідно вимог Постанови Верховної Ради України від 10.04.1992; що спірне майно на момент відчуження перебувало у загальнодержавній власності; що спірне майно перебувало у віданні ВЦРПС та підпадало під дію постанови Верховної Ради України від 10.04.1992.

Представник третьої особи у судове засідання 11.04.2008 не з’явився, письмово та нормативно обґрунтовані пояснення по суті обставин, викладених в апеляційному поданні. суду не надав.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце судового засідання щодо розгляду апеляційного подання, а також те, що явка представника третьої особи у засідання апеляційної інстанції не визнана обов’язковою, колегія вважає можливим здійснити перевірку рішення господарського суду міста Києва за наявними у справі матеріалами без представника третьої особи.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, колегія суддів встановила наступне:

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу статті 2 Закону України “Про судоустрій України” є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів юридичних осіб.

Оскільки правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів (стаття 1 ГПК України), право на позов у особи виникає після порушення її права. Таким чином, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен з’ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оскарження прав особи, яка звернулася до суду з позовом, а також наявність спору між сторонами – конкретними суб’єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов’язків у конкретних правових відносинах.

Відповідно до приписів статті 2 ГПК України з позовною заявою в інтересах держави має право звернутися прокурор або його заступник. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України від 08.04.1999 №3-рп/99, „інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Поняття „орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах” означає орган, на який державою покладено обов’язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6,7,13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, фактично є позивачем у справах, порушених за позовною заявою прокурора.

Обов’язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Доведення факту порушення прав, відповідно до статті 33 ГПК України, покладається на позивача.

Як вбачається з мотивувальної частини оспорюваного рішення, застосувавши правила про позовну давність, судом першої інстанції не було досліджено та надано обґрунтування щодо наявності та порушення суб’єктивного матеріального права позивача та наявності підстав для його правового захисту, оскільки правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб’єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв’язку з необґрунтованістю самої вимоги. (Позиція Верховного Суду України викладена у постанові №П-9/161-16/165 від 12.06.2007).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Постанови Ради Міністрів УРСР №606 від 23.04.1960 року „Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров’я УРСР”, з метою дальшого поліпшення організації відпочинку та санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок у цій важливій справі, Українській республіканській Раді профспілок передано безоплатно у відання всі діючі госпрозрахункові санаторії (крім туберкульозних), будинки відпочинку, пансіонати, курортні поліклініки, які знаходились у віданні Головного управління курортів, санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров’я УРСР, а також санаторії (крім туберкульозних) і будинки відпочинку, що будуються для цього Управління; Головне республіканське і територіальні управління курортів, санаторіїв і будинків відпочинку з усіма підприємствами і організаціями, що знаходяться у їх віданні.

Також, профспілкам передавались штати управлінського апарату республіканського і територіальних курортних управлінь, обладнання, транспорт, земельні ділянки, жилі будинки, парки, асигнування на їх управління, плани з праці, капіталовкладення, фонди на всі види матеріалів і ліміти на проектування та інші кошти.

Тобто, профспілкам передавались майнові об’єкти разом із організаційною та функціональною структурами їх управління.

Відповідно до реєстраційного посвідчення Федерації професійних спілок України від 09.02.1993 спірне майно зареєстроване в реєстрі №3 основних засобів санаторно-курортних установ Федерації профспілок України.

Державний акт на право користування землею на якій знаходилось відчужене майно був виданий в 1989 році санаторію ім. Першого Травня Київської територіальної ради по управлінню курортами профспілок Української республіки.

25.03.1993 Федерацією професійних спілок України була прийнята постанова №11-3-20 „Про реалізацію та передачу основних фондів збиткових і безперспективних лікувально-оздоровчих закладів Акціонерного товариства „Укрпрофоздоровниця”, відповідно до якої правлінню акціонерного товариства „Укрпрофоздоровниця” було дозволено реалізацію на конкурсних засадах основних фондів лікувально-оздоровчих збиткових закладів, зокрема, відділення санаторію ім. Першого Травня (Пуща-Водиця).

На підставі зазначеної постанови, 04.10.1993 між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено договір купівлі-продажу відділення санаторію ім. Першого Травня, відповідно до умов якого Відповідач 2 купив основні нерухомі засоби, будівлі, споруди, інженерні мережі відділення санаторію ім. Першого Травня, з уособленою земельною ділянкою, площею 2,7га, розташовані по вул.9лінія в Пуща-Водиці м.Києва.

Відповідно до пункту 2 зазначеного договору відповідач 1 зобов’язувався передати вищезазначені будівлі, споруди, інженерні мережі по акту прийому-передачі, який є невід’ємною частиною договору, в строк до 20.10.1993.

Відповідно до акту прийому-передачі основних нерухомих фондів відділення санаторію ім.Першого Травня, відповідач 1 передав, а відповідач 2 прийняв основні нерухомі фонди відділення санаторію ім.Першого Травня, розташовані на земельній ділянці площею 2,74 га в лісопарковій зоні Пуща-Водиця м.Києва в кварталі, обмеженим вулицями 9лінія, 10 лінія, Гамарника і Юнкерові, поштовий адрес: вул.Юнкерові, 50, територія огороджена металевим забором. Будівля, споруди, інженерні мережі передані за описом, який є невід’ємним додатком до акту прийому-передачі.

Посилаючись на невідповідність вищезазначеного договору вимогам чинного законодавства, заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі позивача звернувся з даним позовом до суду. Позивач підтримав заявлений позов посилаючись на те, що оскільки питання щодо суб’єктивного права власності спірного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на даний час залишається державною власністю і саме позивач здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця.

Заступник Генерального прокурора України та Фонд державного майна України доказів того, що майно яке було предметом купівлі-продажу за спірним договором перебувало у віданні центральних органів загальносоюзних громадських організацій та було прийнято Фондом державного майна України, як це передбачено Постановою Верховної ради України від 10.04.1992 року «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР розташовані на території України», суду не надали.

Доказів того, що спірне майно передавалось Фонду державного майна України як державне майно, що Фонд державного майна України здійснював управління цим майном, та вносив його до списку об’єктів, які підлягають приватизації або до переліку об’єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, суду не надано.

Посилання заступника Генерального прокурора України та Позивача в обґрунтування позовних вимог на Постанову Верховної Ради України від 04.02.1994 року «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» є безпідставним, оскільки на момент набуття чинності зазначеної Постанови спірне майно належало не загальносоюзній громадській організації, а Виробничо-побутовому кооперативу «Зоряний», на підставі спірного договору купівлі-продажу.

Посилання заступника Генерального прокурора України та Позивача в обґрунтування позовних вимог на Постанову Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української УРСР» від 29.11.1990 року та Закон України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10.09.1991 року безпідставні, оскільки дія зазначених законодавчих актів не розповсюджувалась на майно профспілок.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Враховуючи відсутність доказів права власності держави на спірне майно на момент укладення спірного договору та відсутність в зв’язку із цим суб’єктивного права на це майно Фонду державного майна України, позовні вимоги та доводи апеляційного подання є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Підстави вважати договір купівлі-продажу від 04.10.1993 року, укладений між Київським відділенням АТ «Укрпрофоздоровниця» та ВПК «Зоряний», таким, що не відповідає вимогам закону, відсутні.

Відповідно до приписів статті 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходи до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Заява заступника Генерального прокурора України про вжиття заходів до забезпечення позову, шляхом накладення арешту на будівлі корпусів №10,12,13,15 по вул.Юнкерова, 50 у місті Києві, визнана судовою колегією такою, що не підлягає задоволенню, оскільки заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду, а судова колегія дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин та керуючись ст.ст. 66, 99, 101-106, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України про вжиття заходів до забезпечення позову відмовити.

2. Апеляційне подання заступника Генерального прокурора України на рішення господарського суду міста Києва від 13.11.2007 у справі №38/303 залишити без задоволення.

3. Рішення господарського суду міста Києва від 13.11.2007 у справі №38/303 залишити без змін.

4. Матеріали справи №8/303 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя                                                                      Смірнова Л.Г.

Судді                                                                                          Коротун О.М.

Алданова С.О.

21.03.08 (відправлено)