ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

29.01.08                                                                                           Справа № 5/318

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді                                         Бонк Т. Б.

суддів                                                   Бойко С. М.

Марко Р. І.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржника) –Морозов В. С. –керівник групи юридичного забезпечення (довіреність № 185 від 17.09.2007 р.)

від відповідача –Федущак Р. В. –юрисконсульт (довіреність № 11-314 від 29.10.2007 р.)

розглянув апеляційну скаргу ВАТ «Запоріжжяобленерго», м. Запоріжжя № 792 юр. від 26.11.2007 р.

на рішення Господарського суду Львівської області від 12.11.2007 р.

у справі № 5/318

за позовом ВАТ «Запоріжжяобленерго», м. Запоріжжя

до відповідача Роздільського державного гірничо-хімічного підприємства «Сірка», м. Новий Розділ

про стягнення заборгованості за векселями №№ 40 та 41 на загальну суму 160 000 грн.

Рішенням господарського суду Львівської області від 12.11.2007 р. у справі № 5/318 відмовлено у задоволенні позову ВАТ «Запоріжжяобленерго», м. Запоріжжя до Роздільського державного гірничо-хімічного підприємства «Сірка», м. Новий Розділ про стягнення заборгованості за векселями №№ 40, 41 на загальну суму 160 000 грн.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивачем, відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР та ст. 70 Уніфікованого Закону «Про прості і переказні векселі», пропущено строк позовної давності щодо стягнення заборгованості по спірних векселях, що згідно п. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати дане рішення та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги, вважає, що воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на те, що оскільки 08.07.2002 р. відповідачем емітовані та видані на користь ВАТ «Львівобленерго»в якості погашення боргу за спожиту електричну енергію 2 простих векселі №№ 40, 41 на загальну суму 160 000 грн., то відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»відповідач, починаючи з 2002 року, на думку апелянта, повинен був відображати в бухгалтерському обліку такі операції з цінними паперами та періодично проводити інвентаризацію таких зобов’язань. Звертаючись до норм ст. 264 ЦК України, позивач зазначає, що дії відповідача по відображенню заборгованості за спірними векселями в бухгалтерському та податковому обліках свідчать про визнання боржником свого боргу, з чим пов’язаний перебіг позовної давності, однак скаржник звертає увагу на те, що господарський суд першої інстанції не витребував таких доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував доводи, викладені в ній, просить рішення господарського суду Львівської області залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи свої вимоги тим, що спірні векселі у визначений законодавством термін до оплати не пред’являлись і не опротестовувались.

Розглянувши наявні матеріали справи, доводи та заперечення, наведені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів господарського суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав:

Як вбачається із матеріалів даної справи, відповідно до договору купівлі-продажу цінних паперів № К-205 від 25.04.2003 р. та акту прийому-передачі цінних паперів, ВАТ «Запоріжжяобленерго»(покупець) прийняло від ЗАТ ФК «Сократ»(продавець) цінні папери, вказані у п. 1.1 даного договору, в тому числі прості векселі, емітовані Роздільським ДГХП «Сірка»№ 40 номінальною вартістю 80 000 грн. та № 41 номінальною вартістю 80 000 грн.

Дата складання вказаних векселів 08.07.2002 р., а строк платежу визначений по пред’явленню.

Згідно ст. 77 Уніфікованого Закону «Про прості і переказні векселі», до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів.

Відповідно до Уніфікованого Закону «Про прості і переказні векселі», Законів України «Про обіг векселів в Україні»та «Про цінні папери і фондову біржу», вексель –це цінний папір, який засвідчує безумовне грошове зобов’язання векселедавця сплатити після настання строку визначену суму грошей власнику векселя.

Як встановлено господарським судом першої інстанції, Роздільське ДГХП «Сірка»з метою погашення заборгованості перед ВАТ «Львівобленерго»за спожиту електроенергію видало вищезгадані прості векселі.

Згідно ст. 34 Уніфікованого Закону «Про прості і переказні векселі», переказний вексель строком за пред'явленням підлягає оплаті при його пред'явленні. Він повинен бути пред'явлений для платежу протягом 1 року від дати його складання. Трасант може скоротити цей строк або обумовити більш тривалий строк. Ці строки можуть бути скорочені індосантами.

За ст. 38 вказаного Закону, держатель переказного векселя зі строком платежу на визначений день або у визначений строк від дати складання чи від пред'явлення повинен пред'явити вексель для платежу або в день, в який він підлягає оплаті, або в один із двох наступних робочих днів. Пред'явлення переказного векселя в розрахункову палату є рівнозначним пред'явленню для платежу.

Ст. 35 цього ж Закону передбачено, що строк платежу за переказним векселем, що підлягає сплаті у визначений строк від пред'явлення визначається або датою акцепту, або датою протесту. При відсутності протесту недатований акцепт вважається стосовно акцептанта здійсненим в останній день строку, визначеного для пред'явлення для акцепту. А п. 2 ст. 78 визначає, що прості векселі зі строком платежу у визначений строк від пред'явлення повинні бути протягом строків, встановлених ст. 23, пред'явлені векселедавцю для відмітки. Перебіг строку починається від дати відмітки, підписаної векселедавцем на векселі. Відмова векселедавця зробити датовану відмітку повинна бути засвідчена протестом (ст. 25), дата якого є початком строку від пред'явлення.

Однак, вищеперелічені векселі у визначені цими статтями терміни до оплати не пред’являлись, а також не були опротестовані.

Так, спірні прості векселі з датою складання 08.07.2002 р. і строком платежу «за пред’явленням», емітовані відповідачем у справі, не пред’являлися ВАТ «Запоріжжяобленерго»до платежу протягом 1 року з дати їх складання, тобто до 08.07.2003 р., хоча з 25.04.2003 р. ці векселі перебували у власності позивача згідно вищезазначеного договору купівлі-продажу та акту прийому-передачі, укладених із ЗАТ ФК «Сократ».

Відповідно до п. 1 ст. 70 Уніфікованого Закону «Про прості і переказні векселі», позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням 3 років, які обчислюються від дати настання строку платежу.

Ст. 71 ЦК Української РСР, який був чинний під час виникнення спірних правовідносин, встановлює, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в 3 роки.

П. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила ЦК України щодо позовної давності застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом.

Згідно п. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, беручи до уваги пропуск позивачем строків, передбачених наведеними нормами Уніфікованого Закону «Про прості і переказні векселі»та ЦК Української РСР і ЦК України, господарським судом першої інстанції, на думку апеляційного господарського суду, правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, враховуючи наведене, а також положення чинного законодавства України, апеляційна інстанція дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства України, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 89, 91, 99, 101-105 ГПК України,

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВИВ:

1.          Рішення господарського суду Львівської області від 12.11.2007 р. у справі № 5/318 залишити без змін, а апеляційну скаргу ВАТ «Запоріжжяобленерго», м. Запоріжжя –без задоволення.

2.          Постанова набирає чинності з дня її оголошення.

3.          Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

4.          Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя                     Бонк Т. Б.

Суддя                     Бойко С. М.

Суддя                     Марко Р. І.