ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

05.02.2008

Справа №2-2/15823-2007

За позовом Кримського республіканського підприємства «Протизсувне управління» (98600, м.Ялта, вул..Горького, 30)

до відповідача Санаторію «Чорномор’є» (98655, м.Ялта, смт.Лівадія, вул..Виноградна, 12)

про стягнення 193 663грн.20коп.

За зустрічним позовом: Санаторій «Чорномор’є» (98655, м.Ялта, смт.Лівадія, вул..Виноградна, 12)

до відповідача за зустрічним позовом - Кримського республіканського підприємства «Протизсувне управління» (98600, м.Ялта, вул..Горького, 30)

Про визнання недійсними договорів.

Суддя Толпиго В.І.

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним – Руденко – керівник юр. служби, доруч. у справі.

Від відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним – Літвінова – предст, Ромашка представ., доручен. у справі .

Суть спору: Позивач - Кримське республіканське підприємство «Протизсувне управління» звернувся до ГС АРК з позовом до відповідача - Санаторію «Чорномор’є» про стягнення заборгованості за договором №314-Ф у розмірі 193 663грн.20коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ДП «Кримське республіканське протизсувне управління», правонаступником якого є КРП «Протизсувне управління» та відповідачем 21.01.2005р. було укладено договір №314 користування берегозахісними, протизсувними і пляжними спорудами м. Ялта у районі санаторію «Чорномор’є», ділянки від буни №8 Лівадійського пляжу до буни №7 санаторію «Чорномор’є», протяжністю 420м, а також пов’язаний з ним договір №314-Ф від 21.01.2005р. на передачу коштів на відновлення та капітальний ремонт берегозахісних споруд. Кошти, що підлягали передачі у 2005 році, відповідно до договору №314-Ф складали 45 748грн., перерахування яких мало було здійснитися відповідно до розрахунків на поточний рік відповідно до виставлених Управлінням рахунків. З урахуванням норм амортизаційних відрахувань за період дії договору №314-Ф у відсотках до балансової вартості 1-ої групи основних фондів на дату подання позовної заяви за відповідачем склалась заборгованість з урахуванням ПДВ на суму 193 663грн.20коп., що стало підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.

Відповідач надав заперечення №595 від 04.12.2007р., відповідно до яких просить суд відмовити у позовних вимогах позивачу повністю, оскільки, як вважає відповідач, вказані договори суперечать вимогам діючого законодавства та мають бути визнані недійсними на підставі того, що санаторій є неприбутковою організацією і тому не формує фонду амортизаційних відрахувань, згідно п.3.ст. 21 Бюджетного кодексу України, санаторій як бюджетна установа не має право відраховувати кошти (надавати позички) юридичним та фізичним особам, крім випадків, передбачених ЗУ «Про Державний бюджет України», а отже у санаторію відсутні правові підстави для фінансування протизсувних заходів на території АРК шляхом надання щоквартальних позичок чи відрахувань коштів державного бюджету до будь – яких фондів чи на користь суб’єктів господарювання будь – якої форми власності.

До ГС АРК надійшла зустрічна позовна заява №625 від 19.12.2007р, у якої Санаторій «Чорномор’є» просить суд визнати недійсними договори №314 від 21.01.2007 року та №314-Ф від 21.01.2007 року. Як вважає Санаторій «Чорномор’є» договір №314 містить усі ознаки того, що його слід віднести до договору позички капітальної споруди (окремої її частини), а договір №314-Ф до договору підряду на капітальне будівництво. Враховуючи, що договір позики капітальної споруди укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню, а договір №314 не засвідчений нотаріально, то це є підставою для визнання його недійсним. Також, як зазначає Санаторій «Чорномор’є», відповідно до Свідоцтва про право власності №867 від 16.10.2001. та оціночного акту від 18.6.2001р. №1223 до об’єктів нерухомості, що входять до складу цілісного майнового комплексу санаторію, відносяться, крім іншого, і буни. Тобто, при укладенні вказаних договорів керівництво санаторію та ДП «Кримське республіканське протизсувне управління» не врахували правовий статус майна, а також відсутність юридичного факту передачі майна будь – якому суб’єкту господарської діяльності. Крім цього, санаторій уповноважений брати зобов’язання та здійснювати закупівлю аналогічних послуг за державні кошти лише в межах асигнувань передбачених кошторисом на конкретний бюджетний період (рік), тобто термін дії договору №314-Ф не може перевищувати тривалості одного бюджетного періоду. Також, сторони у договорі №314-Ф не визначили загальний обсяг робіт і послуг та їх види, отже не досягли згоди зі всіх істотних умов договору за їх відсутністю, що є також підставою для визнання договору недійсним. Як зазначив Санаторій «Чорномор’є», він є неприбутковою організацією і тому не формує фонду амортизаційних відрахувань, передбачений умовами договору №314-Ф, порядок розрахунків суперечить встановленому чинним законодавством порядку використання бюджетних коштів. Крім того, згідно п.3.ст. 21 Бюджетного кодексу України, санаторій як бюджетна установа не має право відраховувати кошти (надавати позички) юридичним та фізичним особам, крім випадків, передбачених ЗУ «Про Державний бюджет України». Вищенаведені обставини, як вважає Санаторій «Чорномор’є» є підставами для визнання вказаних договорів недійсними.

Відповідач за зустрічним позовом вимоги не визнає, указуючи на те, що договір № 314 є змішаним договором в розумінні ст.. 628 ЦК України, він є реальним, укладеним на підставі Постанови РМ АРК від 11.3.1997р. № 68 «Про заходи по інженерному захисту берегів Чорного та Азовського морів і територій, що підпадають під вплив дій негативних природних процесів», не суперечить вимогам чинного законодавства, є договором експлуатації берегоукріпних, протизсувних і пляжних споруд, а не договором оренди. Берегоукріпни, протизсувні і пляжні споруди знаходяться у управління на праві повного господарського ведення та відповідно до абзацу 2 п.1ст.. 829 ЦК України, особа, яка здійснює управління майном, може бути позичкодавцем лише з відома власника, яким є Верховна Рада АРК. Згідно актів за №№ 12,15 забудовником споруд було Кримське протизсувне управління, їм же вони були прийняті в експлуатацію та з часу їх введення в експлуатацію знаходяться в управлінні Кримського республіканського підприємства «Протизсувне управління»

У судовому засіданні оголошувалися перерви на 18.01.2008р., 31.01.2008р.

Після перерв судове засідання було продовжене за участю тих же представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Між позивачем за первісним позовом - ДП «Кримське республіканське протизсувне управління», правонаступником якого є Кримське республіканське підприємство «Протизсувне управління» (далі «Управління») та відповідачем за первісним позовом - Санаторієм «Чорномор’є» (далі «Санаторій»), укладені договори користування берегоукріпних, протизсувних та пляжних споруд від 21.01.2005р. № 314 та від 21.01.2005р. № 314-Ф, на підставі яких управління надає санаторію в користування берегоукріпи споруди в районі санаторію від буни №8 (не вкл) Лівадійського пляжу до буни № 7 (вкл) санаторію, протяжністю 420м., а санаторій використовує майно, перераховує на рахунок управління грошові кошти згідно пред'явлених управлінням рахунків.

У зв'язку з невиконанням санаторієм договірних зобов'язань по оплаті, управлінням заявлений позов про стягнення боргу в сумі позову.

Санаторій заявив зустрічний позов про визнання наведених договорів недійсними, який підлягає задоволенню за наступними підставами:

Згідно з державними актами прийняття протизсувних і берегоукріпних споруд:- №12 від 25.12.1971р. і №15 від 21.06.1972р. до складу майнового комплексу, як об’єкта державної власності санаторія «Чорномор’є», увійшло таке нерухоме майно: буни № 1-7; загальною довжиною 415 м. (подальше «Споруди»).

Вищенаведені протизсувні і берегоукріпні споруди будувалися за рахунок коштів, виділених на зазначені цілі Кабінетом Міністрів СРСР Кримському облвиконкому, а Кримське протизсувне управління, виступало тільки забудовником цих споруд.

З документів представлених Управлінням вбачається, що в період будівництва споруд управління виступало, як забудовник (замовник) не від свого імені, чи від імені Кримського облвиконкому, а за дорученням державного органу Ради Міністрів УРСР.

Такий висновок ґрунтується на наступних засадах:

З вищенаведених державних актів № 12 і № 15 випливає, що вказані протизсувні і берегоукріпні споруди були збудовані в період 1971-1972 рр.

Як слідує зі ст. 16 та ст.24 чинного на той період Земельного кодексу УРСР (в редакції закону № 2874 від 08.07.1970 р.) право зводити культурно-побутові та інші будови і споруди мають тільки землекористувачі.

Згідно з рішенням Виконкому Ялтинської міської ради народних депутатів трудящих від 11.03.1958 р. № 73 саме КДБ при Раді Міністрів СРСР, а не управлінню, була виділена земельна ділянка 17,07 га під будівництво санаторію „Чорномор’є” КДБ СРСР, тобто в порядку, передбаченому ст. 127 Земельного кодексу УРСР.

Слід зазначити що, в межах вказаної ділянки є прибережна смуга, загальною протяжністю 400 м, на якій вже в 1960 р. було облаштований причал для катерів і човнів та берегоукріпні споруди на пляжі санаторію, що підтверджується кошторисами на впорядкування пляжної смуги санаторію «Чорномор’є» № 218 від 21.05.1960р.

Тобто, протизсувні і берегоукріпні споруди, були збудовані в 1971 та 1972 рр. за рахунок державних коштів.

Вищевказані границі земельної ділянки були підтверджені актом відведення ділянки від 06.12.1976р. затвердженим головним архітектором м. Ялта, 13.08.1992 р. на 10-ій сесій 21-ого скликання Лівадійська селищна рада народних депутатів, у зв’язку з уточненням меж земельної ділянки, прийняла рішення „Про затвердження меж землекористування санаторію „Чорномор’є” та був виданий Держакт нового зразка.

Таким чином, зазначені споруди були побудовані через декілька років користування санаторієм земельною ділянкою, виділеною КДБ СРСР для її забудови. Право на забудову прибережної смуги міг мати санаторій и власником результатів будівництва споруд міг бути санаторій „Чорномор’є”, як землекористувач.

Відповідно до п.1 ст.19 Закону СРСР „Про власність в СРСР” (чинного на період створення Споруд) загальносоюзна власність і власність адміністративно-територіальних утворень є видами державної власності.

Виключаючи приватну і колективну власність вказані споруди теоретично могли належить до загальносоюзної власності або власності адміністративно-територіальних утворень.

Поряд з тим, як слідує з п.2 ст.19 цього Закону, майно, яке створюється або придбається за рахунок бюджетних чи інших коштів Союзу РСР належить до загальносоюзної власності, а майно, яке створено за рахунок коштів адміністративно-територіальних утворень належить до власності відповідного адміністративно-територіальних утворень.

Фінансування будівництва споруд санаторію КДБ СРСР чи інших військових формувань Союзу РСР за рахунок коштів адміністративно-територіальних утворень або територіальних громад суперечило б вимогам бюджетного законодавства, тобто цільовому використанню коштів місцевих бюджетів, у тому числі бюджету Кримської області.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що в актах №12 та №15 приймання протизсувних і берегоукріпних споруд вказано, що споруди належать санаторію Чорномор’є” слід дійти висновку, що берегоукріпні та протизсувні споруди на період їх будівництва і підписання актів прийняття споруд №12 і №15 могли бути тільки об’єктом права державної (загальносоюзної) власності зі статусом майна державної установи.

Ремонт і впорядкування берегоукріпних і протизсувних споруд, а також пляжу санаторію відбувалось за рахунок державних коштів через Медичне управління ГОЗУ КДБ СРСР, що підтверджує кошторис на впорядкування набережної пляжу санаторію «Чорномор’є» по типу санаторію „Нижня Ореанда” від 26.05.1976р., затверджено КДБ при Раді Міністрів СРСР у сумі 54 тис. 367 руб., звідний кошторис на капремонт берегоукріпних споруд санаторію«Чорномор’є» від 15.12.1983р., затверджений начальником ВМУ КДБ СРСР генерал-майором В.Г. Борисовим у сумі 350 тис.60 руб., кошторис на ремонт пляжних споруд санаторію «Чорномор’є» від 12.03.1987р., затверджений заступником начальника санаторію «Чорномор’є» ВМУ КДБ СРСР Мастеновим Н.А. у сумі 33тис. 105 руб.

На момент укладення договору, як слідує з додатка до договору № 314-Ф від 21.01.2005р. балансова вартість Споруд складала 2 міл. 654 тис.375 грн.

При цьому слід зазначити, що на період з 2000 по 2003 рр. Служба безпеки України виділила на капітальний ремонт берегоукріпних і протизсувних споруд санаторію „Чорномор’є” СБ Україна кошти в сумі 2357901 грн., це підтверджує робочий проект реконструкції берегоукріпних споруд санаторію «Чорномор’є» СБ України від 1999р., замовник АГУ СБ України у сумі 1міл. 999тис. 867 грн. та довідка Заступника Голови СБ України - директора Департаменту господарського забезпечення Нєжнової С.В. від 04.07.07р. про витрати Службою безпеки України в сумі 2 357 901 грн. Виконавцем (забудовником) споруд та проведення всіх ціх робіт виступало не тілки Управління, а і інші організації, підприємства за вибором замовника- КДБ СРСР та Служби Безпеки України.

З цього випливає, що Управління передало Санаторію споруди, які будувалися за кошти Служби безпеки України та належали Санаторію.

Розглянувши тексти договорів № 314 та №314-Ф слід зазначити наступне:

Термін експлуатації берегоукріпних і протизсувних споруд означає фактичне володіння майном, використання майна у господарської діяльності та підтримання його в належному стані за рахунок власних коштів.

Договір № 314 містить усі ознаки того, що його слід відносити до договору позички капітальної споруди (окремої її частини) (далі-договір № 314), а договір № 314-Ф до договору підряду на капітальне будівництво (далі-договір № 314-Ф), тому що:

- Відповідно до п.2.1, п.2.3, п. 7.1 договору №314 Управління безоплатно передало Санаторію берегоукріпні і протизсувні споруди для користування протягом 49 років. За змістом п.1 ст. 827 та п.3 ст.828 ЦК України такий правочин іменується договором позички капітальної споруди (безоплатного використання майна).

- Відповідно до п.3.2.2., п. 3.2.4. договору № 314 Санаторій зобов'язується слідкувати та ремонтувати майно за свої кошти, що відповідає ст. 833 ЦК України. За умовами зазначеного договору будь які розрахунки між позичальником (Підприємством) та користувачем (Санаторієм) не передбачені, що не відповідає п.2 ст.827 ЦК України.

По-третє - відповідно до п. 1.1 та п. 1.2 договору № 314-Ф Підприємство виконує функції по відновленню і капітальному ремонту Майна, а Санаторій зобов'язується сплатити за виконані роботи (ст. 318 ГК України – підряд на капітальне будівництво).

На підставі вищевикладеного до договору № 314 та № 314-Ф слід застосовувати статті законодавства, які регулюють договори позички капітальної споруди (окремої її частини) та підряду на капітальне будівництво.

Відповідно до п.3 ст.828 та п.2 ст.793 ЦК України договір позички капітальної споруди (окремої її частини) укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Враховуючи те, що договір № 314 позички капітальної споруди (окремої її частини) не посвідчений нотаріально, такий договір за своєю формою не відповідає вимогам закону та відповідно до ч.2.ст. 215, ч.1 ст.220 ЦК України, є нікчемним.

Підприємство не має права передавати Санаторію у користування майно, яким Санаторій володіє з 1958 року та має Свідоцтво про право власності.

Відповідно до ст 4. ЗУ «Про власність», що діяв на момент укладення спірних договорів, власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном, держава безпосередньо не втручається в господарську діяльність суб'єктів права власності.

Відповідно до Свідоцтва про право власності № 867 від 16.10.2001р., виданого Виконавчим комітетом Ялтинської міської Ради АР Крим, згідно листа (вих. №1223 від 18.10.2006р.) начальника комунального Підприємства „Ялтинського БТІ” на адресу Голови СБ України, а також оціночного акту від 18.06.2001р. №1223, складеного за результатами суцільної інвентаризації об’єктів нерухомості, що входять до складу цілісного майнового комплексу Санаторію, до таких об’єктів (будівель і споруд) відносяться: буни огороджувальні бетонні, підпірні стіни бетонні, стіни огороджувальні бетонні, площадки бетонні, замощення бетонне та гравійне (щебеневий пляж), а також інші об’єкти нерухомості (інвентарна справа № 6024-И, форма №4). За період з проведення КП „Ялтинським БТІ” суцільної інвентаризації об’єктів нерухомості Санаторію і отримання ним свідоцтва про право власності № 867 від 16.10.2001 р., Службою безпеки України не приймалось рішень щодо передачі берегоукріпних споруд чи іншого майна Санаторію у комунальну власність або до сфери управління АР Крим і не складалось актів передачі зазначеного майна будь-якому суб’єкту господарювання за попереднім погодженням (або без такого) з Фондом державного майна України, Міністерством економіки України та Міністерством фінансів України, тобто в порядку, визначеному Положенням про порядок передачі об’єктів права державної власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 р. №1482.

У вищенаведених документах про державну реєстрацію майна Санаторію, вбачається, що їх державна реєстрація, як об’єктів державної власності була проведена у 2001 р., тобто за 2 роки до оголошення у Постанові ВР АР Крим № 444-3/03 від 19.02.2003 р. цих споруд своїм майном та за 4 роки до укладення договору між Санаторієм і Підприємством.

Слід зазначити, що відповідно до п.7 ст. 3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень” зареєстровані речові права мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна.

За період з 1958 року по сьогоднішній день вищенаведені споруди з володіння Санаторію не вибували. Як зазначено в п.3 ст.397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним якщо інше не випливає із закону, або не встановлено рішенням суду.

Подальше, як слідує з предмету договору № 314 від 21.01.2005р., Санаторій зобов’язаний укласти додаткові договори на водолазне обстеження майна (п.2.4.1), на технічний нагляд (п.2.4.2) та відновлення і ремонт споруд (п.2.4.3) з Підприємством, що фактично є закупівлею робіт та послуг.

Тобто, у взаємовідносинах Санаторію та Управління - Санаторій виступає замовником послуг та робіт, що будуть надаватися Управлінням, а Санаторій буде сплачувати ці послуги та роботи за рахунок державних коштів

Такий порядок закупівлі бюджетною організацією робіт і послуг суперечить вимогам чинного законодавства.

Так, відповідно до п.2 ст.2 Закону України „ Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти” умови здійснення процедур закупівлі робіт і послуг Санаторієм у будь-якого суб’єкта господарювання можуть встановлюватися або змінюватися виключно цим Законом. Тобто, закупівлю робіт та послуг, пов’язаних з поточним утриманням або капітальним ремонтом споруд, Санаторій уповноважений здійснювати лише в учасника процедури закупівлі, визначеного її переможцем, що передбачено п. 1 ст. 34 Закону України „ Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти” .

Враховуюче те, що п. 2.4.1, п. 2.4.2 , п.2.4.3 договору № 314 Управління без проведення тендерних процедур (цінові пропозиції, відкриті торги із зменшенням ціни, тощо) було визначено єдиним виконавцем робіт та послуг, закупівля яких здійснювалася за державні кошти. Такий порядок визначення виконавця робіт та послуг суперечить п. 1 ст. 34 Закону України „ Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти” .

З цього також слідує, що договір № 314-Ф від 21.05.2005р., не відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки Управління не є переможцем тендерної процедури відповідно до Закону України „ Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти”.

Таким чином суд вважає, що є всі правові підстави для визнання договору № 314 від 21.01.2005р. та договору № 314-Ф від 21.05.2005р. недійсними, оскільки сторони в момент укладення угоди не дотрималися вимог закону.

Згідно зі статтею 1 Закону України „Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти” - закупівля, що повністю або частково здійснюється за рахунок державних коштів, за умови, що вартість предмета закупівлі для товару (товарів), послуги (послуг) становить або перевищує 20 тисяч гривень, а для робіт – 50 тисяч гривень, проводиться із застосуванням тендерних процедур. При цьому, згідно договору № 314-Ф, обсяг послуг Управління, який щорічно пропонується Санаторію до закупівлі, перевищує суму 50 тисяч гривень.

Відповідно до п.5 та п.6 ст. 51 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів приймають бюджетні зобов’язання і здійсняють видатки тільки в межах бюджетних асигнувань встановленими кошторисами. Видатки державного бюджету на покриття зобов’язань прийнятих за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом і законом „Про Державний бюджет України” не визнаються бюджетними зобов’язаннями і не можуть здійснюватися.

У зв’язку з вищенаведеним, Санаторій уповноважений брати зобов’язання та здійснювати закупівлю аналогічних послуг за державні кошти лише в межах асигнувань передбаченим кошторисом на конкретний бюджетний період (рік).

При з’ясуванні правових підстав для застосування Санаторієм щоквартальних перерахувань коштів управлінню на акумуляцію за умовами вищенаведених договорів слід враховувати, що згідно з п.3 ст.21 Бюджетного кодексу України, Санаторій як бюджетна установа не має права відраховувати кошти (надавати позички) юридичним та фізичним особам, крім випадків, передбачених Законом України „ Про Державний бюджет України”.

Постанова Ради Міністрів АРК № 68 від 11.03.1997 р. „Про заходи по інженерному захисту берегів Чорного та Азовського морів і територій, що підпадають під вплив дій негативних природних процесів”, на яку посилається позивач, як на джерело зобов’язань Санаторію щодо до перерахування коштів для їх акумуляції (накопиченню), не має статусу Закону.

Законом України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні”(ст.7. види рахунків, що можуть відкриватися банками або іншими установами – членами платіжної системи своїм клієнтам) - відкриття розрахункових рахунків (як виду рахунків) не передбачено. Тобто, на сьогодні у Санаторію відсутні правові підстави для відрахування коштів на акумуляцію на рахунки, які не передбачені чинним законодавством, а також відрахувань коштів на акумуляцію за рахунок коштів державного бюджету на будь - які цілі.

Відповідно до Довідки про внесення Санаторію в Єдиний державний реєстр неприбуткових організацій (Рішення про внесення неприбуткової установи в Реєстр № 13291/10115-1 від 28.07.03 р., довідка взяття на облік платника податків № 1558 від 2707.2005р.) - Санаторій є неприбутковою організацією та не формує фонду амортизаційних відрахувань і тому на нього не поширюються вимоги Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

Передбачений умовами договору № 314-Ф порядок розрахунків суперечить встановленому чинним законодавством порядку використання бюджетних коштів, що є підставою для визнання договору недійсним.

У зв'язку з визнанням договорів недійсними, позов управління про стягнення з санаторію заборгованості задоволенню не підлягає.

Витрати по оплаті держмита і інформаційно-технічних послуг з зустрічного позову відносяться на сторони в рівних частках.

Витрати по оплаті держмита і інформаційно-технічних послуг з первісного позову відносяться на позивача.

Для підготовки рішення була оголошена перерва на 05.02.2008р.

Рішення оголошено 05.02.2008р. в присутності представника позивача за первісним позовом.

Керуючись ст. ст. 49,77,82,84,85 ГПК України, суд

В И Р И Ш И В:

1.          Зустрічний позов задовольнити.

2.          Договори від 21.01.2005р. № 314 користування берегоукріпними, протизсувними і пляжними спорудами, від 21.01.2005р. № 314-Ф, укладені між ДП «Кримське республіканське протизсувне управління» та санаторієм «Чорномор’є» (98655, м. Ялта, смт.Лівадія, вул. Віноградна, 12) визнати недійсними.

3. Стягнути з Крімського республіканського підприємства «Протізсувне управління» (98600, м. Ялта, вул..Горького, 30, р/р 0041 в ЯВ № 515 КРФ АКБ Укрсоцбанк м Ялта, МФО 324010) на користь Санаторія «Чорномор’є» (98655, м. Ялта, смт.Лівадія, вул..Віноградна, 12, п/р 2418 в УДК АРК м. Сімферополь, МФО 824026) 42грн.50коп. держмита, 59грн. витрат по оплаті інформаційно-технічних послуг судового процесу.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. У задоволенні первісного позову відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Толпиго В.І.