КИЇВСЬКИЙ МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
П О С Т А Н О В А

21.01.08 р.                                                                                                    № 391/12-04/10-05/20-06

Київський міжобласний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий                                                                       Фаловська І.М.

Судді :

Агрикова О.В.

Рудченко С.Г.

при секретарі судового засідання –Рустам’яні Е.А.,

за участі представників сторін:

від позивача: Чорний О.А. –представник за дов. № 3-ю/08 від 08.01.2008 р.,

Костинюк О.І. –представник за дов. № 1-ю/08 від 08.01.2008 р.;

від відповідача: Соловей М.Т. –представник за дов. № 1 від 02.01.2008 р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Переяслав-Хмельницького комунального підприємства теплових мереж на рішення господарського суду Київської області від 23.10.2007 року,

у справі № 391/12-04/10-05/20-06/8 (суддя Чорна Л.В.),

за позовом

закритого акціонерного товариства «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна», м. Київ

до

Переяслав-Хмельницького комунального підприємства теплових мереж, м. Переяслав-Хмельницький,

про

стягнення 929796,91 грн. основного боргу з урахуванням інфляційних, 13323,32 грн. 3% річних, 64280,70 грн. пені

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський міжобласний апеляційний господарський суд

В С Т А Н О В И В:

У травні 2003 року закрите акціонерне товариство «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна»(далі по тексту –ЗАТ «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна», позивач) звернулося до господарського суду Київської області із позовною заявою до Переяслав-Хмельницького комунального підприємства теплових мереж (далі по тексту –Переяслав-Хмельницького КПТМ, відповідач) про стягнення з останнього заборгованості, з урахуванням поданого уточнення позовних вимог в розмірі 817865,48 грн. –основного боргу, 63075,93 грн. –пені, 41568,79 –інфляційних, 13323,32 грн. –3% річних та господарських витрат, у зв’язку із стягненням Переяслав-Хмельницьким МРУЮ 70356,43 грн. по наказу господарського суду Київської області № 391/12-04 від 31.01.2005 р.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Господарським судом Київської області було здійснено новий розгляд справи № 391/12-04/10-05/20-06/8, та прийнято рішення від 23.10.2007 р., відповідно до якого вирішено стягнути з Переяслав-Хмельницького КПТМ на користь ЗАТ «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна» 817865,48 грн. –основного боргу, 63075,93 грн. –пені, 41568,79 грн. –інфляційних витрат, 13323,32 грн. –3% річних, а також 1700,00 грн. витрат по миту та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням господарського суду Київської області, Переяслав-Хмельницького КПТМ звернулося до Київського міжобласного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 23.10.2007 р. та прийняти нове рішення, яким припинити провадження по даній справі.

В обґрунтування вимог, викладених в апеляційній скарзі, скаржник посилається на те, що при винесенні оскаржуваного рішення місцевий господарський суд прийшов до хибного тлумачення мирової угоди від 10.01.2001 р. у справі № 258/15-2000 як новації зобов’язання, неправильно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення, у зв’язку з чим останнє підлягає скасуванню з підстав, викладених у тексті скарги.

На вимогу ухвали апеляційної інстанції від 30.11.2007 р., ЗАТ «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна»скористалося наданим їм ст. 96 ГПК України процесуальним правом та подало до канцелярії апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, у зв’язку з чим просить оскаржуване рішення від 23.10.2007 р. у справі № 391/12-04/10-05/20-06/8 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з підстав, викладених у тексті відзиву.

Сторони у справі про час та місце засідання суду належним чином були повідомлені.

Відповідно до розпорядження заступника Голови Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 18.12.2007 року, у зв’язку з перебуванням судді Мазур Л.В. у щорічній додатковій відпустці, розгляд справи № 391/12-04/10-05/20-06/8 призначено здійснити у складі колегії суддів: головуючого судді –Фаловської І.М., суддів Агрикової О.В. та Рудченка С.Г.

Представник скаржника (відповідача) в судовому засіданні 18.12.2007 р. підтримав доводи апеляційної скарги, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

За наслідками судового засідання 18.12.2007 р., колегією суддів апеляційної інстанції було оголошено перерву до 21.01.2008 р., про день та час наступного судового засідання представники сторін повідомлені належним чином, про що до матеріалів справи долучено відповідна розписка, із підписами уповноважених представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського міжобласного апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга на рішення господарського суду Київської області від 23.10.2007 р. не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як вірно було встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 03.01.1997 р. між ЗАТ «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна»та Переяслав-Хмельницького КПТМ було укладено договір на поставку природного газу № 417/97-КИ (далі по тексту –договір № 417/97-КИ ) (том 2, а.с. 121-125), відповідно до п. 1.1. якого позивач зобов’язувався поставити, а відповідач прийняти та оплатити на умовах вказаного договору природний газ. Згідно з п. 4 договору 417/97-КИ, відповідач зобов’язувався здійснити оплату отриманого природного газу наступним чином: 50% вартості газу у строк не пізніше 30 календарних днів з дати початку місяця надходження природного газу; 50% вартості –у строк не пізніше 45 календарних днів з дати початку місяця надходження природного газу.

Внаслідок неналежного виконання взятих зобов’язань по договору № 417/97-КИ, за відповідачем утворилась заборгованість по оплаті спожитого природного газу в розмірі 1529698,97 грн.

Вказана заборгованість була предметом позовних вимог у справі № 258/15-00 за позовом ЗАТ «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна»до Переяслав-Хмельницького комунального підприємства теплових мереж, що розглядалася Арбітражним судом Київської області та за результатами якого прийнято рішення від 10.01.2001 р. відповідно до резолютивної частини якого було затверджено письмову мирову угоду (том 1, а.с. 11-12).

Зазначене рішення місцевого господарського суду сторонами не оскаржувалось, не скасовано судами вищих інстанцій та набрало законної сили згідно чинного законодавства України.

Згідно п. 4 затвердженої мирової угоди по справі № 258/15-00 від 10.01.2001 р. (далі по тексту –мирова угода, текст якої міститься в матеріалах справи: том. 1, а.с. 7-9), Переяслав-Хмельницьке КПТМ визнало свою заборгованість перед ЗАТ «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна»за договором № 417/97-КИ від 03.01.1997 р. у сумі 1504444,91 грн., а з урахуванням розрахунку векселем на суму 616223,00 грн., сума непогашеної заборгованості відповідача перед позивачем склала 888221,91 грн., яка повинна бути погашена у строк до 01.07.2001 р. (п. 6 мирової угоди).

Пунктом 7 мирової угоди передбачено, що обов’язки відповідача вважаються виконаними, а вимоги позивача погашеними тільки після закінчення розрахунків за умовами цієї мирової угоди.

Пунктом 8 мирової угоди визначено, що за порушення строків розрахунків, вказаних у п. 6 угоди, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,5% за кожен день прострочки від суми не перерахованих коштів, але не більше двох облікових ставок НБУ, згідно до Закону України від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань».

Зазначена мирова угода підписана президентом товариства позивача Волковським А.П., з однієї сторони, і директором підприємства відповідача, з іншої сторони, діючих на підставі статутів та скріплена печатками.

Предметом позовних вимог у справі № 391/12-04/10-05/20-06/8 є стягнення з відповідача суми боргу, відповідно до умов мирової угоди, сум неустойки, інфляційних витрат та 3% річних, нарахованої за неналежне виконання грошових зобов’язань, що вірно було встановлено попередніми судовими інстанціями та перевірено колегією суддів апеляційного господарського суду.

Рішенням господарського суду Київської області від 02.12.2004 р. у даній справі (том 1, а.с. 122-124), яке було залишено без змін апеляційною інстанцією (постанова КМАГС від 31.01.2005 р., том 1, а.с. 149-151) позовні вимоги ЗАТ «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна»були задоволені у повному обсязі та стягнуто з відповідача на користь позивача 888221,91 грн. суми основного боргу, 63319,27 грн. пені, 57381,55 грн. інфляційних нарахувань, 26646,65 грн. 3% річних, 1700,00 грн. державного мита і 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Далі на виконання рішення господарського суду Київської області від 02.12.2004 р., яке набрало чинність 31.01.2005 р., місцевим господарським судом було видано наказ від 31.01.2005 р. № 391/12-04 (том 1, а.с. 158).

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, в ході виконавчого провадження, відкритого по примусовому виконанню наказу від 31.01.2005 р. № 391/12-04, з відповідача на користь позивача протягом січня-липня 2005 року було стягнуто 70356,43 грн.

Зазначена обставина позивачем, як стягувачем не заперечується.

Таким чином, з врахуванням часткового погашення заборгованості за мировою угодою в примусовому порядку, розмір боргу на даний час складає 817865,48 грн.

Станом на час розгляду справи в апеляційному господарському суді, зазначена заборгованість відповідачем сплачена не була, доказів щодо перерахування визначених сум боргу боржником (відповідачем не подано).

У поданій до суду апеляційній скарзі та зауваженнях на відзив ЗАТ «Торгівельно-енергетична компанія «Ітера Україна», Переяслав-Хмельницьке КПТМ, зазначає, що судом першої інстанції, в порушення вказівок Верховного суду України не було досліджено питання наявності заборгованості за договором № 417/97-КИ від 03.01.1997 р. та не перевірено чи пред’являлася мирова угода до виконання, а також стверджує, що на час укладення мирової угоди у підприємства не було боргу перед товариством позивача, тому відповідно і не має підстав для стягнення пені, інфляційних та річних, що розраховані, до того ж, з порушенням правил розрахунків.

Але, з таким твердженнями апеляційної скарги, колегія суддів Київського міжобласного апеляційного господарського суду не може погодитись в силу того, що відповідно до приписів ГПК України, господарський суд апеляційної інстанції позбавлений прав щодо здійснення апеляційного провадження з перегляду рішення господарського суду першої інстанції прийнятого у іншій справі. За таких підстав, апеляційний господарський суд позбавлений можливості спростувати чи встановлювати факти, встановлені судовим рішенням господарського суду в іншій справі.

Разом з тим, як зазначено в п. 2.3. Роз’яснення Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 р. № 02-5/289 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України», не потребують роз’яснення преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому, статтею 35 ГПК України визначено, що обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Враховуючи, що рішення місцевого господарського суду від 10.01.2001 р. по справі № 258/15-00 відповідачем оскаржено не було, колегія суддів апеляційного господарського суду приходить до висновку, що місцевим господарським судом правомірно було враховано судове рішення від 10.01.2001 року, як преюдиційний факт.

При цьому, за переконанням колегії суддів апеляційного господарського суду, мирова угода –це волевиявлення сторін господарського процесу відносно їх прав та обов’язків по відношенню до предмету позову, направлене на врегулювання спору внаслідок досягнення певних компромісів. Водночас, мировій угоді притаманна одна суттєва відмінність між звичайним цивільним договором та мировою угодою –це те, що мирова угода діє, та породжує права і обов’язки зобов’язаних сторін виключно після затвердження її господарським судом.

Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Як вбачається з рішення Господарського суду Київської області від 10.01.2001 р. по справі № 258/15-00 та затвердженої мирової угоди, сторони (як позивач так і відповідач) визначили суму грошового зобов’язання, що має бути сплачена відповідачем в розмірі 259183,52 дол. США, яка при перерахунку за курсом НБУ 3,427 грн. за 1 дол. США (курс, що також погоджений сторонами в мировій угоді) становить 888221,91 грн.

За переконанням колегії суддів апеляційного господарського суду, зобов’язання відповідача щодо сплати позивачу 888221,91 грн. за своєю правовою природою є грошовим зобов’язанням, що виникло у сфері цивільно-правових відносин саме з дати, з якою затверджена мирова угода пов’язує строк виконання грошового зобов’язання, а саме з 01.07.2001 р. (п. 6 мирової угоди), проте, належним чином таке грошове зобов’язання відповідачем у добровільному порядку не було виконано.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що предметом виконання грошового зобов’язання є певна грошова суму, що має бути сплачена, зокрема за зобов’язаннями.

Відповідно до ст.ст. 161, 162 ЦК УРСР, ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов’язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до вказівок закону, акта планування, договору, при цьому, одностороння відмова від виконання зобов’язань не допускається.

Таким чином, за переконанням колегії суддів апеляційного господарського суду, діюче законодавство не пов’язує припинення зобов’язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження по його примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 516 ЦК УРСР, ст. 599 ЦК України, зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Якщо зобов’язання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов’язки, в тому числі, передбачені ст. 216 ЦК УРСР, ст. 625 ЦК України, оскільки наведені норми передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання.

Як було зазначено вище та вірно встановлено місцевим господарським судом, відповідачем не були виконані умови мирової угоди щодо вчасного погашення суми боргу, яка була встановлена місцевим господарським судом та погоджена сторонами.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо безпідставності посилань відповідача на розрахункові документи, які були надані місцевому господарському суду під час розгляду справи (том 2, а.с. 200-205, 211, 212) в якості доказів сплати боргу, оскільки, місцевим господарським судом було вірно встановлено відсутність посилань в «призначенні платежу», що відповідні грошові кошти перераховуються саме на виконання умов мирової угоди від 10.01.2001 р., або на погашення заборгованості по договору поставки природного газу № 417/97-КИ від 03.01.1997 р.

Відповідно до ст. 216 ЦК УРСР, ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, зобов’язання по сплаті відповідачем грошового зобов’язання по мировій угоді було виконано лише частково в ході примусового виконання судового рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що місцевий господарський суд правомірно захистив порушені права та охоронювані законом інтереси позивача, шляхом стягнення на його користь інфляційних збитків та 3% річних, що згідно уточненого розрахунку позовних вимог (том 2, а.с. 180) становить 41568,79 грн. –інфляційні витрати, 13323,32 грн. –3% річних.

Пунктом 8 мирової угоди передбачено, що за порушення строків розрахунків, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,5% за кожен день прострочки від суми не перерахованих грошових коштів, але не більше двох облікових ставок НБУ, відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань».

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені за період з 13.11.2002 р. по 13.05.2003 р., в розмірі, що згідно з уточненим розрахунком позовних вимог (том 2, а.с. 181) становить 63075,93 грн. є такими, що обраховані у відповідності до приписів Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов’язання»з врахуванням скороченого строку позовної давності передбаченого ст. 72 ЦК УРСР.

Отже, враховуючи зазначене вище, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявністю підстав для їх задоволення у повному обсязі.

Тому доводи скаржника з приводу скасування оскаржуваного рішення викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів апеляційної інстанції до уваги та відхиляються як безпідставні, оскільки є необґрунтованими та не підтверджуються а ні матеріалами справи, а ні чинним законодавством, а тому апеляційна скарга Переяслав-Хмельницького КПТМ на рішення господарського суду Київської області від 23.10.2007 р. у справі № 391/12-04/10-05/20-06/8 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський міжобласний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Переяслав-Хмельницького комунального підприємства теплових мереж на рішення господарського суду Київської області від 23.10.2007 р. у справі № 391/12-04/10-05/20-06/8 –залишити без задоволення.

2.          Рішення господарського суду Київської області від 23.10.2007 р. у справі № 391/12-04/10-05/20-06/8 –залишити без змін.

3.          Матеріали справи № 391/12-04/10-05/20-06/8 повернути до господарського суду Київської області.

Головуючий                                                                       Фаловська І.М.

Судді :

Агрикова О.В.

Рудченко С.Г.