ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2008 р.

№ 8/22

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Добролюбової Т.В.

суддів

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши матеріали

касаційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю “Авангард 2005”

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 26.09.07

у справі

№8/22

за позовом

Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі:

1)          Верховної Ради України

2)          Кабінету Міністрів України

3)          Міністерства оборони України

до

Товариства з обмеженою відповідальністю “Авангард 2005” (надалі - товариство)

про

визнання недійсними договорів про пайову участь у будівництві

В судовому засіданні взяли участь представники:

від прокурора: Головатюк Л.Д. –прокурор Генеральної прокуратури України, посвідчення №119;

від позивача -1: не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги;

від позивача -2: не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги;

від позивача -3: Шамрай О.В. –за дов. від 27.12.07;

від відповідача: Вдовиченко Н.І. –за дов. від 16.01.07.

Заступником Генеральної прокуратури України у грудні 2006 року заявлений позов в інтересах держави в особі Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою

доповідач: Добролюбова Т.В.

відповідальністю “Авангард 2005” про визнання недійсними, з моменту укладення, договору від 28.12.05 №227/ДБ-2СПЗ про пайову участь у будівництві та договору від 22.02.06 №Д/у 1/2 СПЗ про врегулювання відносин, що виникли в результаті виконання договору від 28.12.05, укладених між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю “Авангард 2005”. Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор наголошував на тому, що спірні договори укладені з боку Міністерства оборони України з перевищенням прав користувача землями оборони, які визначені Законом України “Про використання земель оборони”, порушенням спеціального статусу земель оборони, їх цільового призначення відповідно до статей 1, 4, 6, 14 Закону України “Про Збройні Сили України”, статті 20 Земельного кодексу України. Прокурор вважав, що укладенням цих договорів порушені також вимоги статей 1, 2, 3, 6 Закону України “Про правовий режим майна у Збройних Силах України" та пунктів 3, 5, 6 “Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил України”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 №1919. Водночас, прокурор вказував на те, що Міністерство оборони України за умовами договору від 28.12.05 прийняло на себе одноособове зобов'язання списати, демонтувати та знести всі придатні для використання за призначенням будівлі військового містечка №35 з метою будівництва на їх місці житлових будинків чим порушило пункт 16 “Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах України”. На думку прокурора, укладені договори мають бути визнані недійсними на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.04.07, ухваленим суддею Євдокимовим О.В., позовні вимоги задоволено. Вмотивовуючи рішення місцевий суд зазначав про те, що Міністерство оборони України укладаючи спірні договори діяло з перевищенням повноважень щодо розпорядження військовим майном, оскільки рішення про відчуження військового майна Кабінетом Міністрів України не приймалось. Суд вказував і на те, що земельна ділянка є державною власністю, тому Міністерство оборони України не мало правових підстав передавати її товариству, як пай за спірним договором. З огляду на це, місцевий суд дійшов висновку, що договір від 28.12.05 суперечить вимогам частини 1 статті 6, статті 14 Закону України "Про збройні Сили України", статей 1, 4 Закону України "Про використання земель оборони", статті 77 Земельного кодексу України, частини 1 статті 1130, статті 1132, частини 1 статті 1133, абзацу 2 частини 1 статті 1134 Цивільного кодексу України та визнав його недійсним відповідно до частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України. Водночас, суд дійшов висновку, що умовами спірних договорів фактично змінюється цільове призначення земельної ділянки із земель оборони на землі житлової та громадської забудови, що суперечить приписам статті 20 Земельного кодексу України. Разом з цим, суд першої інстанції вмотивовуючи рішення визнав, що спірні договори суперечать і пункту 3 Положення про інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей.

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Корсака В.А- головуючого, Коршун Н.М., Авдеєва П.В., постановою від 26.09.07, перевірене рішення місцевого суду залишив без змін з тих же підстав, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Авангард 2005” залишив без задоволення.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Авангард 2005” звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить судові акти у справі скасувати, а у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, товариство вказує на помилковість висновку апеляційного суду стосовно того, що умовами спірного договору передбачено внесення до спільної власності земельної ділянки, розташованої на вул. Ісаакяна, 17, оскільки, умовами договору передбачено формування Міністерством оборони України свого паю лише після прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу земельної ділянки іншій особі. При цьому, скаржник вважає помилковим застосування судом і приписів Закону України "Про використання земель оборони", адже, порядок надання такої ділянки в користування визначено положеннями Земельного кодексу України. На думку скаржника, умовами договору не передбачено безпосередньої передачі Міністерством оборони України товариству земельної ділянки чи права користування нею. Заявник вважає, що апеляційним судом неправильно застосовані норми Земельного кодексу України, котрі регулюють питання зміни цільового призначення земельної ділянки, оскільки спірні договори містять лише зобов’язання однієї із сторін змінити цільове призначення ділянки. При цьому, скаржник зазначає, що суди помилково дійшли висновку, що укладаючи договір від 22.02.06 сторони мали на увазі договір купівлі - продажу земельної ділянки чи військових будівель, оскільки предметом договору від 22.02.06 є купівля - продаж частки у розмірі 25 % від площі незавершеного будівництвом об’єкту, при цьому, умови договору не містять зобов’язань про відчуження майна, яке належить Збройним Силам України. Заявник вказує і на невірне застосування судом положень Указу Президента України від 01.07.1993 "Про інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей" та Комплексної програми забезпечення житлом військовослужбовців і членів їх сімей та на порушення приписів статей 6, 627, 628 Цивільного кодексу України. Окрім цього, скаржник наголошує на порушенні судом апеляційної інстанції статті 180 Господарського кодексу України, адже, укладаючи спірні договори сторони дійшли згоди стосовно усіх істотних умов. Товариство вважає, що судом апеляційної інстанції порушено статті 203, 215 Цивільного кодексу України.

Від Верховної Ради України отримано відзив на касаційну скаргу, в якому наголошується на тому, що у зв’язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деякі законодавчі акти України через прийняття Цивільного кодексу України" та Закону України "Про управління об’єктами державної власності" Верховна Рада України просить суд розглядати справу без участі її представника.

Від Генеральної прокуратури України, Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України відзивів на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В., пояснення представників сторін, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом апеляційної інстанції приписів матеріального і процесуального законодавства.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 28.12.05 Міністерство оборони України –замовник, уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю "Авангард- 2005" –пайовиком, договір №227/ДБ-2СПЗ про пайову участь у будівництві. Предметом цього договору є пайова участь сторін у проектуванні та будівництві житлового будинку з об'єктами соціальної інфраструктури на земельній ділянці площею 0,34 га військового містечка №35, розташованій на вул. Ісаакяна, 17 у Шевченківському районі міста Києва. Об'єктом договору №227/ДБ-2СПЗ є житловий будинок із соціальною інфраструктурою з орієнтовною площею 11774 кв.м. Ціна договору сторонами визначена у розмірі 28 000 000,00 грн. За умовами цього договору пайовик зобов’язався внести пай коштами з метою проектування та будівництва будинку, а замовник –внести пай у вигляді права користування земельною ділянкою шляхом надання земельної ділянки під будівництво об'єкту. Пунктом 3.2. цього договору зумовлено, що після введення об'єкта в експлуатацію замовник та пайовик отримують, відповідно 25% та 75% частки загальної житлової площі. Пунктом 4.1. вказаного договору Міністерство оборони України зобов'язалось, згідно з вимогами законодавства України, змінити цільове призначення та оформити необхідну землевпорядну документацію на земельну ділянку, а в строк 60 днів після підписання договору звільнити її та знести всі будівлі і споруди, що розташовані на ній. Підпунктом 4.1.3 пункту 4.1 договору передбачено, що у разі дострокового відчуження пайовику своєї частки в об'єкті, замовник зобов'язується звернутися в установленому порядку до Київської міської Ради із зверненням про вилучення та передачу на користь пайовика цієї земельної ділянки. Пунктом 4.4 договору відповідачеві надається право достроково придбати у замовника його частку в об'єкті, або надати у відповідному розмірі житло. Господарськими судами попередніх інстанцій також установлено, що 22.02.06 сторони здійснили новацію договору №227/ДБ- 2СПЗ, уклавши новий договір №Д/у 1/2 СПЗ про врегулювання відносин, що виникли в результаті виконання договору №227/ДБ-2СПЗ про пайову участь у будівництві. Відповідно до пункту 11.4 договору від 22.02.06 зобов'язання сторін за договором №227/ДБ-2СПЗ припиняються з моменту підписання цього договору. Предметом договору від 22.02.06 є придбання пайовиком у Міноборони України належної йому 25% частки загальної площі завершеного будівництвом об'єкту, що обумовлювався договором №227/ДБ - 2СПЗ та відчуження цієї частки на користь ТОВ "Авангард- 2005" шляхом передачі її у власність за 7 000 000,00 грн. Судами установлено, що 26.04.06 на виконання умов названого договору відповідачем перераховано Міністерству оборони України 7 000 000,00 грн. Предметом позову у даній справі є вимога Заступника Генеральної прокуратури України заявлена в інтересах держави в особі Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю “Авангард 2005” про визнання недійсними з моменту укладення договору від 28.12.05 №227/ДБ-2СПЗ про пайову участь у будівництві та договору від 22.02.06 №Д/у 1/2 СПЗ про врегулювання відносин, що виникли в результаті виконання договору від 28.12.05. Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку щодо укладення оспорюваних договорів з порушенням вимог чинного законодавства. Вирішуючи спір про визнання угод недійсними суди встановили наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними, зокрема невідповідність змісту угоди вимогам закону. Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судами установлено, що земельна ділянка площею 0,34 га, котра розташована на вул. Ісаакяна, 17 в місті Києві, рішенням виконавчого комітету Київської міської ради від 30.06.1976 № 18-С відведена в тимчасове користування військового містечка №35 квартирно-експлуатаційної частини Київського військового округу та належить до земель оборони. Відповідно до приписі статті 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Аналогічне визначення земель оборони міститься у статті 1 Закону України “Про використання земель оборони”. Статтею 14 Закону України “Про Збройні Сили України” унормовано, що Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належність їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків. Статтею 4 Закону України “Про використання земель оборони” визначено вичерпний перелік використання земель оборони в господарських цілях, а саме, військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Використання земель оборони для житлової забудови чинним законодавством не передбачено. Частиною 4 статті 84 Земельного кодексу України унормовано, що землі оборони не можуть передаватись у приватну власність. Згідно зі статтею 2 Закону України “Про правовий режим майна у Збройних Силах України” органами, які здійснюють управління військовим майном, є Кабінет Міністрів та Міністерство оборони України. Статтею 6 Закону України “Про правовий режим майна у Збройних Силах України” визначені Загальні норми щодо порядку відчуження військового майна. Частиною 2 даної статті передбачено, що рішення про відчуження військового майна, котре є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Судами попередніх інстанцій установлено, що рішення про відчуження спірного майна Кабінетом Міністрів України не приймалось. З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій стосовно того, що Міністерство оборони України укладаючи спірні договори діяло з перевищенням повноважень щодо розпорядження військовим майном. Відповідно до статті 6 Закону України "Про Збройні Сили України", передислокація військових частин, а також військових закладів, установ та організацій Збройних Сил України до рівня з’єднання, здійснюється за рішенням Міністерства оборони України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Господарськими судами установлено, що на території військового містечка № 35 розташовані об'єкти військової частини А-2187 та А-2387. Згідно з довідкою від 04.10.06 №322/1/748дск Головного управління оборонного планування Генерального штабу Збройних Сил України, рішення про передислокацію військових частин А-2187 не приймалося, а в/ч А-2387 відповідно до директиви Міністра оборони від 25.07.06 №Д-322/1/010 передислокована на проспект Перемоги, №55/2. При цьому суди зазначили, що питання передислокації цих військових частин і відчуження будівель та споруд військового містечка № 35, Міністерством оборони України з Кабінетом Міністрів України не узгоджувалось. З матеріалів справи вбачається та установлено судами, що за умовами спірного договору Міністерство оборони України зобов’язалось внести у спільну діяльність пай у вигляді передачі під будівництво земельної ділянки. Відповідно до частини 2 статті 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про надання цих земель у користування. Судами установлено, що рішень щодо земельної ділянки, розташованої на території військової частини №35, органами виконавчої влади або місцевого самоврядування не приймалось Згідно з пунктом б) статті 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Судами також установлено, що договір №227/ДБ-2СПЗ за своєю правовою природою є змішаним і містить в собі елементи договору про сумісну діяльність та інвестиційного договору. Відповідно до частини І статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Згідно з частиною І статті 1133 названого Кодексу вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Частиною І статті 1134 Цивільного кодексу України визначено, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їх спільним майном. Отже, суди дійшли вірного висновку, що спірна земельна ділянка, не може передаватися Міністерством оборони України як пай за спірним договором для спільного здійснення з ТОВ “Авангард-2005" будівництва вказаного об'єкту, оскільки має використовуватися для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово –навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України. За таких обставин, колегія суддів визнає вірним висновок судів про те, що оспорюваний договір суперечить приписам частини І статті 6, статті 14 Закону України “Про Збройні Сили України”, статтям 1, 4 Закону України “Про використання земель оборони”, статті 77 Земельного кодексу України, частині І статті 1130, частині І статті 1134 Цивільного кодексу України та статті 20 Земельного Кодексу України. Разом з цим, Указом Президента України “Про інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей” від 01.07.1993 № 24093 ( дію якого продовжено до 31.12.05) введено в дію Положення про інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України (надалі –Положення). Цей Указ регулює питання визначення зобов'язань у договорах, за якими здійснюється інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей, визначає частки житла, які передаються після закінчення будівництва інвестору та Міністерству оборони України. Згідно з пунктом 6 зазначеного Указу кошти інвесторів використовуються виключно на спорудження жилих будинків і внутрішньоквартальних інженерних комунікацій до них. Комплексною програмою забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх сімей, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.1999 № 2166 передбачено, що для її фінансового забезпечення передбачено залучення, у тому числі інвестицій, згідно із Указом Президента України “Про інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей”. Відповідно до пункту 1 Положення, джерелами інвестування будівництва житла для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей є кошти українських та іноземних юридичних і фізичних осіб (інвесторів), вкладені у будівництво та придбання жилих будинків, у спорудження інженерних комунікацій, зведення споруд соціально-побутового та торговельного призначення; пайові внески інвесторів у будівництво тощо. За змістом пункту 3 Положення погашення інвестицій інвесторам, зазначеним у підпункті 1 пункту 1 цього Положення, виконується шляхом набуття ними у власність до 35% від загальної площі побудованого на інвестиційні кошти житла, а також забудованих за їх кошти споруд соціально - побутового і торговельного призначення. При цьому, дозволено замовникам будівництва –міністерствам та іншим центральним органам державної виконавчої влади, які мають військові формування, в окремих випадках збільшувати частку житла, яка передається у власність інвестора, до 50%. З наведених норм вбачається, що гранична частка житла, яка може бути передана інвестору в рахунок погашення інвестицій - до 50 відсотків від загальної площі побудованого на інвестиційні кошти житла, а також збудованих за їх кошти споруд соціально-побутового і торговельного призначення. Суди вірно дійшли висновку, що Міністерство оборони України після укладення з пайовиком договору №Д/у 1/2 СПЗ від 22.02.06 та передання своєї частки у власність пайовика втрачає відношення до матеріального результату будівництва, що суперечить приписам пункту З вказаного Положення. Колегія суддів визнає, що господарськими судами попередніх інстанцій було вірно встановлено обставини, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними. Відповідно до частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що постанова апеляційної інстанції відповідає вимогам чинного законодавства України, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими через те, що не спростовують встановленого судами при розгляді спору.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.09.07 у справі №8/22 залишити без змін.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Авангард 2005” залишити без задоволення.

Головуючий Т.Добролюбова

Судді Т.Гоголь

В.Швець