ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.02.08

Справа № 9/769-07.

За позовом: Прокурора м. Суми в інтересах держави в особі Сумської міської ради, м. Суми

до 1-го відповідача: Управління капітального будівництва Сумської міської ради, м. Суми

до 2-го відповідача: виробничо – комерційної фірми «Побутсервіс», м. Суми.

про визнання не дійсним договору.

СУДДЯ Лущик М.С.

За участю представників сторін:

Від позивача: не з’явився.

Від 1-го відповідача: не з’явився.

Від 2-го відповідача: Плевако Н.А.

Прокурор: не з’явився

СУТЬ СПОРУ: Прокурор просить суд визнати недійсним договір на капітальне будівництво житлового будинку по вул.. Інтернаціоналістів, 51 м. Суми, укладеного 28ю.04.2006 року укладений між ВКФ «Побутсервіс» та Управлінням капітального будівництва Сумської міської ради.

1-й відповідач відповідно до відзиву на позовну заяву просить суд відмовити прокурору в задоволенні позову за необґрунтованістю позовних вимог.

2-й Відповідач - Виробничо – комерційної фірми «Побутсервіс» відповідно до відзиву на позовну заяву просить суд відмовити прокурор в задоволенні позовних вимог, на підставі того, що позивачем не надано жодних доказів і не вказано жодних підстав незаконності договору.

Розглянувши матеріали справи, та дослідивши наявні докази по справі, суд встановив наступне:

28.04.2006 року між управлінням капітального будівництва Сумської міської ради та виробничо – комерційною фірмою «Побутсервіс» був укладений договір на капітальне будівництво житлового будинку по вул.. Інтернаціоналістів, 51..

Прокурор просить визнати недійсним вищезазначений договір на підставі того, що він не відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно умов договору сторони зобов’язувалися спільними зусиллями побудувати житловий будинок.

В обґрунтування своїх позовних вимог прокурор зазначає, що об’єкт незавершеного будівництва (69 квартирний житловий будинок по вул. Ітернаццоналістів,51), знаходиться на балансі управління реконструкції та капітального будівництва Сумської міської ради та належить до комунальної власності територіальної громади м. Суми

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів державної реєстрації права комунальної власності на вищезазначений об’єкт незавершеного будівництва, а той факт, що об’єкт знаходиться на балансі першого відповідача – Управління капітального будівництва Сумської міської ради, не є доказом його належності до комунальної власності, тим більше ні прокурор ні позивач не надали доказів того, що спільний об’єкт знаходиться у власності територіальної громади м. Суми.

Відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу України, право на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва та держаної реєстрації. До завершення будівництва, особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Оскільки право власності на об’єкт не було зареєстровано у встановленому порядку, то на балансі управління реконструкції та капітального будівництва Сумської міської ради знаходиться не об’єкт нерухомого майна, а витрати на придбання матеріалів та виконання робіт, які відповідно до договору підлягають відшкодуванню замовнику до підписання акту державної приймальної комісії, понесені ним на незавершене будівництво об’єкту в сумі 41 455 грн. 00 коп. з урахуванням індексації на момент здачі об’єкту.

Крім того, прокурор зазначає, що відповідачами при укладенні оспорюваного договору порушено вимоги Положення про порядок передачі права на завершення припинених будівництвом об’єктів житла, затвердженого Постановою Кабінету Міністрові України від 31.01.2000 року № 168. Дане твердження спростовується наступним:

Постанова Кабінету Міністрів України від 31.01.2000 року № 168 прийнята з метою реалізації Указу Президента України від 15.07.1999 року № 856 «Про основні напрямки забезпечення житлом населення України на 1999-2005 роки». Оспорювань договір між відповідачами укладений у 2006 році, тому заходи, викладені в згаданих нормативних актах не поширюються на правовідносини, що виникли після закінчення строку їх реалізації.

Крім того як вказано в Положенні, воно визначає порядок передачі права замовника – інвестора на завершення припинених будівництвом об’єктів, які споруджувались за рахунок коштів державного бюджету та державних підприємств. Для об’єктів, що споруджувалися за рахунок місцевих бюджетів та інших джерел фінансування Положення носить суто рекомендаційний характер, тобто не обов’язкове до застосування.

Також, прокурор зазначає, що розмір витрат на незавершене будівництво, які інвестор – підрядник за договором має відшкодувати замовнику (41445 грн.) значно нижчий за реальну вартість незавершеного будівництва. Про те, ні прокурором ні позивачем не було надано жодних доказів в підтвердження даної позиції, таких як висновки уповноважених спеціалістів з оцінювання, тощо.

В позовній заяві прокурор посилається на те, що відповідачами при укладенні оспрюваного договору порушено вимоги ст.4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», а саме : «Незаконно залучено інвестиції в будівництво житла». Про те, дане твердження спростовується тим що відповідно до п.2.1 договору , Інвестор – підрядник вкладає власні, позичкові і залучені кошти. Первинними (остаточними) інвесторами в будівництво житлового будинку є фізичні та юридичні особи яких залучає інвестор - підрядник і які отримають у власність квартири у цьому будинку – після завершення його будівництва та оформлення права власності у встановленому законом порядку. Кошти від первинних інвесторів залучається саме шляхом емісії та продажу через спеціалізовані підприємства цільових цінних паперів – облігацій.

В обґрунтування своїх позовних вимог, прокурор стверджує, що оспрюваний договір не відповідає вимогам законодавства, оскільки в нього відсутні обов’язкові ознаки договору підряду , визначені Господарським Кодексом України.

Про те, як вбачається з матеріалів справи, договір, укладений між відповідачами не є договором підряду і, власне в самому договорі не вказано що це є договір підряду. Оспорюваний Правочин є інвестиційним договором, конкретна форма та обов’язкові умови якого не визначені законодавством, - він носить спільні ознаки кількох договірних зобов’язань, і більш за все даному зобов’язанню властиві ознаки договору про спільну діяльність (сторони діють спільно для досягнення певної мети).

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України, Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або, якщо він не визнаний судом не дійсним.

Статтею 628 Цивільного кодексу встановлено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів.

Крім того, другий відповідач та Управління реконструкції та капітального будівництва Сумської міської ради в своїх відзивах наполягали на тому, що перший відповідач не може бути стороною по справі оскільки він ліквідований, а його правонаступником є Управління реконструкції та капітального будівництва Сумської міської ради, але ні прокурор ні позивач не подали клопотання відповідно до п.3 ст. 24 господарського процесуального кодексу України про заміну неналежного відповідача на належного, а господарський суд не має для цього повноважень, з власної ініціативи робити таку заміну.

На підставі вищевикладеного позовні вимоги прокурора визнаються судом неправомірними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 49,68,82-85 ГПК України, суд –

В И Р І Ш И В :

В позові - відмовити.

СУДДЯ                                                                      М.С. Лущик