Господарський суд
Чернігівської області
проспект Миру,20 7-99-18
РІШЕННЯ

“21” лютого 2008 року справа № 12/47

Позивач:          Приватне підприємство "Лісті",

юридична адреса: вул. Салютна, 11, к. 26, м. Київ, 04111

поштова адреса: 01010, м. Київ, вул. Суворова, 4/6, 10 поверх

Відповідач:          Відкрите акціонерне товариство енергопостачальна компанія "Чернігівобленерго", вул. Горького, 40, м. Чернігів, 14000

Предмет спору: про стягнення заборгованості 279006 грн.

Суддя Л.М.Лавриненко

Представники сторін:

позивач: Кузьменко С.О.- довіреність № б/н від 15.01.2008 року, представник.

відповідач: Пономар Ю.В.- довіреність № 17/8173 від 17.12.2007 року, представник був присутнім в судовому засіданні 29.01.08р. та 12.02.08р.,

Скорик М.О.- довіреність № 17/8172 від 17.12.2007 року, представник, була присутня в судовому засіданні 29.01.08р. та 12.02.08р..

21.02.08р. представники відповідача в судове засідання не з”явились.

Рішення приймається після оголошених в судовому засіданні перерв, з 29.01.2008 року по 12.02.2008 року та з 12.02.2008 року по 21.02.2008 року, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з Відкритого акціонерного товариства енергопостачальної компанії "Чернігівобленерго" 279006 грн. заборгованості, а саме: 3% річних в розмірі 56006 грн. та 223 000 грн. інфляційних втрат за прострочку оплати векселя № 27 на суму 1000000 грн. за період з 29.12.2005 року по 11.11.2007 рік.

Представники сторін в судовому засіданні заявили клопотання про відмову здійснення технічної фіксації судового процесу, які задоволено судом.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги.

Відповідач в поданому відзиві на позов проти заявлених позовних вимог заперечував з посиланням на те, що даний вексель у встановленому порядку для платежу не пред’являвся. Відповідач також заперечує посилання позивача на Цивільне законодавства при стягнення інфляції та трьох відсотків річних, оскільки вексельним законодавством стягнення інфляції та трьох відсотків річних не передбачено, а встановлено право векселедержателя на відсотки в розмірі ставки НБУ на день подання позову і від дня настання строку платежу до дня подання позову. Також відповідач наголошує на добровільно і в строк виконання рішення господарського суду Чернігівської області по справі 9/137 від 29.12.2005 року, та на ту обставину, що відповідно до Закону України „Про виконавче провадження” інфляція та річні за час виконавчого провадження не нараховуються.

Відповідач в поданих в судове засідання 29.01.2008 року додаткових поясненнях по справі зазначив, що у зв’язку з мораторієм на здійснення виконавчого провадження на строк участі Компанії у процедурі погашення заборгованості постановою ДВС у Деснянському районі м. Чернігова від 02.08.2006 року виконавче провадження було зупинено. 12.11.2007 року відповідач не зважаючи на дію Закону України „Про заходи спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу”, добровільно перерахував на рахунок, зазначений у виконавчому документі 1 000 0000 грн. заборгованості за векселем, 10 000 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. 19.12.2007 року ДВС у Деснянському районі м. Чернігова виконавче провадження було закінчено.

Відповідач в поданих в судове засідання 05.02.2008 року додаткових поясненнях просить відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог посилаючись на ст. 34 Уніфікованого Закону про переказні векселі та прості векселі.

Позивач в письмових запереченнях заперечує проти доводів відповідача та наголошує на тому, що три відсотки річних, які повинен сплатити відповідач є не мірою відповідальності, а платою за користування чужими грошовими коштами, а різна правова природа зазначених відсотків як плата за користування чужими коштами і способу відповідальності за порушення грошового зобов’язання не виключає можливість їх одночасного застосування до прострочених грошових зобов’язань. Позивач також зазначає, що вексель –це цінний папір, який засвідчує безумовне грошове зобов’язання векселедавця сплатити після настання строку визначеному суму грошей власнику векселя (векселедержателю), а відповідач не здійснив платіж за простим векселем № 27 з урахуванням норм ст. 24 Уніфікованого Закону до 01.01.2004 року (рішення від 29.12.2005 року по справі № 9/137).

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, з’ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, господарський суд встановив:

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 29.12.2005 року по справі № 9/137 за позовом Приватного підприємства „Лісті” до Відкритого акціонерного товариства “Енергопостачальна компанія „Чернігівобленерго” про стягнення 1 000 000 грн. заборгованості за емітованим відповідачем 16.11.1999 року простим векселем № 27, яке було залишено в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.06р. було встановлено, що Приватне підприємство „Лісті” згідно до договору міни цінних паперів № 20/04-к від 21.04.2004р., укладеного ним з Товариством з обмеженою відповідальністю „Інтердім” , одержало у власність за актом прийому-передачі від 12 травня 2004року цінні папери, в тому числі і простий вексель №27 на суму 1 000 000 грн. зі строком платежу - за пред’явленням, але не раніше 01.01.2003року, емітований 16 листопада 1999року Відкритим акціонерним товариством Енергопостачальна компанія "Чернігівобленерго". Оскільки строк для пред”явлення векселя до оплати минув , то суд , відповідно до Уніфікованого Закону задовольнив позовні вимоги Приватного підприємства „Лісті” та стягнув з Відкритогом акціонерного товариства Енергопостачальна компанія "Чернігівобленерго" 1000000 грн. заборгованості за простим векселем № 27 .

Відповідно до п. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Статтею 194 Цивільного кодексу України визначено , що цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право і визначає взаємовідносини між особою, яка його розмістила (видала), і власником та передбачає виконання зобов'язань згідно з умовами його розміщення, а також можливість передачі прав, що випливають з цього документа, іншим особам. Виходячи з цього визначення здійснення або передача посвідчених цінним папером прав можливі тільки за умови його пред'явлення.

У відповідності до ст. 1 Закону України „ Про обіг векселів” законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікований закон), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України "Про цінні папери і фондову біржу", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі" , Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі" , Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів", цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 08.06.07р. № 5 „ Про деякі питання практики розгляду спорів, пов”язаних з обігом векселів” також визначено, що вексельні правочини (зокрема, щодо видачі, акцептування (в тому числі в порядку посередництва), індосування, авалювання та оплати векселя) регулюються не тільки нормами спеціального вексельного законодавства, а й загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобов'язання (статті 202-211, 215-236, 509-609 Цивільного кодексу України). Тому за відсутності спеціальних норм у вексельному законодавстві до вексельних правочинів застосовуються загальні норми Цивільного кодексу України з урахуванням їх особливостей.

Пунктом 2 ст. 48 та п.2 ст. 49 Уніфікованого закону визначено, що Держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу, та особа, яка прийме переказний вексель і здійснить платіж за ним, може стягнути з інших зобов'язаних перед нею осіб: відсотки на вказану суму, обчислені в розмірі шести, починаючи з дня, коли вона здійснила платіж.

Згідно пункту 5 ст.2 Закону України „ Про обіг векселів” встановлено , що відсотки, про які йдеться у пункті 2 статті 48 і пункті 2 статті 49 Уніфікованого закону, на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України на день подання позову і від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

З урахуванням вищезазначеного, суд доходить висновку, що нормами вексельного законодавства врегульовано питання стягнення відсотків за прострочку оплати векселя, а тому ст.625 Цивільного кодексу України щодо стягнення відсотків та інфляційних витрат до правовідносин , пов”язаних з вексельним обігом не може застосовуватись.

Твердження позивача про те, що невиконання відповідачем з 29.12.05р. рішення господарського суду Чернігівської області від 29.12.05р. по справі № 9137 є невиконанням відповідачем грошового зобов”язання по вказаному векселю, фактично користування чужими грошовими коштами до 12.11.07р. ( дати сплати) , та три відсотки річних, які повинен сплатити відповідач є не мірою відповідальності, а платою за користування чужими грошовими коштами, а різна правова природа зазначених відсотків як плата за користування чужими коштами і способу відповідальності за порушення грошового зобов’язання не виключає можливість їх одночасного застосування до прострочених грошових зобов’язань, судом до уваги не може бути прийнято з наступних підстав.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Виконання рішення суду не є зобов”язанням сторони , в розумінні ст. 509 Цивільного кодексу України, це є обов”язок сторони, відповідно до частини 5 ст.124 Конституції України , якою визначено , що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов’язковими до виконання на всій території України.

Таким чином у відповідача виник обов”язок виконати рішення господарського суду Чернігівської області від 29.12.05р. по справі № 9137, а не грошове зобов”язання по векселю та користування чужими грошовими коштами до 12.11.07р. ( дати сплати).

З урахуванням вищезазначеного , суд доходить висновку , що позовні вимоги позивача є безпідставні і задоволенню не підлягають.

Керуючись Законом України „Про обіг векселів в Україні”, Законом України „Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", ст.ст. 11, 194, 509,625 Цивільного кодексу України, ст.124 Конституції України, ст. ст. 35,49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя Л.М.Лавриненко