ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2008 Справа № 30/278

27 лютого 2008 року                       Справа № 30/278

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий –суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді – Білецька Л.М., Науменко І.М.,

секретар судового засідання –Прокопець Т.В.,

за участю представників сторін:

від позивача –Солошенко С.В., дов. від 27.03.07р. № 2926, Ганенко О.А., дов. від 21.01.07 № 1055;

від відповідачів – не з’явились;

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛесМетПром”, м.Дніпропетровськ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2007 року у справі № 30/278

за позовом Закритого акціонерного товариства комерційного банку “Приватбанк” в особі Дніпропетровського регіонального управління “ПриватБанк”, м.Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Олжен”, м.Дніпропетровськ,

Державного Жовтоводського управління будівництва, м.Жовті Води Дніпропетровської області,

Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛесМетПром”, м.Дніпропетровськ,

Товариства з обмеженою відповідальністю “Шевченківське”, с.Шевченково Васильківського району Дніпропетровської області,

про визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2007 року у справі № 30/278 (суддя Євсигнеєва Н.М.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

При прийнятті рішення господарський суд виходив із того, що оскаржувані договір інвестування від 25 вересня 2003 року № 48/123, а також договори про відступлення права вимоги від 25 листопада 2003 року № 4 та переводу боргу від 29 грудня 2003 року № 56 є неукладеними і не породжують правових наслідків для сторін, що виключає можливість визнання їх недійсними.

Не погодившись з вказаним рішенням господарського суду, відповідач –ТОВ “ЛесМетПром” звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність рішення нормам матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ЗАТ КБ “Приватбанк” відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що він не був повідомлений про час і місце судового засідання, на якому було прийнято оскаржуване рішення. Також вказує, що при винесенні рішення судом не прийнято до уваги той факт, що оскаржувані договори за рішенням третейського суду від 24 січня 2005 року досліджені й

визнані дійсними та за ними стягнута заборгованість. Крім цього, відповідач посилається на неправомірність звернення позивача з позовом про визнання недійсними договорів, стороною у яких він не є. Господарським судом не визначено, яке право чи який інтерес позивача порушено укладанням спірних договорів, якими нормами законодавства таке право передбачено та якими нормами охороняється інтерес позивача.

Позивач –ЗАТ КБ “Приватбанк”, у поданому відзиві проти викладених в апеляційній скарзі доводів заперечує, рішення господарського суду вважає законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідачі –ТОВ “Олжен”, Державне Жовтоводське управління будівництва, ТОВ “ЛесМетПром” та ТОВ “Шевченківське”, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, своїм правом участі в судовому засіданні не скористалися, явку представників в судове засідання не забезпечили. Враховуючи те, що наявні в справі докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідачів.

В порядку ст.77 ГПК України, у зв’язку з неявкою в судове засідання представників сторін, розгляд справи відкладався з 30 січня 2008 року до 27 лютого 2008 року.

Вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається із матеріалів справи, 25 вересня 2003 року між ТОВ “Олжен” (інвестор) та Державним Жовтоводським управлінням будівництва (Підприємство) укладено договір інвестування № 48/123, предметом якого було інвестування Підприємства Інвестором у вигляді надання грошових коштів на умовах повернення без сплати винагороди Інвестору за користування грошовими коштами /а.с.16-17 т.1/.

Відповідно з п.1.1 вказаного договору Інвестор зобов’язався здійснити інвестування грошових коштів шляхом надання підприємству безпроцентної фінансової допомоги в розмірі 7000000 грн., а Підприємство зобов’язалось повернути вказану суму до 31 грудня 2005 року.

Згідно п.1.2 договору Інвестор зобов’язався надати грошові кошти протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту підписання договору.

Строк дії договору сторонами встановлений до 31 грудня 2005 року (п.4.1 договору).

Як вірно зазначено господарським судом, доказів виконання умов договору інвестування від 25 вересня 2003 року № 48/123 сторонами не надано.

25 листопада 2003 року між Державним Жовтоводським управлінням будівництва (Первісний кредитор) та ТОВ “ЛесМетПром” (Новий кредитор) укладено договір № 4 відступлення права вимоги з заміною осіб в зобов’язанні /а.с.18 т.1/. Згідно умов цього договору Первісний кредитор відступає Новому кредитору право вимоги виконання грошових зобов’язань ТОВ “Олжен” (Боржник), які витікають з договору інвестування № 14/123 від 25 вересня 2003 року на суму 7000000 грн.

Відповідно до п.п.3-5, 7 договору відступлення права вимоги Новий кредитор із суми, яка поступила від боржника в першочерговому порядку відшкодовує свої витрати, які були пов’язані з витребуванням боргу. Після відшкодування витрат Новий кредитор зобов'язується сплатити Первісному кредитору 95% від суми коштів, що надійшли від боржника протягом трьох місяців з моменту їх фактичного отримання. Первісний кредитор зобов’язаний протягом трьох днів з дати підписання договору забезпечити передачу Новому кредитору документів, які підтверджують відступлені права вимоги. Договір діє з моменту підписання до 31 грудня 2005 року.

29 грудня 2003 року між ТОВ “Олжен” (Первісний боржник), ТОВ “Шевченківське” (Новий боржник) та ТОВ “ЛесМетПром” (Кредитор) укладений договір переводу боргу № 56 /а.с.19 т.1/. За вказаним договором Новий боржник зобов’язався виконати грошові зобов’язання первісного боржника, які виникають з договору відступлення права вимоги № 4 від 25 листопада 2003 року на суму 7000000 грн. перед Кредитором (п.1 договору). Всі зобов’язання Первісного боржника, які виникли з підстав, вказаних у п.1 договору, переходять до Нового боржника з моменту підписання цього договору (п.2 договору). Новий боржник становиться боржником в зобов’язаннях, які виникають з договору відступлення права вимоги № 4 від 25 листопада 2003 року та набуває права і обов’язки боржника, які можуть виникнути в майбутньому (п.3 договору). Відповідно до п.4 договору Первісний боржник зобов’язаний сплатити Новому боржнику 2000000 грн. винагороди за прийняті Новим боржником зобов’язання перед Кредитором протягом одного місяця з дати підписання цього договору. Договір діє з моменту підписання до 31 грудня 2005 року (п.8 договору).

В червні 2005 року позивач –ЗАТ КБ “Приватбанк” звернувся до господарського суду з позовом про визнання вищевказаних договорів інвестування від 25 вересня 2003 року № 48/123, відступлення права вимоги від 25 листопада 2003 року № 4 та переводу боргу від 29 грудня 2003 року № 56 недійсними на підставі ст.ст.215, 235 ЦК України.

Як встановлено п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З урахуванням вищевказаних положень закону господарським судом зроблений вірний висновок щодо застосування при вирішенні питання про відповідність укладених у 2003 році договорів вимогам закону норми ЦК УРСР 1963 року.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою та інші обставини.

Як вірно зазначено в рішенні господарського суду, спірний договір інвестування № 48/123, підписаний відповідачами ТОВ “Олжен” та Державним Жовтоводським управлінням будівництва, фактично є договором позики.

У відповідності зі ст.374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Згідно ст.1 Закону України “Про інвестиційну діяльність” інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об’єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути в тому числі й кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери.

Відповідно до ст.2 вказаного Закону інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

При цьому законодавство, що регулює відносини інвестування не передбачає повернення інвестору вкладених ним коштів, як і не передбачає безоплатної основи інвестування.

Як вбачається з умов договору інвестування від 25 вересня 2003 року № 48/123, ТОВ “Олжен” зобов’язалося надати Державному Жовтоводському управлінню будівництва грошові кошти в сумі 7000000 грн. на умовах повернення без виплати винагороди за користування цими коштами, що свідчить про намір сторін на укладення саме договору позики.

З урахуванням вищезазначеного, а також положень ч.2 ст.58 ЦК УРСР, до спірних відносин підлягають застосуванню положення закону, які регулюють відносини позики.

За своєю правовою природою договір позики є реальним договором і вважається укладеним з моменту передачі грошових коштів або речей (ч.2 ст.374 ЦК УРСР).

Як вбачається із матеріалів справи і вірно встановлено господарським судом, грошові кошти на підставі договору інвестування від 25 вересня 2003 року № 48/123 не передавались, у зв’язку з чим цей договір не можна визнати укладеним.

Неукладений договір не породжує правових наслідків для сторін, які його підписали.

Відповідно, оскільки оспорювані договори відступлення права вимоги від 25 листопада 2003 року № 4 та переводу боргу від 29 грудня 2003 року № 56 є похідними від договору від 25 вересня 2003 року № 48/123, який не є укладеним, то такі договори також слід вважати неукладеними, що виключає можливість вирішення питання про їх недійсність.

Доводи, викладені відповідачем ТОВ “ЛесМетПром” в апеляційній скарзі”, судова колегія відхиляє як безпідставні.

Твердження відповідача про те, що він не був повідомлений про час та місце розгляду справи спростовується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення /а.с.97 т.3/, що підтверджує отримання останнім копії ухвали господарського суду від 17 січня 2007 року про призначення справи до розгляду на 15.00 13 лютого 2007 року.

Що стосується твердження відповідача з посиланням на рішення третейського суду від 24 січня 2005 року про визнання оспорюваних договорів дійсними та стягнення заборгованості, то вказаним рішення третейського суду /а.с.82 т.3/ питання щодо визнання договорів дійсними не розглядалось і не вирішувалось, а стягнення суми заборгованості у розмірі 7000000 грн. з ТОВ “Шевченківське” на користь ТОВ “ЛесМетПром” підтверджує факт того, що кошти на підставі договору від 25 вересня 2003 року № 48/123 не передавались, і відповідно, зазначений договір є неукладеним.

Також, судова колегія визнає необґрунтованими доводи відповідача про неправомірність звернення позивача ЗАТ КБ “Приватбанк” з даним позовом.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як встановлено ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як спосіб захисту цивільних прав та інтересів законом передбачається визнання правочину недійсним.

Оспорюваними договорами порушується право позивача як кредитора у справі № Б26/75/04 про банкрутство ТОВ “Шевченківське”, у зв’язку з чим звернення позивача з позовом про визнання договорів недійсними є правомірним.

На підставі зазначеного, судова колегія вважає, що господарським судом повно і всебічно з’ясовані всі обставини справи, їм надана належна правова оцінка, рішення господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства і підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.103, 105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2007 року у справі № 30/278 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛесМетПром” –без задоволення.

Головуючий                                О.В.Голяшкін

Судді                                І.М.Науменко

Л.М. Білецька

З оригіналом згідно

Помічник судді                                                                       В.А. Медяник