ПОСТАНОВА

"06" лютого 2008 р.

Справа № 15а/156-3156

16 год. 00 хв.

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Бучинської Г.Б.

при секретарі судового засідання Суховій Р.М.

Розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ларс", вул. Злуки, 57/1, м. Тернопіль

до Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції, вул. Білецька, 1, м. Тернопіль

про скасування податкового повідомлення-рішення Тернопільської ОДПІ № /0/1723 від 15.01.2007р. в частині визначення податкового зобов’язання в сумі 21304,09 грн.

за участю представників сторін:

позивача:          Колодій С.Б. –довіреність № 4502 від 24.04.07р;

відповідача:          Полівчак С.С. –довіреність № 35/7/10-015 від 08.01.08р.;

Кривик Л.В. –довіреність № 8098/7/10-015 від 06.02.08р..

Суть справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ларс", м. Тернопіль звернулося у господарський суд з позовом до Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції, м. Тернопіль про скасування податкового повідомлення-рішення Тернопільської ОДПІ № /0/1723 від 15.01.2007р. в частині визначення податкового зобов’язання в сумі 21304,09 грн. (з врахуванням уточнення позовних вимог від 05.12.2007р.).

Представникам сторін в судовому засіданні роз’яснено їх права і обов’язки, передбачені ст.ст. 49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України).

За відсутності відповідного клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Податкова інспекція проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що спірні податкові повідомлення-рішення відповідають чинному законодавству, підтвердженням чого є акт документальної виїзної перевірки № 20576/23-222/21139133 від 28.12.2006р., яким встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Ларс" порушено норми Закону України "Про податок на додану вартість".

В ході судового розгляду, а саме 5.12.2007р. позивачем подано уточнення позовних вимог, у відповідності з яким позивач погоджується з оскаржуваним податковим повідомлення-рішенням в частині визначення податкового зобов’язання в сумі 202,91 грн. Суд приймає дане уточнення як зменшення позовних вимог та таке, що подане у відповідності до 51 КАС України, а відтак розгляду підлягають позовні вимоги щодо скасування податкового повідомлення рішення Тернопільської ОДПІ від 15.01.2007р. № /0/1723 в частині визначення податкового зобов’язання в сумі 21 304,09 грн.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши представлені докази в їх сукупності, судом встановлено наступне:

- Тернопільською об’єднаною державною податковою інспекцією, на підставі підпункту "б", пункту 4.2.2 ст. 4, пп. 17.1.3. п. 17.1. ст. 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21.12.2000р. № 2181-III (далі Закон 2181), прийняте податкове повідомлення-рішення № /0/1723 від 15.01.2007р. яким Товариству з обмеженою відповідальністю "Ларс" визначено 21507 грн. податкового зобов'язання по податку на додану вартість, з яких 13992 грн. сума податку та 7515 грн. штрафних санкцій.

Як стверджує інспекція, підставою для визначення податкового зобов’язання згідно акта перевірки № 20576/23-222/21139133 від 28.12.2006р., оформленого за результатами виїзної планової документальної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "Ларс" на предмет дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2003р. по 30.09.2006р., стало порушення ним п. 4.1. ст. 4, пп. 7.3.1, п. 7.3 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (далі Закон про ПДВ), а саме: в результаті надання послуг по цінах нижчих від собівартості (при випічці хліба та хлібобулочних виробів враховано витрати електроенергію, природний газ, воду та водовідведення, витрати на заробітну плату штатного персоналу та відрахування у фонди, амортизація виробничих площ та обладнання, витрати на оплату послуг по вивозу сміття, дератизації та дезинфекції приміщення, послуг СЕС, ДМСС, пожежної охорони, місцеві податки та збори) підприємством занижено податок на додану вартість за вересень – листопад 2004р., лютий –квітень 2005р., серпень 2005р. –квітень 2006р., червень 2006р., серпень –вересень 2006р. на загальну суму 16024 грн., а також в вересні 2005р. завищено суму податку на додану вартість на 994 грн., всього 15030 грн.. Також просить суд звернути увагу на те, що підприємством в декларації з податку на додану вартість за січень 2006р. завищено податковий кредит на суму 1038 грн., однак позивач самостійно виправив дану помилку у березні 2006р. але ним не нараховано штрафної санкції у розмірі 5 % від суми заниженого податку, у зв’язку з чим податковою інспекцією правомірно застосовані штрафні санкції.

Позивач заперечує проти доводів інспекції посилаючись на те, що: податковою інспекцією не наведено в акті перевірки факторів, врахування яких вимагається законодавством для визначення звичайної ціни на товари (роботи, послуги), а інспектором, який проводив перевірку неправомірно визначено звичайну ціну товару, оскільки його доводи обумовлювались методом "витрати плюс" (витратний) який може використовуватися для визначення звичайної ціни на товари (роботи, послуги) які продаються (надаються) платниками податку, як природні монополісти, у зв’язку з чим висновки, що ціни є нижчими за звичайні, слід визнати необґрунтованими. Також звертає увагу суду на те, що відповідно до п. 1.20.10. п. 1.20 Закону про оподаткування прибутку, донарахування податковим органом податкових зобов’язань платникам податку, внаслідок визначення звичайних цін, здійснюється за процедурою встановленою законом для нарахування податкових зобов’язань за непрямими методами, проте такого закону не прийнято, процедури відповідачем не дотримано, а отже не доведено порушення. Щодо порушення товариством п. 7.3.1. Закону про ПДВ то просить суд врахувати, що в податковій декларації за січень 2006р. до податкового кредиту було віднесено 1038 грн. податку на додану вартість сплаченого ВАТ "Тернопільміськгаз" на підставі отриманої податкової накладної, однак отримавши 21.03.2006р. від ВАТ "Тернопільміськгаз" розрахунок коригування кількісних і вартісних показників податкової накладної і на підставі якого було виключено суму податкового кредиту в сумі 1038 грн., у зв’язку з чим коригування суми ПДВ відбулося з незалежних від позивача причин, а тому товариство діяло керувалося п. 4.5.1 ст. 4 Закону про ПДВ.

Оцінивши зібрані по справі докази та дослідивши норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, а рішення Тернопільської об’єднаної державної податкової інспекції слід скасувати частково, виходячи з наступного.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

Відповідно до Закону України "Про державну податкову службу в Україні" (далі Закон України), контролюючим органом стосовно сплати податків є податкові органи, які уповноважені здійснювати контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податкових зобов’язань платниками податків та здійснювати заходи з погашення податкового боргу;

До суб’єктів підприємницької діяльності, за порушення норм чинного законодавства, органи державної податкової служби застосовують заходи, передбачені Законом України, на підставі матеріалів перевірки, результати яких оформляються актом документальної перевірки відповідно до "Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства", затверджених наказом Державної податкової адміністрації України від 10.08.2005р. та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України (далі Порядок), розробленого на виконання Закону України, шляхом прийняття податкових повідомлень –рішень на підставі Закону 2181.

Відповідно до п. 1. ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Щодо доводів податкової інспекції про порушення товариством п. 4.1. ст. 4 Закону про ПДВ, слід зазначити, що відповідно до даної норми закону, база оподаткування у разі продажу товарів (робіт, послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни;

- звичайні ціни застосовуються згідно п. 1.18. ст. 1 Закону про ПДВ за правилами визначеними п. 1.20 ст. 1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”;

- у відповідності до абз. першого пп. 1.20.1. п. 1.20. ст. 1 Закону про оподаткування прибутку, якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотнє, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Обов’язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених Законом про оподаткування прибутку, згідно п. 1.20.8. даного закону покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом.

Податковою інспекцією при проведенні перевірки встановлено факт продажу товариством послуг із застосуванням різних цін, зокрема реалізацію послуг покупцям ПП Тирсі М.П та ПП Тисячному І.В. за цінами нижчими від собівартості таких послуг, у зв’язку з чим товариством занижено податкове зобов’язання з податку на додану вартість.

При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 п. 1.20. ст. 1 Закону про оподаткування прибутку.

На виконання даної норми закону, податковий орган звернувся із запитом про надання інформації щодо: визначення тарифу на послуги по випічці хліба для Приватних підприємців Тирси М.П. та Тисячного І.В., відображення даних фінансово-господарських операцій по реалізації послуг в бухгалтерському обліку, обсяг надання послуг та результат від проведених операцій.

Згідно відповіді позивача, при визначенні тарифу товариством враховувались витрати на електроенергію, природний газ, воду та водовідведення, витрати на заробітну плату штатного персоналу та відрахування у фонди, амортизацію виробничих площ та обладнання, витрати на оплату послуг по вивозу сміття, дератизації та дезинфекції приміщення, послуг СЕС, ДМСС, пожежної охорони, місцеві податки та збори, тобто при формуванні тарифу на послуги товариство керувалося абз. першим пп. 1.20.1. п. 1.20. ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств". Окрім того, відповідь містила інформацію щодо відображення фінансово-господарських операцій по реалізації послуг в бухгалтерському обліку, обсяг надання даних послуг та результат від проведених операцій.

Так, звичайні ціни на товари (роботи, послуги) для застосування їх у податкових або митних цілях установлюються згідно п. 13 Указу Президента України "Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності" на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів (робіт, послуг) на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку. За даною нормою Указу, звичайні ціни не можуть встановлюватися органами виконавчої влади, якими є податкові органи, які використовують їх для нарахування та стягнення податків, крім випадків відсутності статистичних даних про рівень цін на окремі види товарів (робіт, послуг).

Матеріалами справи підтверджено, що в процесі перевірки запити до уповноваженого державного органу з приводу статистичного рівня цін на послуги, які надані позивачем фізичним особам –підприємцям не направлялися. Не містить акт перевірки і відомостей щодо використання податковою інспекцією при визначені звичайної ціни інформації, передбаченої пп. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону про оподаткування прибутку, відповідно з якою для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низько ліквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Всупереч даному положенню Закону податковою інспекцією не досліджено та не відображено в акті перевірки наявність і вплив даних чинників на формування і встановлення ціни на товари (роботи, послуги).

Окрім того, у відповідності до пп. 1.20.10 п. 1.20 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами. Процедура визначення суми податкового зобов'язання за непрямими методами встановлена п. 4.3 ст. 4 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами".

Відповідно до пп. 4.3.5 п. 4.3 ст. 4 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" нарахування податкових зобов'язань з використанням непрямого методу здійснюється виключно податковими органами. Рішення про сплату податкових зобов'язань приймається у судовому порядку за поданням керівника (його заступника) відповідного податкового органу.

Як випливає з норм закону, у разі прийняття Відповідачем рішення про донарахування податкових зобов'язань при визначенні бази оподаткування за звичайними цінами, Відповідач зобов'язаний був керуватись положеннями закону, які встановлюють порядок визначення суми податкового зобов'язання за непрямими методами. Тобто для визначення податкового зобов'язання Позивача Відповідач повинен був звернутись до суду, рішенням якого і була б встановлена сума податкового зобов'язання Позивача до сплати.

Як встановлено в процесі розгляду справи, податкова інспекція не зверталася до суду з позовом про підтвердження правомірності нарахування 13992 грн. суми податкового зобов’язання по податку на додану вартість визначену непрямими методами, а отже таке зобов’язання визначено з порушення порядку встановленого законодавством.

Враховуючи наведене, виходячи з положення ст. 71 КАС України, згідно із якою в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій покладено на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову та беручи до уваги, що всупереч вказаної норми, належних та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність дій контролюючого органу у спірних правовідносинах суду не представлено, позовні вимоги щодо скасування податкового повідомлення рішення в частині визначення суми податкового зобов’язання з ПДВ в розмірі 13 992 грн. підлягають до задоволення як законодавчо обґрунтовані та належним чином доведені.

Щодо скасування податкового повідомлення-рішення № /0/1723 від 15.01.2007р. в частині застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ларс" 1149,59 грн., доводи позивача судом до уваги не приймаються, оскільки:

- відповідно до п. 1.2 ст. 1 Закону 2181 податкове зобов’язання - це зобов’язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

- згідно п. 1.7. Закону про ПДВ податковий кредит –сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом;

- п. 10.1 ст. 10 Закону про ПДВ передбачено, що платники податку несуть відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення податку до бюджету відповідно до законодавства України.

Пунктом 5.3.1 статті 5 Закону 2181 встановлено, що платник податків зобов’язаний самостійно сплатити суму податкового зобов’язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 цього Закону для подання податкової декларації.

Закріплюючи обов'язковість для платника податків самостійно визначеного ним у податковій декларації податкового зобов'язання через позбавлення платника податків права на оскарження такого податкового зобов'язання в адміністративному або судовому порядку, пункт 5.1 ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" надає разом з тим платнику податків право виправити самостійно виявлені у майбутніх податкових періодах помилки у показниках шляхом, зокрема, зазначення уточнених показників у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно виявлені.

При цьому платником податку на додану вартість повинно бути заповнено рядок 8.1. "самостійне виправлення помилки, що міститься в раніше поданій податковій декларації" при коригуванні податкового зобов’язання та рядок 16.1 "самостійне виправлення помилки, що міститься в раніше поданій податковій декларації" при коригуванні податкового кредиту податкової декларації з податку на додану вартість, форма якої затверджена наказом ДПА України "Про затвердження форми податкової декларації та Порядку її заповнення і подання" від 30.05.97р. N 166.

Відповідно до підпункту "б" пункту 17.2 ст. 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" платник податків, який до початку його перевірки контролюючим органом самостійно виявляє факт заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів, зобов'язаний відобразити суму такої недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за наступний податковий період, збільшену на суму штрафу у розмірі п'яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми податкового зобов'язання з цього податку.

Правила, встановлені вищенаведеними правовими нормами, визначають порядок самостійного виправлення платником податків помилки, допущеної ним при декларуванні податкових зобов'язань та самостійно виявленої, дотримання якого є обов'язковим для звільнення платника податків від відповідальності за порушення податкового обліку у вигляді донарахування йому контролюючим органом суми податкових зобов'язань та накладення штрафної санкції.

Окрім того, згідно з пп. 17.1.3 п. 17.1. ст. 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті "б" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На дату, на яку згідно підпункту 4.1.4 пункту 4.1 ст. 4 Закону України "Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" позивач повинен був подати податкову декларацію з ПДВ за січень 2003 року, чинним законодавством (абзацом другим пункту 5.1 ст. 5 цього Закону) був встановлений лише такий спосіб виправлення платником самостійно виявленої помилки, що міститься у раніше поданій ним податковій декларації, як подання нової податкової декларації, що містить виправлені показники.

Встановлені законом правила виправлення помилок у податковому обліку є складовою правил податкового обліку в цілому, а тому є обов’язковими для дотримання платниками податків.

Згідно пункту 1.6 ст.1 Закону 2181 –штрафна санкція (штраф) за своєю суттю є відповідальністю за порушення платником податків правил оподаткування, визначених відповідними законами.

Згідно п.п. 7.3.1. п. 7.3 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а в разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

У відповідності з актом перевірки, що не заперечено позивачем, ТзОВ "Ларс" не включило до податкового зобов’язання суму одержаних авансів за серпень 2005р. на суму ПДВ 1667,0 грн., та, як зафіксовано в акті дана сума була включена в вересні 2005р.. Отже, позивачем за серпень занижено податкові зобов’язання з ПДВ на 1667 грн., та, всупереч п.17.2 ст. 17 Закону 2181 не надіслав уточнюючого розрахунку в наступний податковий період зі сплатою суми такої недоплати та штрафу у розмірі п'яти відсотків від такої суми до його подання, як і не відобразив суми такої недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за наступний податковий період, збільшену на суму штрафу у розмірі п'яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми податкового зобов'язання з цього податку, у зв’язку з чим у податкового органу були відсутніми підстави вважати дії позивача щодо збільшення суми податкового зобов’язання за вересень 2005р. на 1667 грн., як факт самостійного виявлення платником заниження суми зобов’язання за серпень 2005р., а відтак дії податкового органу щодо самостійного визначення податкового зобов’язання з ПДВ в сумі 1667 грн. за серпень 2005р. та застосування штрафних санкцій у розмірі 50% від суми нарахованого податкового зобов'язання є правомірними.

В січні 2006 р. позивачем завищено податковий кредит на суму 1038 грн. В податковій декларації за березень 2006 р. в графі 16 –коригування податкового кредиту за попередні звітні періоди - платник відображає суму 1038 грн., в той же час розшифровуючи її –графа 16.1 –самостійне виправлення помилки платником, що міститься в раніше поданій податковій декларації, подаючи разом з декларацією розрахунок коригування сум ПДВ до податкової декларації, де відображає коригування податкового кредиту за січень 2006р..

Доводи позивача, що товариство діяло в межах п. 4.5. ст. 4 Закону про ПДВ, відповідно до якої якщо після поставки товарів (послуг) здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за поставкою перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів особі, яка їх надала, суми податкових зобов'язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню, судом до уваги не приймаються, оскільки спростовуються тим, що товариством заповнено рядок 16.1. податкової декларації з податку на додану вартість "самостійне виправлення помилки, що міститься в раніше поданій податковій декларації".

Визначаючи в податковій декларації суму (1038 грн.) як самостійне виправлення помилки, що міститься в раніше поданій податковій декларації, у платника виникає обов’язок відобразити її збільшеною на суму штрафу у розмірі п'яти відсотків від такої суми, що платником не вчинено.

Беручи до уваги, що товариством не дотримано процедури коригування податкового кредиту, визначеного п. 17.2 ст. 17 Закону 2181, та враховуючи дані відображені самостійно платником у податковій декларації за березень 2006р., у податкового органу на час здійснення перевірки були наявні підставив встановити завищення платником податкового кредиту за січень 2006р. та застосувати штрафні санкції у відповідності до п.п. 17.1.3 Закону 2181, а відтак зважаючи на відсутність обґрунтувань позовних вимог з даного приводу та відповідність застосування штрафних санкцій, здійснених контролюючим органом, фактичним обставинам та приписам законодавства, яке регламентує спірні правовідносини, суд не вбачає підстав для скасування оспорюваних правових актів індивідуальної дії в цій частині.

У відповідності до ст. 94, 95, 97, 98 КАС України судові витрати по справі підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 2, 6 ,7, 86, 160-163, п. 6 розділу Прикінцеві та перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Скасувати податкове повідомлення-рішення № /0/1723 прийняте 15.01.2007р. Тернопільською об'єднаною державною податковою інспекцією в частині донарахування Товариству з обмеженою відповідальністю "Ларс" 13992 грн. податку на додану вартість та 6365,41 грн. штрафних санкцій.

3. В частині скасування податкового повідомлення-рішення № /0/1723 від 15.01.2007р. прийнятого Тернопільською об'єднаною державною податковою інспекцією про застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ларс" 1149,59 грн. штрафних санкцій відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви - подати апеляційну скаргу.

Суддя                                                                                Г.Б. Бучинська