ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД _________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"28" жовтня 2008 р.

Справа № 2/290-11/124-08-3334

Одеський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Мишкіної
М.А.

суддів Сидоренко
М.В.

Таценко Н.Б.

при секретарі судового засідання
Скуділо О.В.

за участю представників сторін:

від позивача -ОСОБА_2
- по довіреності;

від відповідачів: ТОВ
“Житомир-Агробудіндустрія” -не з'явився;

ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес” -Комаров
В.А. - по довіреності

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського
суду Одеської області від 22.09.2008р.

по справі № 2/290-11/124-08-3334

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідачів: 1. Товариства
з обмеженою відповідальністю “Житомир-Агробудіндустрія”;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю
“Науково-виробничий, комерційний та консалтинговий центр “Укрбізнес”

про
визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності та
передачу майна

(сторони та суть спору зазначаються
згідно рішення суду)

Сторони належним чином повідомлені
про час та місце судового засідання.

У
судовому засіданні 28.10.2008р. згідно ст.85 ГПК України оголошено вступну та
резолютивну частину постанови.

Встановив:

У серпні 2008р. Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1  звернувся до господарського суду
Житомирської області з позовом до ТОВ “Житомир-Агробудіндустрія”, ТОВ
“Науково-виробничий, комерційний та консалтинговий центр “Укрбізнес” про
визнання недійсним договору купівлі-продажу незавершеного будівництва бази
відпочинку “Полісянка”, що розташована в с.Приморське Татарбунарського району
Одеської області, курорт “Росейка”, укладеного між В/О “Агробудіндустрія” в
особі директора Гавришко В.С. та Науково-виробничим, комерційним та
консалтинговим центром “Укрбізнес” в особі директора Литостанського В.В.;
визнання права власності на базу відпочинку “Полісянка” за ФОП ОСОБА_1;
зобов'язання відповідачів передати позивачеві базу відпочинку “Полісянка”. В
обґрунтування позовних вимог ФОП ОСОБА_1. посилався на ст.ст.16, 203, 206, 215,
216 ЦК України, п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.57 ЦК
УРСР та зазначав про укладення з В/О “Агробудіндустрія” та НВККЦ
“Укрбізнес” серпні 1998 року усної угоди, згідно якої позивач зобов'язався
провести повну оплату за придбання НВККЦ “Укрбізнес” (Покупець) по договору
купівлі-продажу у В/О “Агробудіндустрія” (Продавець) бази відпочинку
“Полісянка” шляхом оплати Продавцю туристичних путівок, оскільки Покупець був
неплатоспроможний, що підтверджується п.2.1. договору, а НВККЦ “Укрбізнес”
зобов'язався визнати ОСОБА_1 співвласником цієї бази відпочинку, засновником
НВККЦ “Укрбізнес” та внести відповідні зміни у статутні документи; про
відповідність укладених усних угод вимогам ст.ст.42, 43 Цивільного кодексу
УРСР; внесення позивачем повної оплати за базу відпочинку “Полісянка”, що
підтверджується відповідними актами звіряння, та невиконання відповідачами
своїх зобов'язань за усними угодами.

Ухвалою господарського суду
Житомирської області від 05.08.2008р. позовні матеріали за позовом ФОП ОСОБА_1.
направлені за підсудністю до господарського суду Одеської області відповідно до
ч.2 ст.16, ч.1 ст.17 ГПК України.

14.08.2008р. господарський суд
Одеської області порушив провадження у справі та прийняв позовну заяву до
розгляду.

Заявою про зміну позовних вимог
від 22.09.2008р. позивач уточнив позовні вимоги, виклавши їх в наступній
редакції: визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу
незавершеного будівництва бази відпочинку “Полісянка”, що розташована в
с.Приморське Татарбунарського району Одеської області, курорт “Росейка”,
укладений 31.07.1998р. між В/О “Агробудіндустрія” в особі директора Гавришко
В.С. та Науково-виробничим, комерційним та консалтинговим центром “Укрбізнес” в
особі директора Літостанського В.В.; відновити становище, яке існувало до
порушення прав позивача, а саме, відновити становище, яке існувало у
відповідачів до 31.07.1998р. в частині права володіння та розпорядження
незавершеного будівництва бази відпочинку “Полісянка”, тобто до моменту
укладення договору купівлі-продажу незавершеного будівництва бази відпочинку
“Полісянка” від 31.07.1998р.; спонукати ТОВ “Житомир-Агробудіндустрія” укласти
з підприємцем ОСОБА_1 новий договір купівлі-продажу бази відпочинку
“Полісянка”. Правовими підставами заявлених вимог позивач додатково вказав
ст.ст.230, 236 ЦК України.

Рішенням господарського суду
Одеської області від 22.09.2008р. (суддя Власова С.Г.), підписаним
29.09.2008р., у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване відсутністю
підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України, для визнання договору
купівлі-продажу від 31.07.1998р. недійсним; необґрунтованістю та недоведеністю
позивачем обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог,
ненаданням належних доказів в підтвердження позовних вимог;  відсутністю підстав для задоволення решти
позовних вимог з огляду на відсутність підстав визнання договору
купівлі-продажу недійсним.

Не погодившись з рішенням суду, Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Одеського апеляційного
господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення
господарського суду Одеської області від 22.09.2008р. скасувати повністю та
прийняти нове рішення, яким задовольнити уточнені позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог скаржник
вказує на ті ж доводи, що викладені в позові та уточненнях до нього; зазначає
про надання суду першої інстанції письмових доказів в підтвердження своїх
вимог, зокрема, актів звіряння розрахунків, листів, що свідчать про оплату
позивачем коштів за базу відпочинку “Полісянка”; порушення судом ст.ст.4-2,
4-3, 38 ГПК України внаслідок незадоволення клопотання позивача; визнання судом
встановленою недоведеної обставини виконання відповідачами договору
купівлі-продажу від 31.07.1998р. в порушення вимог ст.43 ГПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу
ТОВ “Науково-виробничий, комерційний та консалтинговий центр “Укрбізнес”
зазначило таке: оспорюваний договір купівлі-продажу відповідає вимогам чинного
законодавства України, містить усі суттєві умови, підписаний повноважними
представниками, отже підстави для визнання його недійсним відсутні; договір
купівлі-продажу від 31.07.1998р. нотаріально посвідчений 07.08.1998р. державним
нотаріусом за місцем знаходження майна; вказаному договору передував договір
оренди б/в “Полісянка” від 02.04.1998р., укладений між тими ж сторонами;
позивач не був стороною у договорі купівлі-продажу, не виступав гарантом за цим
договором, в чому не було і потреби, оскільки ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес”
неплатоспроможним не визнавалось, в процедурі банкрутства не перебувало;
розраховуватись путівками в рахунок оплати вартості купленого об'єкту ТОВ
“НВККЦ “Укрбізнес” (будучи власником цієї бази відпочинку) могло без участі позивача,
протилежні твердження якого є бездоказовими; вважаючи себе власником бази
відпочинку “Полісянка” та учасником ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес”, позивач не
виконував обов'язки по утриманню майна, натомість ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес”
активно приймало участь в управлінні та володінні об'єктом; надані позивачем
листи від директора ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес” щодо підтвердження оплати договору
купівлі-продажу незавершеного будівництва ніколи до позивача не направлялися та
є підробленими; відповідно до п.11.2. договору купівлі-продажу усі зміни до
нього вносяться у письмовій формі; акти звірок розрахунків, в яких йде мова про
зміну Покупця (ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес”) на іншого, не підтверджують
правомірність вимог позивача; жодних доповнень, додатків до договору, вчинених
в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, сторони не укладали, отже
посилання позивача на укладення з ним усних угод є голослівними та не
ґрунтуються на нормах закону; попередній договір від 04.03.1998р. є
підробкою, оскільки він скріплений печаткою ОСОБА_1. як приватного підприємця,
яким він був зареєстрований тільки 17.02.1999р.; отримавши свідоцтво про
держреєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця,
ОСОБА_1. при виготовленні печатки порушив норми закону та зазначив у печатці
назву “Укрбізнес”; позивач не надав документів з яких вбачалося б здійснення
підприємницької діяльності у сфері туризму, санаторно-курортного лікування,
тощо; єдиним власником бази відпочинку “Полісянка” є ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес”, що
підтверджується рішенням виконкому Приморської сільради Татарбунарського району
Одеської області та Свідоцтвом про право власності, а учасниками ТОВ “НВККЦ
“Укрбізнес” є виключно особи, зазначені в статутних документах підприємства.

27.10.2008р. Одеський апеляційний господарський
суд отримав заяву ТОВ “Житомир-Агробудіндустрія” про визнання позову,
подану на підставі ст.78 ГПК України, відповідно до якої ТОВ
“Житомир-Агробудіндустрія” просить не брати до уваги, поданий до суду першої
інстанції без згоди і попереднього погодження з керівництвом відзив Товариства;
підтверджує факт укладення між ОСОБА_1та директорами В/О “Агробудіндустрія” і
НВККЦ “Укрбізнес” усної угоди у січні місяці 1998 року, за якою ОСОБА_1.
зобов'язався провести повну оплату за придбання НВККЦ “Укрбізнес” б/в
“Полісянка”, а НВККЦ “Укрбізнес” зобов'язався визнати ОСОБА_1 співвласником
бази відпочинку та співзасновником НВККЦ з подальшим внесенням змін у статутні
документи; укладення договору купівлі-продажу від 31.07.1998р. (зі слів
Літостанського В.В.) за згодою ОСОБА_1.; підтвердження у серпні місяці 1998
року ОСОБА_1та Літостанським В.В. взятих на себе зобов'язань за усною угодою,
укладеною у січні місяці; повну оплату підприємцем ОСОБА_1у квітні 1999 року
бази відпочинку “Полісянка” згідно договору купівлі-продажу від 31.07.1998р.; введення
в оману ОСОБА_1. Товариством з обмеженою відповідальністю “НВККЦ “Укрбізнес”
щодо умов придбання бази відпочинку; невиконання ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес” умов
договору купівлі-продажу та усної угоди.

В засіданні суду апеляційної
інстанції представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес”
проти задоволення скарги заперечував з підстав законності та обґрунтованості
оскаржуваного рішення.

ТОВ “Житомир-Агробудіндустрія” свого
представника в засідання суду апеляційної інстанції не направило.

Перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, повноту встановлення обставин справи та відповідність ним
висновків суду, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної
скарги виходячи з наступного.

Судом
апеляційної інстанції встановлено, що 31.07.1998р. між В/О “Агробудіндустрія”
(код ОКПО 003379632), правонаступником якого згідно витягу із Статуту є ТОВ
“Житомир-Агробудіндустрія” (надалі -відповідач-1, Продавець) та ТОВ
“Науково-виробничий, комерційний та консалтинговий центр “Укрбізнес” (надалі
-відповідач-2, Покупець) був укладений договір купівлі-продажу незавершеного
будівництва бази відпочинку “Полісянка”, що знаходиться за адресою: Одеська
область, Татарбунарський район, с.Приморське, курорт “Росейка”, нотаріально
посвідчений 07.08.1998р. нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної
контори, зареєстрований в реєстрі за №2913. Ціна продажу об'єкта становила
70000грн.

11.08.1998р. сторони договору
підписали акт приймання-передачі об'єкту незавершеного будівництва, за яким
відповідач-2 прийняв від Продавця незавершену будівництвом базу відпочинку
“Полісянка”, проектно-кошторисну та виконавчу документацію.

Відповідач-2 провів завершення
будівництва вказаного об'єкту і розпорядженням Татарбунарської райдержадміністрації
Одеської області №8/04-2006 від 16.01.2006р. був затверджений акт державної
технічної комісії про прийняття в експлуатацію комплексу (два спальних корпуси)
бази відпочинку “Полісянка-1” ТОВ НВККЦ “Укрбізнес” загальною площею 807,1кв.м.
на к. Росейка, с. Приморське.

05.10.2006р. ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес”
було видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - комплекс, база
відпочинку “Полісянка-1”, на підставі рішення виконкому Приморської сільради
Татарбунарського району Одеської області №67 від 04.10.2006р., котрим вирішено
оформити право власності відповідача-2 на базу
відпочинку.

Право власності ТОВ “НВККЦ
“Укрбізнес” на вказаний об'єкт
нерухомості 05.10.2006р. було зареєстроване в електронному реєстрі прав
власності на нерухоме майно, отже у відповідності з ч.2 ст.331, ст.328 ЦК
України відповідач-2 набув право власності на це майно.

Судом апеляційної інстанції
встановлено також, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець
17.02.1999р. (Свідоцтво про державну реєстраціюНОМЕР_1).

Стверджуючи про проведення ним оплати
за ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес” грошових коштів у сумі 70000грн. в оплату вартості
незавершеного будівництва за укладеним відповідачами договором від
31.07.1998р., посилаючись на усні угоди з директорами ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес” та
ТОВ “Агробудіндустрія” про введення його до складу засновників відповідача-2 та
отримання бази відпочинку у спільну власність поряд з ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес”,
умови яких нібито не виконані останнім, позивач звернувся до господарського
суду з позовом про визнання недійсним договору від 31.07.1998р. за ст.57 ЦК
УРСР, ст.230 ЦК України з підстав його укладення під впливом обману, про
відновлення становища, яке існувало до порушення його прав та про спонукання
ТОВ “Житомир-Агробудіндустрія” укласти з ним договір купівлі-продажу.

Суд першої інстанції прийняв законне
та обґрунтоване рішення про відмову у позові виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або
інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Ст.57 ЦК УРСР, положення котрого  діяли на момент укладення оспорюваної угоди,
встановлює, що угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози,
зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода,
яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах
внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом
потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Наразі ст.230 ЦК України встановлює
таке: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

У справі, що розглядається, йдеться
про заперечення позивачем як заінтересованою особою дійсності укладеного
правочину, тому процесуальним обов'язком позивача є доведення наявності
підстав, встановлених законом, для
визнання договору від 31.07.1998р. недійсним.

Враховуючи, що правовою підставою
слугує спеціальна норма визнання договору недійсним (ст.57 ЦК УРСР, ст.230 ЦК
України), позивач мав довести, що  одна з
сторін оспореного правочину діяла під впливом обману, проте СПД ОСОБА_1.
посилається на наявність такої обставини по відношенню саме до нього -не
сторони спірної угоди, і стверджує про введення його в оману керівником ТОВ
“НВККЦ “Укрбізнес”.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній
волі.

В матеріалах справи відсутні докази
стосовно того, що під час укладення спірної угоди будь-яка з її сторін діяла
під впливом обману, більш того, спростовує такі твердження також і зміст
Договору оренди з правом викупу від 02.04.1998р., котрий передував
купівлі-продажу об'єкту незавершеного будівництва бази відпочинку і передбачав
право орендаря (відповідача-2) викупити об'єкт оренди.

Таким чином, місцевий господарський
суд дійшов вірного висновку про відсутність встановлених законом (ст.203 ЦК
України) підстав для визнання оспореного договору недійсним, а саме,
відсутність ознак того, що волевиявлення учасників правочину не було вільним і
не відповідало їх внутрішній волі, або цей правочин не був спрямований на
реальне настання наслідків, ним обумовлених.

Крім того, позивач не довів суду
належними та допустимими засобами доказування відповідно до ст.33, 34 ГПК
України наявність порушених прав або охоронюваного законом інтересу, що
відповідно до ст.ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України є обов'язковим для застосування
судового захисту у передбачений ч.2 ст.16 ЦК України спосіб.

Посилання на усну угоду між ОСОБА_1та
керівниками В/О “Агробудіндустрія” та ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес” у січні та серпні
1998 року не приймаються до уваги судовою колегією, позаяк навіть у випадку її
існування на момент досягнення таких домовленостей позивач ще не був
зареєстрований як підприємець і діяв виключно як фізична особа, як і  на дату укладення оспорюваного договору
(31.07.1998р.).

Надані суду першої інстанції акти
звіряння розрахунків, копія довіреності, виданої на отримання від ПП “ЯМВ
“Укрбізнес” туристичних путівок на суму 70000грн. заступником директора В/О
“Агробудіндустрія”, також не підтверджують наявність саме у фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1. охоронюваного законом інтересу щодо заперечення
дійсності договору від 31.07.1998р. і можуть лише свідчити про існування
якихось майнових відносин між вказаними особами.

Причому жодних обґрунтованих пояснень
стосовно особи ПП “ЯМВ “Укрбізнес” і її відношення до СПД ОСОБА_1., суд
апеляційної інстанції від представника позивача не отримав, тому слід вважати,
що твердження про оплату саме позивачем ТОВ “Житомир-Агробудіндустрія” шляхом
передачі туристичних путівок суми вартості договору від 31.07.1998р. повинні
оцінюватись як недоведені.

Аналогічно, наявний у матеріалах
справи попередній договір від 04.03.1998р., підписаний директором АО
“Агробудіндустрія” Гавришко В.С. та директором ПП “ЯМВ “Укрбізнес” ОСОБА_1.,
що діє на підставі Свідоцтва (Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1. було видане тільки 17.02.1999р.), предметом котрого є
зобов'язання сторін до 30.07.1998р. укласти договір купівлі-продажу
незавершеного будівництва бази відпочинку “Полісянка” з продажем майна Покупцю
-ПП “ЯМВ “Укрбізнес” не може слугувати доказом наявності прав на спірне майно у
СПД ОСОБА_1.; в той же час докази цивільної дієздатності ПП “ЯМВ “Укрбізнес” в
матеріалах справи взагалі відсутні.

Судова колегія вважає за необхідне
також зазначити, що питання виконання договору купівлі-продажу від 31.07.1998р.
в частині проведення оплати об'єкту продажу з боку відповідача-2 не є предметом
даного судового спору, є виключно питанням взаємовідносин сторін оспореного
правочину ,мало вирішуватись за ініціативою зацікавленої сторони, проте за
більш ніж 10 років ТОВ “Агробудіндустрія” таке питання не порушувало,
відповідні докази в матеріалах справи відсутні, а ТОВ “НВККЦ “Укрбізнес” ще в
2006р. набуло право власності на базу відпочинку “Полісянка-1” як на
новостворене майно за відсутності будь-яких
заперечень або перешкод в цьому з боку Продавця.

Слід зауважити, що відповідачем-2 був
поданий суду першої інстанції акт звіряння розрахунків від 06.12.1999р. між ТОВ
“НВККЦ “Укрбізнес” та В/О “Агробудіндустрія”, в якому сторони підтвердили
відсутність заборгованості та оплату повної вартості об'єкту продажу у сумі
70000грн., що свідчить про виконання умов оспореного договору.

Виходячи з імперативних приписів
ст.99, ч.3 ст.101 ГПК України, суд апеляційної інстанції не має процесуальних
повноважень для врахування і розгляду заяви про визнання ТОВ
“Житомир-Агробудіндустрія” позову СПД ОСОБА_1., оскільки оскаржуване судове
рішення прийняте з врахуванням протилежної процесуальної позиції відповідача-1
по суті спору.

Наведені у заяві ТОВ
“Житомир-Агробудіндустрія” доводи по суті спору не спростовують вищенаведених
висновків суду апеляційної інстанції  та
підставою для зміни або скасування рішення слугувати не можуть.

На підставі вищенаведеного,
оскаржуване рішення господарського суду Одеської області від 22.09.2008р. слід
залишити без змін, апеляційну скаргу -без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101-103,
105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення, рішення господарського суду Одеської області від 22.09.2008р. -
залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК
України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції
може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду
України.

Головуючий суддя:
Мишкіна М.А.

Судді:
Сидоренко М.В.

Таценко
Н.Б.