ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2008 р.

№ 42/163

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді

суддів

Кота О.В.

Владимиренко С. В.

Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну скаргу

Державного комітету України з державного матеріального резерву

на рішення господарського суду м. Києва від 02.08.2007 р.

у справі № 42/163

за позовом

Державного комітету України з державного матеріального резерву

До

За участю 3-ї особи

Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

Міністерства палива та енергетики України

Про

стягнення неустойки

за участю представників:

позивача:Панов Т.С.;

відповідача: Тютюнник В.Я.;

третьої особи: не з’явились;

в с т а н о в и в :

Рішенням господарського суду м. Києва від 2 серпня 2007 року (судді Паламар П.І., Ковтун С.А., Якименко М.М.) в позові Державному комітету України з державного матеріального резерву відмовлено.

ДКУ з державного матеріального резерву звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 2 серпня 2007 року, оскільки судом при винесенні оскаржуваного судового акту порушено норми матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Господарськими судами встановлено, що на виконання постанови КМ України № 949 від 3 червня 1999 року. 3 червня 1999 року між позивачем як правонаступником Державного агентства з управління державним матеріальним резервом та відповідачем укладено договір № юр-7/554-99, відповідно до якого відповідач зобов’язався передати відповідачу до 1 жовтня 1999 року за графіком згідно додатку 1 до договору природний газ в кількості 1996,442 млн. м3 вартістю 558247181,40 грн., що еквівалентно 162896755,60 доларів США, в рахунок погашення заборгованості ДАХК “Укргаз” перед відповідачем.

Оскільки відповідач зобов’язання щодо передачі природного газу позивачу в установлений строк належним чином не виконав, рішенням господарського суду міста Києва від 18 лютого 2004 року у справі № 4/246, зобов’язано відповідача повернути позивачу природний газ в кількості 1496,442 млн. м3 на суму 419495490,80 грн. Вимоги про стягнення неустойки (штрафу) за невиконання цього договору залишено без розгляду.

Позивач в даній справі № 42/163 звернувся з позовом про стягнення 982414173грн. штрафу (100 відсотків вартості неповернених матеріальних цінностей) та ,98 грн. пені з 2 жовтня 1999 року по 15 березня 2007 року за несвоєчасне повернення природного газу до державного резерву. Неустойка нарахована відповідно до ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Господарським судом встановлено, що 2 жовтня 1999 року у позивача почався перебіг строку позовної давності на стягнення пені.

Враховуючи норми ст.ст. 71, 72 Цивільного кодексу УРСР та практику вирішення господарських спорів, строк позовної давності на стягнення основного боргу встановлений в три роки. Стягнення нарахованого за шість місяців розміру пені можливе в межах перебігу строку позовної давності, встановленої для стягнення суми основного боргу.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність можуть бути поширені тільки на ті позови, строк пред’явлення яких встановлений попереднім законодавством, не сплив до набрання чинності Цивільним кодексом.

Таким чином, до правовідносин, які виникли у даній справі, господарський суд правомірно застосував правила про позовну давність, встановлені ЦК УРСР.

Господарським судом встановлено, що строк позовної давності сплив ще до набрання чинності ЦК України.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Позивачем не надано доказів поважності причин пропуску встановленого шестимісячного строку звернення в суд з указаним позовом, у зв’язку з чим правомірно відмовлено в позові.

Крім того, правомірно спростовані посилання позивача на ст. 83 ЦК УРСР, згідно з якою позовна давність не поширювалася на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян. Заявлені ж позивачем вимоги стосуються не повернення державного майна, а стягнення неустойки внаслідок несвоєчасного повернення такого майна.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не було надано доказів поважності причин пропуску встановленого шестимісячного строку звернення до суду з позовом про стягнення неустойки, а відтак строк позовної давності за заявленими позовними вимогами сплинув. За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов до висновку про те, що відповідно до вимог ст. 80 ЦК УРСР у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає такий висновок Господарського суду передчасним з огляду на наступне.

Позовна вимога про стягнення 982 414 173 грн. штрафу та 2 072 209 161,98 грн. пені за несвоєчасне виконання Відповідачем зобов’язань за Договором від 03.06.1999 р. за своєю правовою природою є додатковою вимогою до головної вимоги про повернення до державного резерву позичених матеріальних цінностей. Додатковими є вимоги, що виникають з відносин, якими згідно з законом або договором забезпечується головна вимога.

Стаття 84 ЦК УРСР встановлює порядок застосування позовної давності до позовів по додаткових вимогах. Так, зокрема, даною статтею передбачено, що з закінченням строку позовної давності по головній вимозі вважається, що строк позовної давності минув і по додатковій вимозі (неустойка, поручительство тощо). Таким чином, дана стаття пов’язує сплив строку позовної давності за додатковою вимогою із спливом строку давності за основною вимогою.

При винесенні оскаржуваного рішення Господарським судом м. Києва не було встановлено, чи сплинув строк позовної давності за основною вимогою Позивача про повернення до державного резерву позичених матеріальних цінностей. Таким чином, судом першої інстанції не було враховано усіх обставин справи та не дано належної правової оцінки даним обставинам.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 р. № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, рішення господарського суду м. Києва від 02.08.2007 р. № 42/163, підлягає скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно встановити всі фактичні обставини справи на підставі об'єктивної оцінки наявних у ній доказів, з'ясувати права та обов'язки сторін, зокрема щодо строків давності за основною та додатковими вимогою, за та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву задовольнити частково.

Рішення господарського суду м. Києва від 2 серпня 2007 року у справі № 42/163 скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду м. Києва в іншому складі суду.

Головуючий суддя

О. Кот

Судді

С. Владимиренко

С. Шевчук