ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем
України

24.09.08
Справа №13/228-06

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського
суду у складі:

,
Кричмаржевський В.А.

при
секретарі Пересада О.В.

за
участю представників

позивача:
ОСОБА_2, паспорт НОМЕР_1 від 29.03.2006р.; ОСОБА_3 за дов. № 857553 від
29.07.2008р.;

відповідача:
Шеремет Л.П., довіреність № 500-63/1116-13 від 11.08.2008р., т.в.о. завідувача
сектору правового забезпечення та ревізійної роботи;

розглянувши
у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 13/228-06 та апеляційні
скарги Головного управління агропромислового розвитку Херсонської обласної державної
адміністрації, м.Херсон

на
рішення господарського суду Херсонської області від 22.04.2008р. у справі №
13/228-06

за
позовом Приватного підприємця ОСОБА_1, м.Херсон

до
відповідача Головного управління агропромислового розвитку Херсонської обласної
державної адміністрації, м.Херсон

про
стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
господарського суду Херсонської області від 22.04.2008р. у справі № 13/228-06
(суддя Закурін М.К.) позов задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Головного
управління агропромислового розвитку Херсонської обласної державної
адміністрації на користь Приватного підприємця ОСОБА_1 - 2870грн.39коп.
основної заборгованості. Судові витрати покладено на відповідача.

Рішення
суду прийнято з посиланням на ст.20, ч.7 ст. 193 ГК України та мотивовано тим,
що факт передачі товару підтверджується рахунками-фактурами, що містяться в
матеріалах справи, а також журналом первинного бухгалтерського обліку зі змісту
якого слідує, що канцелярські товари передавались відповідальним особам
відповідача за їх заявкою та підписами цих осіб. Відповідач не виконав належним
чином своїх зобов'язань зі сплати товару, у зв'язку з чим, у останнього виникла
перед позивачем заборгованість з оплати поставлених канцелярських виробів на
суму 2870грн.39коп. Направлену в порядку
ст. 530 ЦК України вимогу про сплату боргу відповідач залишив без
задоволення.

Не
погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням відповідачем подано
апеляційні скарги до Запорізького апеляційного господарського суду, в яких
останній просить скасувати рішення господарського суду Херсонської області від
22.04.2008р. у справі № 13/228-06, оскільки висновки суду, викладені у судовому
рішенні, не відповідають обставинам справи і рішення винесено з порушенням норм
матеріального та процесуального права, а також просить прийняти нове рішення,
яким відмовити позивачу у задоволені позовних вимог. Заявник апеляційної скарги
зазначає, що на завідуючу господарством Головного управління агропромислового
комплексу Херсонської обласної державної адміністрації Іваненко В.І. не було
покладено обов'язку по прийманню та обслуговуванню товарно - матеріальних
цінностей, дана обставина підтверджується рішення Суворовського районного суду
м.Херсона від 20.04.2007р. у справі № 2 - 4876/2006, тобто вказана посадова
особа не вправі була приймати канцелярські вироби від позивача, як завідуюча
господарством. Більш того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що
позивач вправі був передавати канцелярські товари відповідачу через Іваненко
В.І. тільки у разі наявності у останньої довіреності, виписаної та оформленої
керівником і головним бухгалтером підприємства відповідача у відповідності до
приписів Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей, яка затверджена наказом Міністерства
фінансів України за № 99 від 16.05.1996р. Також скаржник стверджує про те, що
рахунки-фактури, якими обґрунтовані позовні вимоги не відповідають ознакам та
встановленій формі первинного документу, який визначений положеннями Закону
України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому
вони не є доказами у даній справі. Крім того, відповідач посилається на те, що
суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що між сторонами у
справі була домовленість про поставку товару, оскільки це нічим документально
не підтверджено, а рахунки - фактури, які покладені в основу оскаржуваного
рішення не можуть бути документами первинного обліку та підтверджувати факт
відпуску позивачем товарно-матеріальних цінностей відповідачу. Представник
відповідача пояснила, що головне управлінням агропромислового розвитку не
видавало довіреності і не отримувало товар від позивача на заявлену ним до
стягнення суму. Відповідач немає ніякої заборгованості перед позивачем.

У
відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи заявника апеляційної
скарги безпідставними з наступних підстав. Факт передачі відповідачеві
канцелярських товарів підтверджується журналом первинного бухгалтерського
обліку, в якому працівники підприємства відповідача в особі Іваненко В.І.,
Бурцева І.С., Авраменко С.А. ставили свої підписи за отриманий товар. Посилання
заявника апеляційної скарги на рішення Суворовського районного суду м.Херсона
від 20.04.2007р. у справі № 2-4876/2006 позивач вважає необґрунтованим, так як
вказаним судом не надавалося правової оцінки претензії та позову ППОСОБА_1
Більш того, твердження заявника проте, що Іваненко В.І., як завідуючий
господарством підприємства відповідача не мала права підписувати первинні
документи на здійснення господарських операцій спростовується тим, що
затвердження функціональних обов'язків посадових осіб відповідача, знаходиться
в безпосередній розпорядницький компетенції начальника Головного управління
Горбенко С.А., про що свідчать довіреності, які підписані та видані на ім'я
Іваненко В.І. Безпідставним вважає позивач твердження заявника апеляційної
скарги про те, що між сторонами у справі не було укладено письмового договору,
так як відповідно до статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до статті 639 ЦК
України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми
договору не встановлені законом. У статтях 694, 695 ЦК України та п.1.11.2
Закону України «Про оподаткування прибутку підприємства» прямо не визначена
письмова форма договору купівлі-продажу у кредит з розстрочкою та відстрочкою
платежу. Крім того, відповідно до частини 2 статті 205 ЦК України, правочин,
для якого законом не встановлена обов'язокова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін свідчить про їхню волю до настання відповідних
правових наслідків. На підставі викладеного, позивач просить суд апеляційної
інстанції апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване
рішення суду першої інстанції без змін, а також стягнути з відповідача на
користь позивача судові витрати, які складаються з витрат на квитки у сумі
250,45 грн., 150грн. оформлення нотаріально засвідченої довіреності та 300грн.
правової допомоги, у разі відмови у задоволенні апеляційної скарги.

Ухвалою
Запорізького апеляційного господарського суду від 12 червня 2008р. у
справі  № 13/228-06 апеляційні скарги
відповідача прийняті та призначені до розгляду на 12.08.2008р.

12.08.2008р.
колегією суддів було оголошено перерву на 24.09.2008р., у зв'язку з
витребуванням від сторін додаткових документів.

Розпорядженням
голови Запорізького апеляційного господарського суду № 1799 від 24.09.2008р.
справу призначено до розгляду у складі колегії суддів головуючого судді
Мойсеєнко Т.В., суддів Кричмаржвеський В.А., Мірошниченко М.В., даною колегією
прийнято постанову.

За
згодою представників сторін судовий процес вівся без застосування засобів
технічного забезпечення, та за їх згодою в судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини постанови.

Відповідно
до статті 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в
апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно
статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.
Апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність
та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія
суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм
матеріального і процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення,
знаходить апеляційні скаргами такими, що підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Суд
першої інстанції доказом підтвердженням отримання відповідачем канцелярських
товарів визнав рахунки-фактури СФ-1074 від 24.10.2005р. на суму 576,50 грн;
СФ-1144 від 04.10.2005р. на суму 222,46 грн; СФ-1145 від 04.10.2005р. на суму
281,36грн; СФ-1146 від 04.10.2005р. на суму 287,34 грн; СФ-1248 від
02.11.2005р. на суму 365,40 грн; СФ-1254 від 03.11.2005р. на суму 356,57 грн;
СФ-1290 від 14.11.2005р. на суму 197,12 грн; СФ-1291 від 14.11.2005р. на суму 189грн;
СФ-1300 від 15.11.2005 р. на суму 189 грн; СФ-1312 від 17.11.2005р. на суму
92,24 грн; СФ-1326 від 21.11.2005р. на суму 113,40грн. (далі за текстом
рахунки) всього на суму 2870,39грн. та журнал первинного бухгалтерського
обліку.

Проте,
з таким висновком суду про задоволення позову на підставі наведених документів,
колегія суддів не може погодитися в силу наступного.

Оскільки
спір виник між суб'єктами господарської діяльності стосовно
майново-господарських відносин, то відповідно до п.2 ст.4 та п.1 ст.175
Господарського кодексу України до спірних відносин слід застосовувати положення
Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених
Господарським кодексом України.

Господарські
зобов'язання виникають, як передбачено ст. 174 ГК України безпосередньо з
закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську
діяльність; з акту управління господарською діяльністю, з господарського
договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди,
придбання або збереження майна за рахунок іншої особи без достатніх на те
підстав.

Згідно
статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Якщо
договір укладається у спрощеній формі, то у документах, якими обмінюються
сторони, мають міститись усі істотні умови договору певного виду.

Згідно
статті 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто
згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за
законом чи необхідні для договорів даного виду.

При
укладанні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому випадку
погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у
господарському договорі  повинні
визначати найменування продукції (номенклатуру, асортимент) та кількість
продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Необхідними,
а значить і істотними, слід вважати умови, що виражають природу відповідного
договору.

З
матеріалів справи та пояснень представників сторін слідує, що між ними не
укладалось письмового правочину купівлі-продажу на суму 2870,30грн.,
викладеного у формі єдиного документа, підписаного уповноваженими сторонами.

Позивач
свої вимоги про стягнення 2870,30грн. обґрунтовує тим, що між сторонами
укладено усний правочин, що підтверджується виставленням відповідачу рахунків
на сплату канцелярських товарів на загальну суму 2870,30грн. у період з жовтня
по листопад 2005р., які вказані у позовній заяві. Однак відповідачем
заперечується виставлення таких рахунків у вказаний період та факт отримання
товару зазначеного у цих рахунках.

Відповідно
до вимог ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою повинні
бути вчинені письмово, крім правочинів, передбачених частиною першою ст.206
цього кодексу, а саме: крім тих правочинів, які повністю виконуються сторонами
у момент їх вчинення.

Докази
наявності обставин, передбачених ч.1 ст.206 ЦК України, у спірних відносинах на
заявлену у позові суму в матеріалах справи відсутні.

Відсутні
докази отримання відповідачем товару, вказаного у рахунках-фактурах, які
перелічені у позові, або докази підтвердження Головним управлінням
агропромислового розвитку Херсонської облдержадміністрації вчинення усного
правочину на спірну суму за вказаними рахунками - фактурами.

Разом
з тим, як встановлено ч. 2 ст.201 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична
особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Позивач
в супереч вимогам ст.ст.33,34 ГПК України не надав належних та допустимих
доказів у підтвердження вчинення сторонами у справі правочину щодо
купівлі-продажу  канцелярських товарів,
зазначених у спірних рахунках, чи отримання цих товарів саме відповідачем.

Слід
відмітити, що усталена практика відносин між сторонами щодо купівлі-продажу
свідчить про те, що відповідач на отримання канцелярських товарів від позивача
видавав уповноваженим особам довіреності та приймав товари за видатковими
накладними. Довіреність на отримання від ППОСОБА_1 канцтоварів на суму
2870,39грн. відповідачем не видавалась, видаткова накладна про отримання товару
на цю суму відповідачем не підписувалась. Даний факт представник позивача у
судовому засіданні не заперечував.

Крім того, з довідки державної
податкової адміністрації № 20/17-220 від 04.08.2008р.про результати перевірки
відносин між сторонами у справі за період з 01.10.05р. по 01.01.06р.
(а.с.52-55,т.2), слідує, що товар, який реалізовувався позивачем був одержаний
відповідачем за дорученнями, виданими на суму 2623,52грн., та оплачений
останнім у безготівковій формі на рахунок позивача у сумі 2623,52грн. Факт
видачі відповідачем довіреності на суму 2870,39грн. та підписання видаткової
накладної про отримання товару від імені останнього на цю суму ДПА не
підтверджено. Під час перевірки податковим органом, позивачем надана видаткова
накладна № РН-1118 від 30.11.2005р. на суму 2870,39грн.(а.с.77,т.2), яка не
містить підпису з боку відповідача про отримання  товарів, що зазначені у ній, тому не є
документом підтверджуючим факт отримання товару. Не є належним доказом і
податкова накладна на суму 2870,39грн., яка також є одностороннім документом
позивача та документом податкової звітності позивача і не є первинним
документом, що підтверджує факту отримання відповідачем товару на суму
зазначену у ній.  До того ж, податкова
накладна виписується згідно податкового законодавства на підставі відповідного
документу про отримання грошей або відпуску товару. Так, статтями 7.2.3, 7.3.5
Закону України «Про податок на додану вартість» визначено, що податкова
накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань, а датою
виникнення податкових зобов'язань у разі поставки товарів з оплатою за рахунок
бюджетних коштів є дата  надходження
таких коштів на поточний рахунок платника податку. Відповідач є бюджетною
організацією і оплату за товар, як свідчать попередні відносини сторін у
справі, здійснював за бюджетні кошти.

Колегія
суддів зазначає, що рахунки-фактури, на які посилається позивач у позові, а суд
першої інстанції у рішенні, не відповідають вимогам, що пред'являються до
письмової форми правочину, визначених в ЦК України. Вказані рахунки-фактури є
одностороннім документом позивача. Крім того, рахунки є вимогою про сплату, які
повинні виставлятися на підставі договору укладеного у письмовій формі, тобто
можуть бути відповідно до ч.3 ст. 206 ЦК України правочином на виконання
письмового договору, який сторонами не укладався. Рахунки - фактури позивача не
є документами, що підтверджують відпуск товару.

Відповідно
до ч.2 п.14 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на одержання цінностей, яка затверджена наказом
Міністерства фінансів України за № 99 від 16.05.1996р., відпуск фізичною
особою-підприємцем цінностей, розрахунки за які провадяться у безготівковій
формі, здійснюються за умови  подання
підприємцю довіреності отримувача. У разі відпуску цінностей частинами на
кожний відпуск складається накладна (акт приймання-передачі або інший аналогічний
документ) з поміткою на ній номера довіреності та дати її видачі (ч.1 п.13
Інструкції).

Належних
документів на відпуск спірного товару, які визначені вказаною Інструкцією,
позивачем на спірний товар не надано.

Таким
чином, оскільки договору між сторонами на купівлю-продаж товару зазначеного у
спірних рахунках-фактурах не укладалося, то правових підстав для виставлення
рахунків і оплати їх не було, бо самі лише рахунки-фактури не визначені чинним
законодавством підставою для виникнення зобов'язань. Тому позовні вимоги не
підлягають задоволенню з підстав заявлених у позові.

Не
приймаються колегією суддів до уваги посилання позивача і суду першої
інстанції, як на доказ отримання відповідачем канцтоварів на спірну суму, на
рахунки-фактури та журнал первинного бухгалтерського обліку, що представляє
собою зошит не прошитий та не скріплений печаткою, також виходячи з наступного.

Даний
журнал не є згідно чинного законодавства доказом відпуску, а тим більш і
отриманням товару Головним управлінням агропромислового розвитку Херсонської
облгосадміністрації. До того ж, відомості вказані у цьому журналі (ціна,
вартість, кількість деяких асортиментів канцтоварів) не співпадають з
відомостями, зазначеними у спірних рахунках.

Рахунки-фактури
та журнал первинного бухгалтерського обліку позивача, які покладені в основу
позовної заяви та оскаржуваного рішення суду, не є первинними документами, які
фіксують факти здійснення господарської діяльності та не відповідають
встановленій формі первинного документу, який визначений ст.9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому вони не
можуть прийматися судом, як належні та допустимі докази у даній справі.

Довіреності
відповідача на отримання канцелярських товарів, які надані позивачем до суду
апеляційної інстанції (т.3. а.с. 77-96) не підтверджують отримання відповідачем
спірного товару, оскільки з графи на отримання від ППОСОБА_1 цінностей за
рахунками - фактурами вбачається, що канцелярські товари за ними передавалися
відповідно до інших рахунків - фактур, ніж тих, що зазначені у позовній заяві.
Рахунки - фактури, які відображені у вказаній графі довіреностей не співпадають
з номерами рахунків - фактур, що перелічені у видатковій накладній № РН - 1118
від 30.11.2005р. (т.2, а.с. 77).

Відтак,
у відповідача не виникло обов'язку щодо сплати рахунків, які відображені у
позовній заяві, а тому позовні вимоги заявлені ППОСОБА_1 безпідставно.

Посилання
позивача, як на доказ отримання товару на факти, встановлені рішенням
Суворовського районного суду м.Херсона не приймається колегією суддів до уваги,
оскільки рішенням вказаного суду не встановлено факту отримання відповідачем
товару на суму 2870,39грн. Суворовським районним судом м.Херсона не
досліджувався сам факт отримання цього товару відповідачем.

Навпаки,
у вказаному рішенні суду зафіксовано, що головне управління агропромислового
комплексу заперечує факт отримання від ППОСОБА_1 канцтоварів на суму
2870,39грн.

Суворовським
районним судом м.Херсона розглядався трудовий спір, при розгляді якого було
встановлено відсутність підстав для звільнення Іваненко В.І., оскільки
безпосереднє обслуговування грошових або товарних цінностей не входить до її
службових обов'язків.

Колегія
суддів вважає за необхідне зазначити, що правочини, що вчинені будь-якими
посадовими особами відповідача від його імені, без надання їм на то належних
повноважень, зокрема і на отримання матеріальних цінностей, та без подальшого
схвалення цих дій самою юридичною особою, згідно положень ст.241 ЦК України, не
створює цивільних прав та обов'язків для самого відповідача.

Згідно
до частини 2 статті 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 Постанови
від 29.12.1976р. за № 11 «Про судове рішення», рішення є законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши
всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

За
таких обставин, висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача
заборгованості в сумі 2870грн.39коп. є передчасним, оскільки суд першої
інстанції не з'ясував вищезазначених обставин справи та не надав належної
правової оцінки наданим позивачем документам, як допустимим доказам по справі,
що призвело до прийняття господарським судом незаконного рішення. Враховуючи
наведене колегія суддів вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, а
рішення господарського суду Херсонської області від 22.04.2008р. у справі №
13/228-06 скасувати.

Відповідно
до статті 49 ГПК України, судові витрати за розгляд спору у суді першої
інстанції покласти на позивача, а за розгляд справи у апеляційній інстанції
покласти на заявника апеляційної скарги, оскільки спір виник внаслідок
неправильних дій обох сторін.

Керуючись
ст. 49, ст. ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України,
Запорізький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні
скарги Головного управління агропромислового розвитку Херсонської обласної
державної адміністрації, м.Херсон задовольнити.

Рішення
господарського суду Херсонської області від 22.04.2008р. у справі                           № 13/228-06
скасувати.

В
позові відмовити.

Наказ господарського суду Херсонської області
№ 13/228-06 виданий 12.05.2008р. вважати таким, що не підлягає виконанню.

Кричмаржевський
В.А.