АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

23.04.08
Справа  № 5/1788-19/336А

м. Львів

Львівський апеляційний
господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді                                                             Процика Т.С.

суддів
Галушко Н.А.

Юрченка Я.О.

при секретарі судового
засідання Трускавецькому В.П.

розглянув           апеляційну скаргу Державної податкової інспекції (далі
ДПІ) у Шевченківському районі м. Львова від 14.12.2006р. № 28465/10-010

на постанову           Господарського суду Львівської
області від 07.12.2006р.

у справі
№ 5/1788-19/336А

за позовом           ДПІ у Шевченківському районі м.
Львова, м. Львів

до відповідачів          1. Товариства з обмеженою
відповідальністю (далі ТзОВ) «Коллаген», м. Львів

2. Компанія «Веліа Системз
Лімітед»(LLC «Velia Systems Limited»), м. Лондон, Великобританія

про           визнання недійсним господарського зобов'язання, що
виникло на підставі контракту № 02-19/11-GB від 19.11.2004р.

за
участю представників:

від
позивача           -          А. Турколяк -начальник інспекції;
Більо І.В. -старший державний податковий інспектор юридичного відділу;

від
відповідача 1          - Семенюта Д.В. -представник;

від
відповідача 2          - не з'явився;

прокурор          - не з'явився.

Розгляд
даної справи відкладався з підстав, наведених в ухвалах апеляційного
господарського суду.

Сторони
належним чином повідомлені про час, дату і місце судового засідання, про що
свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Щодо
повідомлення відповідача 2 про дату, час та місце судового засідання, то слід
зазначити, що ухвали суду апеляційної інстанції надсилались рекомендованою
кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення на юридичну
адресу, яка міститься документах у справі, а іншого місцезнаходження Компанії
«Веліа Системз Лімітед»(LLC «Velia Systems Limited»), м. Лондон,
Великобританія, немає.

Постановою
Господарського суду Львівської області від 07.12.2006р. у даній справі, суддя
Левицька Н.Г., в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова
місцевого господарського суду мотивована зокрема тим, що позивачем не було
доведено умислу відповідача 1 та завідомо суперечний інтересам держави і
суспільства характер укладеного контракту № 02-19/11-GB від 19.11.2004р. та не
доведено того, що ТзОВ «Коллаген»мало на меті формування відповідної податкової
звітності з метою заявлення до відшкодування сум податкового кредиту.

Судом
першої інстанції також було встановлено, що діяльність відповідача 1 при
укладенні оспореної угоди не була спрямована на ухилення від сплати податків та
приховування від оподаткування прибутків та доходів, а спірний контракт було
укладено з метою отримання прибутку, що підтверджується фактом отримання коштів
за поставлену продукцію.

Крім
того, судом першої інстанції при прийнятті рішення враховано, що вимоги
контракту виконані його сторонами в повному обсязі, що підтверджується
відповідними документами, які підтверджують факт перевезення товару та
вивезення його за межі митної території України (міжнародні товарно-транспортні
накладні та вантажно-митні декларації, на яких митним органом, який здійснював
митне оформлення експорту товарів, вчинено напис про фактичне вивезення
задекларованих товарів за межі митної території України), та документами, що
підтверджують факт сплати за поставлену продукцію (повідомлення про надходження
валютних коштів та банківські виписки).

Не
погоджуючись з  постановою Господарського
суду Львівської області від 07.12.2006р. у справі №5/1788-19/336А, ДПІ у
Шевченківському районі м.Львова оскаржила дане рішення в апеляційному порядку,
просить скасувати постанову суду першої інстанції у даній справі та винести
нову, якою позов задоволити.

Скаржник
вважає, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам чинного законодавства та
винесена з порушенням норм матеріального права.

В
апеляційній скарзі скаржник вказує, що згідно з інформацією, яка міститься в
листі Торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Сполученому
Королівстві Великобританії та Північної Ірландії від 19.04.2006р. №79/2,
держреєстр “Companies House” визначає Компанію “Velia Systems Limited”, як
“сплячу”, тобто таку, що не здійснювала фінансових операцій протягом року. Крім
цього, за інформацією Державного реєстру компаній Великобританії  “Companies House” та кредитного бюро “First
Report” Компанія “Velia Systems Limited” є неторговельною компанією та
компанією, що не функціонує. Також відповідно до вказаної інформації показники
бухгалтерських звітів компанії станом на 31.01.03, 31.01.04, 31.01.05 свідчать
про відсутність матеріальних та нематеріальних активів, готівкових коштів та
товарообігу, що свідчить про відсутність товарообігу за участю відповідача 2,
що позбавляє права на експортне відшкодування відповідача 1.

Також,
вказує скаржник, умисел на укладення угоди з метою суперечною інтересам держави
та суспільства наявний у ТзОВ «Коллаген», оскільки саме цим суб'єктом
господарювання декларується експортне відшкодування податку на додану вартість.
Тобто, у ТзОВ «Коллаген»існував беззаперечний умисел на вчинення неправомірних
дій, спрямованих на безпідставне отримання експортного відшкодування податку на
додану вартість. З огляду на це, скаржник вважає, що контракт №02-19/11-GB від
19.11.2004р., укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, підлягає визнанню
недійсним на підставі ст.207 Господарського кодексу України як такий, що
укладений з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства.
Представник скаржника у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав.

Відповідач
1 у запереченні на апеляційну скаргу та представник відповідача 1 в судовому
засіданні заперечують проти доводів апеляційної скарги, вважають постанову
Господарського суду Львівської області від 07.12.2006р. у даній справі законною
та обґрунтованою, винесеною на підставі правильно встановлених обставин справи
з повним додержанням норм матеріального і процесуального права, і тому просить
залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду -без змін.

Представники
позивача і відповідача 1 у судових засіданнях підтримали свої доводи та
заперечення, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у запереченні на
апеляційну скаргу, а також у поясненнях, наданих у судових засіданнях.

Обставини,
встановлені судом першої інстанції, які мають значення для справи.

Як
встановлено судом першої інстанції і це вбачається з матеріалів справи,
19.11.2004р. між відповідачем 1 та відповідачем 2 був укладений контракт
№02-19/11-GB, за яким ТзОВ «Коллаген»зобов'язується передати, а компанія «Веліа
Системз Лімітед»прийняти та оплатити шкіряний напівфабрикат  «вет-блю»зі шкіри ВРХ на умовах, визначених
даним контрактом.

На
виконання вищезазначеного контракту та у відповідності до його умов
відповідачем 1 в період листопад 2004р. -лютий 2005р. відвантажено та передано
відповідачу 2 на умовах FCA - м. Львів, Україна шкіряний напівфабрикат
«вет-блю»зі шкіри ВРХ сорту А.

Факт
виконання перевезень товару та вивезення його за межі митної території України
підтверджується належним чином оформленими міжнародними товарно-транспортними
накладними та вантажними митними деклараціями.

Розглянувши
матеріали справи, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як
встановлено судом першої інстанції і це вбачається з матеріалів справи, у
відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 243 від
01.03.2002р. «Про вдосконалення механізму відшкодування бюджетної
заборгованості з податку на додану вартість за операціями з експорту
продукції», а також Порядку підтвердження відомостей про фактичне вивезення
товарів за межі митної території України, затвердженого спільним наказом
Державної податкової адміністрації України та Державної митної служби України
№163/121 від 21.03.2002р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26
березня 2002 р. за N 295/6583), на всіх примірниках вантажних митних
декларацій, згідно з якими відповідачем 1 експортувався товар за межі митної
території України на виконання контракту № 02-19/11-GB від 19.11.2004р., митним
органом вчинено напис про фактичне вивезення задекларованих у вантажних митних
деклараціях товарів за межі митної території України в повному обсязі, який
засвідчений печаткою митного органу і підписом відповідальної особи.

Судом
також встановлено, що оплату за отриманий товар відповідачем 2 проведено, а
факт отримання відповідачем 1 коштів за поставлений товар, підтверджується
повідомленнями про надходження валютних коштів та банківськими виписками.

Статтею
19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Статус
державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності
визначені Законом України «Про державну податкову службу в Україні».

Відповідно
до пункту 11 статті 10 Закону України «Про державну податкову службу в
Україні»на державну податкову інспекцію, крім інших, покладено функцію подавати
до господарських судів позови до підприємств, установ, організацій про визнання
угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими
угодами.

У
даному випадку позивачем у справі заявлені позовні вимоги про визнання
недійсним господарського зобов'язання, яке виникло на підставі контракту №
02-19/11-GB від 19.11.2004р., як такого, що укладений з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства.

Відповідно
до ст. 173-175 Господарського кодексу України (далі ГК України), ст. 509
Цивільного кодексу України (далі ЦК України), господарське зобов'язання
(зобов'язання), виникає між суб'єктами господарювання, в силу якого один
суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший
суб'єкт вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Такі
зобов'язання регулюються нормами ЦК України з урахуванням особливостей ГК
України.

Відповідно
до ст.11 ЦК України, ст. 174 ГК України підставою для виникнення таких
зобов'язань є договори та інші правочини.

Загальні
вимоги, додержання яких є необхідними для чинності договору (правочину),
передбачені  ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК
України та ст.ст.179,181 ГК України, відповідно до яких, такими умовами
укладення договорів, що породжують господарські зобов'язання, є вільне
волевиявлення осіб, які мають необхідний обсяг цивільної правоздатності та
дієздатності, дії яких вчинені у формі, встановленій законом, на виконання
договору та  спрямовані на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та обов'язків, до яких застосовуються загальні
положення про зобов'язання та про договори та умови яких не суперечать
законодавству.

Відповідно
до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 207 ГК України, кожна особа має право звернутися
до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу, а органи
державної влади за захистом інтересу держави і суспільства у спосіб, визначений
даними нормами закону, одним з яких є визнання правочину (господарського
зобов'язання) недійсним.

Правом
захисту інтересів держави і суспільства наділені органи державної податкової
служби згідно п. 11 ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу в
Україні», відповідно до якої ними подаються позови про визнання недійсними
угод.

Укладений
між сторонами договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу,
порядок укладення та виконання якого регулюється главою 54 ЦК України.

За
договором купівлі-продажу згідно з ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець)
передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні
(покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) та
сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом
договору купівлі-продажу у відповідності до вимог ст.ст. 655, 656 ЦК України може
бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений,
придбаний, набутий продавцем у майбутньому. Дані норми, спростовують твердження
позивача, про протиправність укладення договору про продаж товару.

Проте,
позивач вважає, що укладення та виконання договору відповідачем 1 відбулося не
в рамках проведення фінансово-господарської діяльності, а з метою заподіяння
шкоди бюджету шляхом формування податкового кредиту з ПДВ та відшкодування з
бюджету сум ПДВ, тобто одержання таким чином доходів, що суперечить
інтересам  держави і суспільства.

При
прийнятті судового рішення у даній справі апеляційний господарський суд
погоджується з місцевим господарським судом у наступному.

Згідно
з ч.1 ст.207 Господарського кодексу України, який набрав чинність з 1 січня
2004 року, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із
сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним
повністю або в частині.

Відповідно
до ст.208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання
визнано недійсним як  таке, що  вчинено з метою,  яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності  наміру в
обох сторін - у  разі виконання  зобов'язання
обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане
ними за зобов'язанням,  а  у разі
виконання  зобов'язання  однією
стороною  з  другої сторони стягується в доход держави все
одержане нею, а також все належне з неї
першій стороні на відшкодування одержаного.  У разі наявності наміру лише у однієї із  сторін
усе  одержане  нею
повинно  бути повернено  другій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
стягується  за  рішенням
суду  в  доход держави.

Положення
ст. ст. 207 та 208 ГК слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який
вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас
суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2
ст. 215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не
вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абзаці першому ст.
10 Закону «Про державну податкову службу в Україні», можуть на підставі п. 11
цієї статті звертатись до судів із позовами про стягнення в доход держави
коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. У разі
задоволення позову висновок суду про нікчемність правочину має міститись у
мотивувальній, а не в резолютивній частині судового рішення.

Проте,
вчинення господарського зобов'язання з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, є підставою яка потребує доказування, а позивачем в
обґрунтування своїх позовних вимог не було надано суду ні вироку суду у
кримінальній справі, ні рішення суду у цивільній справі, ні іншого належного
доказу, який би підтверджував факт наявності умислу у працівників чи керівника
відповідача 1 при укладенні угоди та вчиненні господарського зобов'язання з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Як
вказано в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978р.
«Про судову практику в справах про визнання недійсними угод»угода може бути
визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в
кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних
юридичних наслідків.

У
п.11 Роз'яснення Вищого Арбітражного суду України № 02-5/111 від 12.03.1999р.
«Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод
недійсними»зазначено, що при визнанні угоди недійсною, необхідно встановити: у
чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета
укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину
сторін у формі умислу.

Наявність
умислу у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи,
усвідомлювали (ла) або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної
угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули (ла)
або свідомо допускали (ла) настання протиправних наслідків.

Виходячи
з наведеного, вина юридичної особи полягає у винних діях її працівників чи
керівника, а тому неможливо ототожнювати вину юридичної особи у випадку
недоведення вини та умислу її працівників та керівника.

При
цьому, як вже було зазначено вище позивачем в обґрунтування своїх позовних
вимог, не було надано суду ні вироку суду у кримінальній справі, ні рішення
суду у цивільній справі, ні іншого належного доказу, який би підтверджував факт
наявності умислу у працівників чи керівника відповідачів при укладенні угод та
вчиненні господарських зобов'язань з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства.

Позивачем
не надано належних та допустимих доказів протиправності контракту № 02-19/11-GB
від 19.11.2004р., укладеного між ТзОВ “Коллаген” та Компанією “Веліа Системз
Лімітед”, а також наявності наміру (умислу) у відповідача 1 на вчинення
оспореної угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та
суспільства.

З
матеріалів справи вбачається, що товар, який був предметом купівлі-продажу, не
обмежений та не вилучений з цивільного обороту України, господарські операції,
що є предметом даного спору, здійснювалися правоздатними особами і по своїй
суті не суперечать інтересам держави.

Колегія
суддів вважає, що лист Торговельно-економічної місії у складі Посольства
України в Сполученому Королівстві Великобританії та Північної Ірландії від
19.04.2006р. №79/2 не може бути належним та допустимим доказом в частині
доводів позивача про відсутність товарообігу між ТзОВ “Коллаген” та компанією
“Веліа Системз Лімітед”, виходячи з наступного.

Податковим
органом не надано належних та допустимих доказів, що Компанія «Веліа Системз Лімітед»у
листопаді 2004р. -лютому 2005р. не провадила господарської діяльності, термін
«спляча»відсутній у законодавстві України, а інформація, яка міститься у листі,
не може бути підставою для висновку про відсутність товарообігу між учасниками
зовнішньоекономічної операції, оскільки не відповідає вимогам, які ставляться
ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України до доказів.

Згідно
із ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України - обставини, які за
законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо
таких обставин не виникає спору.

У
відповідності до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»первинний документ -документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Факт
виконання контракту №02-19/11-GB від 19.11.2004р. обома його сторонами
підтверджується первинними документами, які є в матеріалах справи, що в свою
чергу підтверджує реальність та дійсність цього контракту.

Факт
транспортування товарів на виконання спірного контракту за межі митної
території України підтверджується товаросупровідними документами, а саме
міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR).

Вантажними
митними деклараціями підтверджується факт вивезення товарів за межі митної
території України на виконання спірного контракту.

Вищезгадані
факти також підтверджує перевізник товару за контрактом -ЗАТ ТЕК
«Західукртранс»у своєму листі від 10.04.2008р. № 8/04-111-21.

Крім
того, на всіх примірниках вантажних митних декларацій, згідно з якими
відповідачем 1 експортувався товар на виконання контракту №02-19/11-GB від
19.11.2004р., у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України №
243 від 01.03.2002р. “Про вдосконалення механізму відшкодування бюджетної
заборгованості з податку на додану вартість за операціями з експорту
продукції”, а також Порядку підтвердження відомостей про фактичне вивезення
товарів за межі митної території України, затвердженого спільним наказом
Державної податкової адміністрації України та Державної митної служби України
№163/121 від 21.03.2002р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26
березня 2002 р. за N 295/6583) митним органом вчинено напис про фактичне вивезення
задекларованих у вантажних митних деклараціях товарів за межі митної території
України в повному обсязі, який засвідчений гербовою печаткою митного органу і
підписом відповідальної особи. Згідно з вказаними нормативними актами такий
напис вчиняється митним органом, що здійснював митне оформлення експорту
товарів, виключно після одержання з митного органу, розташованого на митному
кордоні України, через який здійснювалося вивезення товарів, офіційного
повідомлення про фактичне вивезення товарів за межі митної території України у
повному обсязі.

Факт
надходження коштів від компанії «Веліа Системз Лімітед»на поточний рахунок ТзОВ
«Коллаген»в якості оплати за отриманий згідно вищевказаного контракту товар
підтверджується повідомленнями про надходження валютних коштів та банківськими
виписками.

Крім
того, посилання позивача на лист Торговельно-економічної місії у складі
Посольства України в Сполученому Королівстві Великобританії та Північної
Ірландії від 19.04.2006р. №79/2 не взято судом до уваги, оскільки стосується
виключно компанії “Веліа Системз Лімітед” та жодним чином не вказує на
наявність умислу у ТзОВ «Коллаген»на вчинення спірного контракту з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Щодо
питання товарообігу, то як вбачається з матеріалів справи, товарообіг
відбувався у ТзОВ «Коллаген»не з компанією «Веліа Системз Лімітед», а з фірмою
«VIMOS S.P.A.»(Італія), на адресу якої здійснювалися поставки товару.

Адже,
згідно з частиною 4 пункту 1 зовнішньоекономічного контракту № 02-19/11-GB від
19.11.2004р., укладеного між ТзОВ «Коллаген»(Продавець) та компанією «Веліа
Системз Лімітед»(Покупець), Покупець може вимагати від Продавця поставки товару
третій стороні, яку він вкаже і яка прийме товар у відповідності до умов цього
договору. Згідно із частиною 3 пункту 4 вказаного контракту, в разі, якщо
Покупець вимагатиме поставки товару третій стороні, він повинен завчасно
повідомити про це Продавця. Також відповідно до цього пункту контракту
передбачено можливість поставки в ряд країн, серед яких є, зокрема, Італія.
Контрактом не передбачено необхідності укладення в цьому випадку додатків до
контракту, йдеться лише про повідомлення Покупцем Продавця.

Як
вбачається з матеріалів справи, у відповідності до вказаних норм контракту №
02-19/11-GB від 19.11.2004р. та на підставі повідомлення Покупця (компанії
«Веліа Системз Лімітед») №1122/1 від 22.11.2004р. отримувачем товару за
вищевказаним зовнішньоекономічним контрактом виступала фірма VIMOS S.P.A. Viale
Europa, 8 36053 Gambellara (VI) Italy.

З наявного
в матеріалах справи листа Міністерства економіки України від 14.03.2007р.
№135-27/324 вбачається, зокрема, що компанія VIMOS S.P.A. створена
05.09.1994р., внесена до Реєстру компаній Торговельної палати м.Віченца
27.09.1994р.; адреса компанії Gambellara (VI), Viale Europa, 8 36053 Italy;
статутний капітал становить 1млн. 500 тис. євро; основними напрямками
діяльності компанії є виробництво та оптова торгівля шкірою та текстильною
продукцією, включаючи їх похідні; імпорт з інших країн, особливо з Східної
Європи, необробленої та обробленої шкіри різних видів; компанія VIMOS S.P.A.
має дозвіл на здійснення зовнішньоекономічної діяльності з 09.02.1995 року;
компанія VIMOS S.P.A. має річний обіг від 15 до 40 млн. євро та
спеціалізується, головним чином, на імпорті шкірсировини з Російської Федерації
та України.

Щодо
посилання позивача на непредставлення ТзОВ «Коллаген»доказів фактичного
отримання товару італійською фірмою S.P.A.», то суд погоджується із твердженням
відповідача 1 про відсутність у нього можливості та обов'язку доведення факту
отримання вантажу одержувачем -фірмою S.P.A.», оскільки відповідач 1 не
відповідає за вручення вантажу безпосередньо одержувачу і тому не зобов'язаний
мати такі докази.

Так,
згідно з пунктом 4 зовнішньоекономічного контракту від 19.11.2004р.
№02-19/11-GB, укладеного між ТзОВ «Коллаген»та Компанією «Веліа Системз
Лімітед», поставка здійснюється на умовах
FCA м.Львів, Україна, відповідно до умов INCOTERMS-2000.

Відповідно
до Указу Президента України «Про застосування міжнародних правил інтерпретації
комерційних термінів»від 04.10.1994р. № 567/94 суб'єкти підприємницької
діяльності України при укладенні зовнішньоекономічних договорів (контрактів),
предметом яких є товари, зобов'язані застосовувати та додержуватися Правил «Інкотермс».

Відповідно
до «Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової
палати»(Інкотермс) (редакція 2000 року), які введені в дію з 01.01.2000 року,
умова FCA -«Франко-перевізник (...назва місця)»означає, що продавець здійснює
поставку товару, який пройшов митне очищення для експорту, шляхом передання
призначеному покупцем перевізнику у названому місці (в даному випадку - м.
Львів, Україна). Відповідно до п.п. а) пункту А.3 «Договори перевезення та
страхування» розділу А. «Обов'язки продавця»визначено «Немає зобов'язань».

У
відповідності до частини 2 пункту 4 контракту поставка здійснюється  за рахунок Покупця чи третьої сторони,
визначеної Покупцем.

Таким
чином, продавець (ТзОВ «Коллаген») не несе зобов'язань по укладенню договору перевезення
з перевізником, а також не несе зобов'язань по фактичній передачі товарів
безпосередньо одержувачу товару - фірмі «VIMOS S.P.A.», а несе зобов'язання по
передачі товару перевізнику.

Факт
передачі товару продавцем (ТзОВ «Коллаген») перевізнику (ЗАТ ТЕК
«Західукртранс»), який у листопаді 2004р. -лютому 2005р. здійснював перевезення
товару автомобільним транспортом на виконання зовнішньоекономічного контракту №
02-19/11-GB від 19.11.2004р., підтверджується підписами і штампами перевізника
у міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR), згідно яких здійснювалось
перевезення товару. З цього моменту обов'язок продавця по поставці товарів
згідно з умовами спірного зовнішньоекономічного контракту та умов
INCOTERMS-2000 вважається виконаним.

Конвенція
про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КДПВ), у
відповідності до ст.1 якої здійснювалось перевезення товару перевізником на
виконання спірного зовнішньоекономічного контракту та виписувалися CMR, у
статті 5 передбачає, що накладна (CMR) складається у трьох оригіналах,
підписаних відправником і перевізником. Перший примірник накладної передають
відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Тому закономірною є та обставина, що
графа 24 першого примірника міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR)
про одержання вантажу фірмою S.P.A.» є незаповненою, адже перший примірник CMR
(примірник відправника -ТзОВ «Коллаген») не може містити відмітки одержувача
«вантаж одержано», оскільки ТзОВ «Коллаген»не супроводжувало вантаж і не мало
обов'язку супроводжувати вантаж. Перший примірник CMR містить відмітку про
одержання товару перевізником до перевезення, тобто підтверджує факт передачі
товару відправником перевізнику, що у відповідності до умов FCA м.Львів,
Україна, є підтвердженням належного виконання обов'язку по поставці товару
продавцем. А відмітка  «вантаж
одержано»може міститися тільки в другому (примірнику одержувача) та третьому
примірнику (примірнику перевізника) міжнародної товарно-транспортної накладної
(CMR).

Таким
чином, відсутність відмітки у графі 24 першого примірника міжнародних
товарно-транспортних накладних не може бути доказом неотримання вантажу фірмою
S.P.A.».

Докази
неотримання вантажу фірмою S.P.A.»позивачем в порядку ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України суду не представлено, факт такого
отримання податковим органом не спростовано.

Постанова  Пленуму Вищого господарського суду України N
1056 від 25.07.2002 «Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного
застосування законодавства про податки»доказами спрямованості умислу суб'єкта
оспорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів
визначає, зокрема, надані податковими органами відомості про відсутність
підприємства, організації (сторони угоди) за юридичною та фактичною адресою,
про визнання недійсними в установленому чинним законодавством порядку
установчих (статутних) документів, про неподання податкової звітності до
органів державної податкової служби, про скасування державної реєстрації суб'єкта
підприємницької діяльності та інше.
Таких доказів спрямованості умислу у ТзОВ «Коллаген»на приховування від
оподаткування прибутків та доходів позивачем в судовому засіданні представлено
не було.

Також,
суд не погоджується із твердженням позивача про те, що сам факт декларування
бюджетного відшкодування податку на додану вартість, і як наслідок цього
одержання такого відшкодування, суперечить інтересам держави та суспільства. За
певних умов інтересам держави та суспільства може суперечити тільки незаконне
декларування та незаконне отримання бюджетного відшкодування податку на додану
вартість з бюджету. А право платника податку на отримання бюджетного
відшкодування податку на додану вартість при умові правильності його визначення
прямо передбачено Законом України «Про податок на додану вартість». Доказів
неправомірності декларування ТзОВ «Коллаген»у жовтні 2004 року сум бюджетного
відшкодування податку на додану вартість внаслідок здійснення вищенаведених
зовнішньоекономічних операцій позивачем надано не було.

За
таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо необґрунтованості доводів позивача про укладення спірного
контракту з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства.

Згідно
із ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення справи.

Відповідно
до п.1, п.4 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування.

Згідно
із ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього
Кодексу.

Згідно
із ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному , повному та
об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої
сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,
а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивач
не подав у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів, які б
достовірно підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та
обґрунтовували умисел у відповідача 1 на укладення спірного контракту з метою,
яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. З огляду на все
викладене в сукупності, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для
скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись
ст.ст. 69, 71, 86, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства
України, -

Львівський апеляційний господарський УХВАЛИВ:

Залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без змін.

Дана ухвала набирає законної сили і
може бути оскаржена в порядку і строки, визначені ст.ст.212, 254 КАС України.

Головуючий-суддя
Процик Т.С.

суддя                                                            Галушко Н.А.

суддя
Юрченко Я.О.