ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09.09.08 р.                     Справа № 40/303пд

Господарський суд Донецької області у складі колегії суддів

За участю секретаря судового засідання Ротар Н.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю " Лідія –К" м. Горлівка

до відповідача регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецької області м. Донецьк

про продовження строку дії договору оренди

за участю:

представників сторін:

від позивача не з’явився

від відповідача Лисенко Л.М. - юрисконсульт

Сторін було належним чином повідомлено про час та місце проведення судового засідання, тому судом з урахуванням вимог ст. ст. 42, 43 ГПК України створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом.

З урахуванням складності справи та витребування важливих доказів, про існування яких суд дізнався вже під час судового процесу, спір було вирішено у більш тривалий строк, ніж передбачено у ст. 69 ГПК України.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лідія-К" звернулося до господарського суду з позовом до регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецької області з вимогами вважати договір оренди №202/97 від 06.06.97р. продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені ним раніше.

Відповідач – регіональне відділення Фонду Державного майна України в Донецької області позовні вимоги не визнав, мотивуючи свої заперечення наступним:

- якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору оренди, то, за відсутністю заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений;

- у зв’язку тим, що спірний договір оренди припинив свою дію, наймодавцем було надіслано на адресу наймача листа від 08.06.07р. за № 06-03-6872 про повернення майна, яке перебувало в оренді за актом прийому - передачі;

- спірний лист був предметом розгляду справи і в адміністративному суді, відповідно до постанови було встановлено факт того, що посадова особа яка підписала його, діяла в межах повноважень, та компетенції від імені органу де вона працює, на підписання листа від 08.06.07р. за №06-03-6872;

- лист ДП " Артемвугілля" від 21.11.2007р. за № 8-17/358 вказує на те, що орендоване за спірним договором майно, вже не є державною власністю, оскільки було продане 28.09.2007р. на аукціоні, що підтверджено протоколом №111-н від 28.09.2007р. та біржовим контрактом від 28.09.07р. за № 061-н від 28.09.2007р.

- на підставі викладеного, клопоче перед судом про застосування до даного спору приписів ст. 35 ГПК України, які мають загальновідомі обставини, і не потребують доказуванню.

З’ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правову норму, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, приймаючи до уваги заперечення відповідача, суд встановив:

Позов мотивовано тим, що 06.06.1997 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України в Донецькій області, далі Орендодавець, та колективним товариством з обмеженою відповідальністю " Лідія –К", далі Орендар, був укладений договір №202/97 оренди нежитлового приміщення загальною площею 1203,6 кв. м., яке розташоване за адресою: Донецька область, м. Горлівка, вул. Інтернаціональна і знаходиться на балансі ДП "Управління по гасінню, профілактиці териконів та рекультивації земель" ВО "Артемвугілля".

Мета та предмет договору – підвищення ефективності щодо використання державного майна та досягнення, з цього приводу, певних результатів господарювання, на час використання нежитлового приміщення, що знайшло своє відображення у пункті 1.1 договору.

Відповідно до вимог пункту 2.2 договору вступ Орендаря у володіння та користування майном відбувається одночасно зі підписанням сторонами договору оренди та акту прийому-передачі.

Пунктом 6.1 договору сторони встановили строк дії договору з 06.06.97р. по 06.06.2002р.

Втім, у пункті 6.4 договору, сторони також встановили, що після закінчення його строку, Орендар має переважне право на його продовження. За відсутністю заяв з боку сторін про зупинення або внесення до нього змін, після його закінчення на протязі місяця, він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені ним раніше.

Додатковими угодами № 2 від 06.06.2002р., № 3 від 01.06.07р., вносилися зміни до договору щодо розміру орендної плати та порядку її справляння, строку дії договору.

Так, відповідно до п. 5 додаткової угоди № 3 від 01.06.07р. було встановлено, що додаток №2 до договору оренди від 06.06.97р. №202/97 втратив чинності, у тому числі строк його дії до 06.06.2007р. Тому, строк дії договору було встановлено сторонами до 06.06.2007р.

Через два дні після закінчення строку договору, відповідач листом № 06-03-6872 від 08.06.07р. повідомив позивача про закінчення строку дії договору та поверненням з цих обставин на підставі акту прийому – передачі нерухомого державного майна – нежитлового приміщення загальною площею 1230,6 кв.м., яке розташоване за адресою: Донецьк область, м. Горлівка, вул. Інтернаціональна,3. Однак, відповідач в свою чергу 17.12.04р. направив на адресу позивача листа № 57 з пропозицією про продовження дії договору.

З урахуванням змін до діючого законодавства, Орендар посилається на лист Орендодавця за № 06-03-1058 від 02.02.2007р. про зміну умов щодо внесення платежів з орендної плати, у той же час його до справи не надає. Він вважає, що необхідність внесення змін до договору не існує, оскільки між сторонами укладено додаткову угоду до договору за №3 від 01.06.2007р., яка відповідає вимогам ст.118 Закону України " Про державний бюджет України на 2008р.". Так, посилання відповідача на необхідність укладення нових договорів та передачу державного майна в оренду виключно на конкурсної підставі, спростовується тим, що ці зміни законодавства не впливають на правовідносини сторін за договором, на тих підставах, що зміни стосуються лише тих договорів, яких було укладено після 29.01.2007р.

Дослідивши фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження, суд дійшов висновку, що позов необґрунтовано, а доводи позивача спростовуються з таких підстав.

Предмет договору, як це зазначено у підпункті 1.1 договору, перебуває у державній власності, тому до спірних правовідносин застосовуються вимоги Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (далі – Закон), а також приписи ст. 764 та ст. ст. 284, 287 ГК України.

Частина 2 ст. 9 ЦК України вказує на те, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно - правовими актами щодо окремих видів договорів відповідно до п. 7 ст. 179 ГК України.

Пункт 1 ст. 759 ЦК України як загальна норма права визначає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов’язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Стаття 283 ГК України як спеціальна норма передбачає, що за договором оренди одна сторона (Орендодавець) передає другій стороні (Орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Зміст статті 762 ЦК України передбачає, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктом 1.2 встановлено розмір орендної плати та порядок її перерахування, що відповідає вимогам ст. 19 Закону, ст. 762 ЦК України та ст. 286 ГК України.

Згідно частини першої ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Фактичні обставини справи підтверджують, що сторони досягли усіх суттєвих умов передбачених законом для договорів оренди, зокрема ст. 284 ГК України та ст. 10 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, а тому він вважається укладеним згідно вимог ст.638 ЦК України та ст.ст. 180, 181 ГК України.

Порядок і строки передачі орендованого майна Орендареві повинні визначатись у договорі. Закон, зокрема стаття 13, не вміщує вказівок щодо документального оформлення факту передачі. Тому передача орендованого майна може бути оформлена відповідним актом приймання-передачі, передаточним балансом і т.ін. З моменту, коли орендодавець повинен був передати об'єкт оренди Орендареві, у останнього виникає право вимагати примусової передачі йому орендованого майна та відшкодування збитків, завданих порушенням строку передачі, або відмовитись від договору оренди і вимагати відшкодування збитків, завданих невиконанням договору оренди.

В матеріалах справи відсутні докази передачі майна Орендарю в користування. А саме, передачі об’єкта оренди не відбулося за актом прийому-передачі як це передбачено п.п 2.1 договору, що суперечить вимогам ст. 13 Закону. Таким чином невідомо, яке саме майно, за його індивідуально - визначеними ознаками було передано у володіння та користування Орендарю.

Відповідно до ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Положення ст. 764 ЦК України визначають якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше ним встановлений.

Проаналізувавши вищевказані положення та матеріали справи, суд дійшов до висновку, що в даному випадку з боку Орендаря не були вчинені передбачені діючим законодавством дії, націлені на продовження договору оренди після закінчення строку його дії, на який його було укладено.

Пунктом першим ст. 285 ГК України передбачено, що Орендар має переважне право перед іншими суб’єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

Орендар має переважне право перед іншими особами на поновлення договору, якщо Орендодавець буде здавати це майно в оренду.

Переважне право на продовження строку дії договору оренди, яке передбачено частиною третьою статті 17 Закону та частиною 1 статті 285 Господарського кодексу України, орендар може реалізувати тільки в тому разі, коли після його закінчення Орендодавець має намір передати об’єкт оренди іншій особі.

Належне виконання Орендарем договору оренди презюмується, якщо Орендодавцем не буде доведено інше. Водночас якщо не буде подано доказів того, що Орендодавець уклав чи укладає договір оренди з іншою особою, а натомість буде встановлено, що він має намір використовувати майно для власних потреб, то підстави для задоволення позову про спонукання до продовження дії договору оренди відсутні.

Також, виконання Орендарем зобов’язань за договором оренди, є недостатньою підставою для надання йому переважного права на продовження строку його дії.

На момент розгляду справи позивач надав докази внесення орендних платежів за 2007р., відповідно до договору а тому вважає, що між сторонами були вчинені дії на продовження терміну дії договору оренди після 06.06.2002р., а тому спірний договір є чинним на момент розгляду справи.

Втім, призначення платежу у платіжних дорученнях, доданих позивачем до позовної заяви, не відповідає діючому законодавству, оскільки не містить посилання на зобов’язання і чітко не підтверджують внесення орендних платежів саме за спірним договором оренди.

Вимоги оформлення розрахункових документів на законодавчому рівні, знайшли своє відображення у статті 6 Указу Президента України від 16.03.95р. №227/95 „ Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України”, зі змінами та доповненнями, що за наявності встановлених підстав – відповідно до статті 35 Закону України „ Про платіжні системи та переказ коштів в України від 05.04.01р. №2346-III, зі змінами та доповненнями.

Переважне право, на яке посилається позивач не приймається судом до уваги, оскільки термін дії договору на час звернення з позовом закінчився, а саме він припинив свою дію. З цього приводу, посилання позивача на вимоги частини четвертої статті 284 ГК України необґрунтовані.

За клопотанням позивача було зупинено провадження у справі з посиланням на частину першу ст. 79 ГПК України, оскільки повноваження посадової особи, яка підписала лист № 06-03-6872 від 08.06.2007р. про закінчення строку дії договору оренди стали предметом спору в Донецькому окружному адміністративному суді.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 05.02.08р. у справі №2-а-280/2008р.задоволенні позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю „Лідія-К” до регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецької області і визнано відсутність у першого заступника начальника регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецької області Шейдіна З.М. компетенції (повноважень) на втручання у господарсько-договірні зобов’язання суб’єктів господарювання.

Під час перевірки постанови Донецького окружного адміністративного суду від 05.02.08р. у апеляційному порядку, Донецький апеляційний адміністративний суду у справі №22а-5067/08 від 21.05.08р., скасував цю постанову.

Зміст постанови містить фактичні обставини відносно спірних питань, які виникли на час розгляду справи № 40/303пд, і є обов’язковими під час розгляду справи №40/303пд у частинах, зокрема:

- на час підписання спірного листа № 06-03-6872 від 08.06.2007р. начальник регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецької області знаходився у відрядженні згідно наказу від 07.06.07р. за №146;

- підписуючи лист, перший заступник регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецької області діяв у межах повноважень, наданих йому чинним законодавством, та мав компетенцію на підпис цього листа.

За загальним правилом, кожна особа, що бере участь у справі, повинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень (стаття 33 ГПК України). Водночас коментована стаття визначає підстави, з яких ці особи звільняються від обов’язку доказування. Підстави звільнення від доказування можна поділити на три групи:

а) обставини, визнані господарським судом загальновідомими(частина першої статті 35 ГПК України;

б) преюдиціальні факти (частини 2-4 статті 35 ГПК України);

в) законні презумпції ( частина п’ята статті 35 ГПК України).

Відповідно д частини 3 статті 43 ГПК України визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов’язковими. Отже, таке визнання не є підставою звільнення від доказування, тобто незалежно від того, що одна сторона визнає певні обставини, які наводяться іншою стороною, остання повинна надати відповідні докази.

Факти встановлені постановою Донецького апеляційного адміністративного суду по справі №22а-5067/08 від 21.05.08р. мають значення для вирішення спору у справі № 40/303пд, оскільки є загальновідомими, не потребують доказуванню, не доводяться знову при вирішенні інших спорів в яких беруть участь ті самі сторони.

За клопотанням сторін справи слуханням неодноразово відкладалася. Судом було створено сторонам всіх необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи та доказів на їх підтвердження відповідно до частини 3 ст. 69 ГПК України. Позивач намагався уточнити свої позовні вимоги, однак за певними причинами не надав суду клопотання в розумінні статті 22 ГПК України про уточнення своїх позовних вимог.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної (в тому числі судової) влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 4 статті 22 ГПК України визначає зміну підстави або предмета позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог виключно як право, а не обов'язок позивача.

Пунктом 2 статті 83 ГПК України передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення.

Слід мати на увазі, що Верховним Судом України у постанові від 13.07.2004 р. у справі N 10/732 викладено правову позицію, згідно з якою "суд, дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду".

За таких обставин у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю „ Лідія-К”- вважати договір оренди №202/97 від 06.06.97р. продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені ним раніше слід відмовити, як необґрунтовано заявленого.

Витрати по державному миту та забезпечення судового процесу відносяться на позивача відповідно до вимог ст.ст. 44 ,49 ГПК України.

У зв’язку з тим, що у судовому засіданні за згодою сторони - відповідача присутньої у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення згідно частини третьої ст. 85 ГПК України, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого згідно статті 84 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись п.п. 2, 3 ст. 17, Закону України „Про оренду державного та комунального майна, ст.ст. 762, 763, 765 ЦК України 2003р., ст. ст. 55, 283, п. 4 ст. 284, п. 1 ст. 286, ст. 287 ГК України, ст. ст. 42, 43, 22, 33, 34, 35, 36, 43, 44, частиною четвертою ст. 49, частиною третьою ст. 69, 82, 84, частиною третьою ст. 85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.У задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Лідія-К"- вважати договір оренди №202/97 від 06.06.97р. продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені ним раніше відмовити.

2.Витрати по державному миту та забезпеченню судового процесу відносяться на позивача – товариство з обмеженою відповідальністю "Лідія-К" .

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя

Дата підписання рішення, оформленого згідно вимог ст.84 ГПК України: 15.09.08р.