ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2008 р.

№ 48/402(05-5-48/15593)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Добролюбової Т.В.

суддів

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

за участю представників сторін

позивача

Чекмарьова Ю.А., дов. від 24.03.2008 року №22

відповідача

не з'явились, повідомленні належним чином

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу

у справі

Міністерства палива та енергетики України

№48/402

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від

10.06.2008 року

за позовом

Державного підприємства зовнішньоеконо-мічної діяльності "Укрінтеренерго"

до

Міністерства палива та енергетики України

про

стягнення 380 195,44 грн.

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Міністерства палива та енергетики 380195,44грн. боргу. Позов вмотивований тим, що відповідач не виконує умови договору оренди індивідуального (нерухомого) майна від 17.07.2003 року №44/1-113, а саме: не сплачує орендну плату, не відшкодовує витрати з утримання адміністративної будівлі по вул. Б. Хмельницького, 4 в місті Києві, загальною площею 5863 м2, що призвело до заборгованості перед відповідачем.

Господарський суд міста Києва рішенням від 24.01.2008 року (суддя Сулім В.В.) позов задовольнив. Стягнув з Міністерства палива та енергетики України на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" заборгованість в сумі 380 195,44 грн. Стягнув з відповідача сплату судових витрат. Рішення вмотивоване посиланням на норми статті 530 Доповідач: Гоголь Т.Г

Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України. Задовольняючи позовні вимог суд виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Київський апеляційний господарський суд постановою від 10.06.2008 року (судді Ропій А.М., Буравльов С.І., Калатай Н.Ф.) рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2008 року залишив без змін, з тих самих підстав.

Міністерство палива та енергетики України звернулося з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2008 року і постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2008 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Скарга вмотивована порушеннями норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, а саме: статей 632, 652 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, статті 161 Цивільного кодексу України РСР. Крім того, скаржник зазначив, що дія договору про відшкодування витрат балансоутримувача закінчилася з моменту розірвання договору оренди, тобто з 25.05.2004 року і на новий термін договір не укладався.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г. та пояснення присутнього в судовому засіданні представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий госпо дарський суд України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Господарськими судами в ході розгляду справи встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17.07.2003 року між Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" і Міністерством палива та енергетики України укладений договір оренди нерухомого майна №44/1-113, яке належить до державної власності. Строк дії договору встановлено до 01.07.2006 року (терміном на три роки).

Відповідно до пунктів 1.1., 1.2 договору, позивач (орендодавець) передає, а відповідач (орендар) приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення для розміщення центрального апарату Міністерства палива та енергетики України, площею 4 340,28 м2 за адресою: місто Київ, вул. Б. Хмельницького,4. За актом приймання-передачі від 01.07.2003 року на баланс Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" здійснена передача адміністративного будинку.

01.07.2003 року між позивачем та відповідачем укладений договір №44/1-114 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, за умовами якого, позивач забезпечує обслуговування, експлуатацію, технічне забезпечення, охорону та ремонт вказаної адміністративної будівлі, утримання прибудинкової території, загальною площею 5863 м2. В свою чергу відповідач бере участь у витратах позивача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, а саме: 74,03% від загальної площі будівлі. Крім того, сторони погодили перелік робіт щодо утримання та ремонту будівлі (додаток №1 до договору №44/1-114).

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, 30.09.2004 року позивач надіслав відповідачу претензію від 29.09.2004 року з вимогою про сплату боргу за договором оренди, договором про відшкодування витрат, в якій вимагав відшкодувати витрати понесені ним на утримання нерухомого майна та комунальні послуги. Зазначена претензія задоволена не була.

Судами також встановлено, що позивач свої зобов'язання, передбачені пунктом 2.1.1 договору "Про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна на надання комунальних послуг орендарю", виконав в повному обсязі. На виконання своїх зобов'язань щодо обслуговування спірної будівлі, позивачем були укладені договори із постачальником комунальних послуг та послуг з обслуговуванню будівлі; на підтвердження виконання цих робіт складені акти здачі-приймання; рахунки виставленні постачальниками комунальних послуг та послуг з обслуговування будівлі за період з 01.07.2003 року по 01.08.2004 року оплачені позивачем повністю.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями витрати позивача пропорційно займаної відповідачем площі склали 501 632,85 грн. Заборгованість по орендній платі-1,20 грн. Відповідач частково виконав свої грошові зобов'язання на суму 121 438,61 грн. Таким чином, борг за надані послуги з врахуванням несплаченої орендної плати складає 380 195,44 грн.

Пунктом 4.2. договору №44/1-114 сторони погодили, що, у разі не виконання або неналежного виконання будь-якою із сторін своїх зобов'язань, винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні всі збитки, що виникли у зв'язку із цим.

Поняття зобов'язання та підстави його виникнення визначені статтею 509 Цивільного кодексу України. За приписами наведеної норми зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

З зазначеною нормою кореспондується і стаття 175 Господарського кодексу України, якою визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно приписів статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлене договором або законом. Стаття 526 цього Кодексу визначає загальні умови виконання зобов’язання. В розумінні наведеної норми зобов’язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вимог договору, Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Аналогічні вимоги до виконання господарських зобов'язань закріпленні і в статті 193 Господарського кодексу України, за приписами якої суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідальність за порушення грошового зобов’язання закріплена в статті 625 Цивільного кодексу України, з приписів якої випливає, що боржник, який прострочив виконання такого зобов’язання, повинен на вимогу кредитора, зокрема, сплатити суму боргу.

Оскільки, попередніми судовими інстанціями встановлено, що за умовами укладених договорів відповідач повинен був сплачувати орендну плату та витрати на утримання та обслуговування адміністративної будівлі пропорційно до займаної ним площі, відповідач свої зобов'язання з оплати не виконав, а відтак позовні вимоги (з урахуванням суми, яка була погашена відповідачем) були задоволенні правомірно з дотриманням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Не приймаються до уваги доводи скаржника щодо закінчення терміну дії договору №44/1-114 від 01.07.2003 року.

Як встановили місцевий та апеляційний господарські суди, відповідно до умов договору №44/1-114 від 01.07.2003 року про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, даний договір набуває чинності з моменту його підписання та діє на строк, який дорівнює строку дії договору оренди нерухомого майна №44/1-113, тобто з 01.07.2003 року по 01.07.2006 року (пункт 5.1 договору).

Пунктами 10.3, 10.9 договору №44/1-113 та пунктом 5.2 договору №44/1-114 визначено, що зміни і доповнення до договорів допускається за взаємної згоди сторін та оформлюються в письмовій формі додатковою угодою і вступають в силу після їх підписання сторонами.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України зміна або розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Пунктом 2 статті 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до статей 604, 653 та 654 Цивільного Кодексу України зобов’язання припиняється за домовленістю сторін. У разі розірвання договору, зобов’язання припиняється з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Попередні судові інстанцій встановили, що спірні договори достроково, як того вимагають приписи наведених норм, розірванні не були. Зобов'язання щодо надання позивачем послуг з обслуговування будівлі та, відповідно, щодо оплати отриманих послуг відповідачем, припинилися з закінченням терміну дії спірних договорів.

Відповідно до частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України до юрисдикції касаційної інстанції не відноситься повторна оцінка доказів та встановлення обставин, що були встановленні господарськими судами при попередньому розгляді справи.

Фактичні обставини справи встановлені господарськими судами попередніх інстанцій на основі повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, зроблені висновки відповідають цим обставинам і їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, у зв’язку з чим доводи касаційної скарги визнаються непереконливими, оскільки зводяться до необхідності вирішення касаційною інстанцією питань про додаткову перевірку доказів. З огляду на зазначене, ухваленні у справі судові рішення залишаються без змін, а касаційна скарга Міністерства палива та енергетики України - без задоволення.

З огляду на зазначене та керуючись статтями 108, 1115 , 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2008 року у справі № 48/402 залишити без змін, а касаційну скаргу Міністерства палива та енергетики України - без задоволення.

Головуючий суддя                                                            Т. Добролюбова

Судді                                                                                          Т.Гоголь

В.Швець