ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2008 р.

№ 29/352-07-8334

Доповідач –суддя Плюшко І.А.

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Грека Б.М.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу           Держаного підприємства "Енергоринок"

на постанову           Одеського апеляційного господарського суду від 17.03.2008 року

у справі          № 29/352-07-8334

господарського суду           Одеської області

за позовом          Держаного підприємства "Енергоринок"

до          Відкритого акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Одесаобленерго"

про          стягнення 46 755 570,99 грн.

за участю представників:

позивача - Андишула А.М.

відповідача -           Шандрук О.Т.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2007 року Державне підприємство „Енергоринок” звернулось до господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Відкритого акціонерного товариства „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго” 36 526 739,27 грн. боргу за електроенергію, пеню в розмірі 2 897 902,88 грн., інфляційні збитки в розмірі 5 931 746,94 грн., 3% річних в розмірі 1 399 451,90 грн., 25 500 грн. державного мита, 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішенням господарського суду Одеської області від 25.01.07 (суддя Аленін О.Ю.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 17.03.08 (колегія суддів у складі: головуючого-судді Разюк Г.П., суддів: Колоколова С.І., Петрова М.С.), позовні вимоги Державного підприємства „Енергоринок” до Відкритого акціонерного товариства „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго” задоволені частково; стягнуто з відповідача на користь позивача борг за електроенергію у сумі 30 631 928,30 грн., 50 000,00 грн. пені, 5 227 891,94 грн. інфляційних витрат, 1 312 461,57 грн. –3% річних та судові витрати: 20 300,55 грн. державного мита та 93,94 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в решті позову відмовлено; виконання рішення розстрочене на 480 місяців з оплатою щомісячно рівними частинами по 77 546,42 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими актами в частині відмови у стягненні 2 762 499,00 грн. основного боргу та наданні розстрочки виконання рішення, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким в повному обсязі задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами порушено статті 256, 267, 525, 526, 530 Цивільного кодексу України та невірно застосовані норми статті 121 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Встановлення фактичних обставин справи, перевірка та оцінка доказів, надання переваги одним доказам над іншими є виключною прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Як встановлено ст. 1115 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між Державним підприємством „Енергоринок” та Відкритим акціонерним товариством „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго” укладено договір купівлі-продажу електричної енергії №2012/01 від 01.03.2004 р., відповідно до умов якого відповідач купував електричну енергію у позивача з листопада 2004 р. по липень 2007 р. включно, що підтверджується копіями актів купівлі-продажу електричної енергії та рахунків фактур за спірний період.

Судами також встановлено і підтверджено матеріалами справи, що ВАТ „Одесаобленерго” не в повному обсязі та несвоєчасно проводило розрахунки за куповану електричну енергію, в результаті чого за відповідачем станом на 01.10.2007 р. утворилася заборгованість, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Рішення місцевого господарського суду, з чим погодився і апеляційний господарський суд, мотивовано тим, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки внаслідок наданих доказів проведення оплат купованої електричної енергії у 2007 році, а також прийнятих судових рішень господарських судів між цими сторонами, обґрунтованою є заборгованість ВАТ „Одесаобленерго” за куповану електричну енергію за період з 01.11.2004 р. по 31.07.2007 р. у сумі 30 631 928,30 грн.

Колегія суддів вважає правомірним висновок судів стосовно неможливості стягнення суми боргу у розмірі 2 762 499,00 грн., оскільки остання була сплачена відповідачем, але безпідставно зарахована позивачем в односторонньому порядку в рахунок погашення заборгованості за попередні роки, а саме 1999 рік. Судами правомірно застосовано преюдиціальну у відповідності до вимог ст. 35 ГПК України для даної справи постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.07.2006 р., якою було визнано договір реструктуризації заборгованості за 1999 рік недійсним, встановлено факти спливу строку позовної давності щодо заборгованості за 1999 рік.

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу також на те, що відповідно до п.5.5 договору купівлі-продажу електроенергії №2012/01 від 01.03.2004 р. суми, які були сплачені ВАТ „Одесаобленерго” в розрахунковому місяці понад повну поточну оплату вартості електричної енергії, купленої у ДП „Енергоринок” в цьому місяці, зараховуються сторонами як погашення заборгованості відповідача перед позивачем за минулі періоди. Проте, можливості зарахування сторонами переплати за розрахунковий місяць в погашення заборгованості відповідача перед позивачем за електричну енергію, куплену на підставі іншого договору ніж договір купівлі-продажу електроенергії №2012/01 від 01.03.2004 р., ДП „Енергоринок” не наведено.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як свідчать матеріали справи, позивачем не доведено правомірності своїх дій щодо одностороннього зарахування сум, які були сплачені ВАТ „Одесаобленерго” в лютому-березні 2007 року понад повну поточну оплату вартості електричної енергії, купленої у ДП „Енергоринок” в межах договору №2012/01 від 01.03.2004 р., в рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем, яка виникла на підставі інших договорів між сторонами, за минулі періоди, а саме 1999 рік.

Щодо стягнення пені, суд першої інстанції виходив з приписів ст.ст. 232, 233 Господарського кодексу України, ст. 258 Цивільного кодексу України і обґрунтовано зменшив її розмір, з чим погодився і суд апеляційної інстанції. Крім того, місцевий господарський суд стягнув інфляційні витрати, приймаючи до уваги умови договору купівлі-продажу електроенергії №2012/01 від 01.03.2004 р. стосовно термінів проведення розрахунків.

Колегія суддів вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій всебічно, повно і об’єктивно оцінено наведені сторонами докази стосовно виникнення заборгованості, оплати купованої електричної енергії відповідачем, правильно і обґрунтовано застосовано положення статті 232 та 233 Господарського кодексу України, статті 254 та 625 Цивільного кодексу України, внаслідок чого визначено розмір пені, інфляційних нарахувань та 3% річних, з урахуванням встановлених законодавством строків позовної давності, розміру основної заборгованості та інших обставин справи.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині підстав надання розстрочки виконання рішення суду.

Пунктом 6 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення. Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатися господарським судом. Згідно із Роз'ясненнями Вищого господарського суду від 12.09.96 № 02-5/333 „Про деякі питання практики застосування статті 121 Господарського процесуального кодексу України”, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

Зазначена ст. 121 ГПК України не обмежує право господарського суду певними обставинами, при наявності яких господарський суд може відстрочити виконання прийнятого ним рішення, проте визначальним фактором при наданні розстрочки або відстрочки є винятковість цих обставин та їх об’єктивний вплив на виконання судового рішення.

Згоди сторін на вжиття заходів, передбачених ст. 121 ГПК України, ця стаття не вимагає. Вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, господарський суд враховує матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, місцевий господарський суд, розглянувши заяву відповідача про надання розстрочки для виконання рішення, подану в процесі вирішення цього спору, ухвалив рішення, яким розстрочив виконання судового рішення строком на 480 місяців зі стягненням на користь позивача щомісячно рівними частинами.

При цьому суд виходив з виняткових обставин справи, матеріальних інтересів сторін, а також того, що ненадання розстрочки виконання судового рішення призведе до порушення господарської діяльності відповідача, що в свою чергу призведе до перебоїв в електропостачанні на території м. Одеса та Одеської області, оскільки відповідач є підприємством, яке забезпечує регіон електричною енергією та має стратегічне значення для міста та області.

Суди першої та апеляційної інстанцій всебічно, повно і об’єктивно оцінили наведені сторонами обставини щодо винятковості ситуації, пов’язаної з неможливістю виконання рішення, дійшли правомірного висновку про те, що розстрочка виконання рішення дозволить боржнику забезпечити ведення господарської діяльності та провести оплату боргу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що місцевий господарський суд скористався своїм правом, передбаченим п.6 ст.83 Господарського процесуального кодексу України, та при винесенні рішення розстрочив виконання судового рішення рівними частинами, а апеляційний суд обґрунтовано підтримав таку правову позицію.

Разом з цим колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що оскільки частина заборгованості виникла до 01.01.2005 р., що встановлено судами і підтверджується матеріалами справи, суди повинні були звернути на це увагу і застосувати до спірних правовідносин положення Закону України „Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу”, яким визначений комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу і ст.10 якого визначено умови проведення реструктуризації кредиторської та/або дебіторської заборгованості, що виникла станом на розрахункову дату.

Відповідно до ст. 10 Закону України „Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу” державним, комунальним підприємствам, а також господарським товариствам, у статутних фондах яких частка держави становить більше ніж 50 відсотків, які відносяться до підприємств паливно-енергетичного комплексу та внесені до Реєстру, дозволяється без отримання додаткових погоджень з державними органами, уповноваженими управляти зазначеними підприємствами, за взаємною згодою, провести реструктуризацію кредиторської та/або дебіторської заборгованостей терміном до десяти років з дати укладення відповідних договорів про реструктуризацію заборгованості з відстрочкою погашення заборгованості до двох років дії таких договорів та сплатою протягом наступних років щомісячно рівними частками. Суб'єктам господарської діяльності інших форм власності дозволяється, за взаємною згодою, провести реструктуризацію кредиторської та/або дебіторської заборгованостей.

За таких обставин не можна погодитися з висновком судів про обґрунтованість строку розстрочки виконання рішення суду. Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що з урахуванням положень Закону України „Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу” та обставин справи виконання судового рішення по справі підлягає розстрочці на вісім років з відстрочкою на два роки з моменту прийняття рішення місцевим господарським судом та сплатою протягом наступних років щомісячно рівними частками.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право змінити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Твердження скаржника про порушення застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з чим підстав для їх скасування колегія суддів не вбачає, а вважає за необхідне змінити рішення місцевого господарського суду.

На підставі наведеного вище і керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства „Енергоринок” задовольнити частково.

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 17.03.2008 року зі справи № 29/352-07-8334 скасувати.

3. Рішення господарського суду Одеської області від 25.01.08 зі справи № 29/352-07-8334 змінити.

4. Викласти п.2 резолютивної частини в наступній редакції: „Стягнути з відкритого акціонерного товариства „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго” (65029, м. Одеса, вул. Садова, 3, ) на користь державного підприємства „Енергоринок” (01032, м. Київ, вул. Комінтерну,27, ) борг за електроенергію у сумі 30 631 928,30 грн., 50 000,00 грн. пені, інфляційних витрат –5 227 891,94 грн., річних –1 312 461,57 грн., державного мита –20 300,55 грн., ІТЗ судового процесу –93,94 грн. з розстрочкою виконання рішення суду на 8 років з оплатою щомісячно рівними частинами та відстрочкою виконання рішення на 2 роки”.

5. В іншій частині резолютивну частину рішення господарського суду Одеської області від 25.01.08 зі справи № 29/352-07-8334 залишити без змін.

6. Доручити господарському суду Одеської області видати наказ.

Головуючий                                                                                 І. А. Плюшко

Судді                                                                                                    Б. М. Грек

С. С.Самусенко