ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

№ 24/106-8/28-17/3

28.05.08

За позовом Київського комунального виробничого підприємства «Міськпаливо»

До 1) Державного територіально-галузевого об’єднання «Південно-західна

залізниця»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЕБ»

Про стягнення 4 123,36 грн.

Суддя Кролевець О.А.

Представники :

Від позивача: Рибка В.В. (довіреність №056/1-19 від 18.01.2008)

Від відповідача-1: Костерний Д.О. (довіреність №1185-НЮ від 07.04.2008)

Від відповідача-2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача-1 заборгованості за договором №01-06/у від 06.07.2005 у розмірі 4123,36 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2006 по справі №24/106 в позові відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2006 рішення суду частково змінено.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.12.2006 №24/106 рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2007 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2007 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

На новому розгляді справі присвоєно №24/106-8/28.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.05.2007 №24/106-8/28 в позові відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2007 рішення суду залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.12.2007 №24/106-8/28 рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2007 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2007 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Позовні вимоги Київського комунального виробничого підприємства «Міськпаливо» мотивовані тим, що під час перевезення вантажу в липні 2005р., виникла недостача вугілля, а оскільки перевізною організацією є відповідач-1, тому саме з нього підлягає стягненню вартість втраченого вугілля.

Відповідач-1 проти позовних вимог заперечує повністю з підстав, викладених у відзиві на позов. Зокрема, відповідач стверджує, що вантажовідправником (ТОВ «ФЕБ») не було вжито заходів по збереженню вантажу (запобігання видуванню або висипанню вантажу); позивачем не надано рахунок вантажовідправника щодо кількості та вартості відправленого вантажу за накладною №52201780, надання якого є обов’язковим відповідно до Статуту залізниць України. Також відповідач-1 стверджує, що прибуття на станцію призначення вагону з недовантаженням до рівня бортів не свідчить про втрату або розкрадання вантажу при перевезенні, оскільки згідно зі ст.111 Статуту залізниць України позивач має довести вину перевізника. Викладені обставини, на думку вдповідача-1, свідчать про відсутність вини перевізника (ДТГО «Південно-західна залізниця»), а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, відповідачем-1 заявлено клопотання про застосування строків позовної давності (шість місяців), встановлених ст.136 Статуту залізниць України.

Відповідач-2 просить суд в частині позовних вимог до ТОВ «ФЕБ»відмовити з тих підстав, що втрата частини вантажу утворилась під час перевезення, а тому відповідальним за це є саме відповідач-1.

Ухвалою суду від 14.05.2008 відповідача-2 було зобов’язано надати суду рахунок відправника та довідку про вартість вугілля, переданого для перевезення за накладною №52201780 від 08.07.2005 для встановлення вартості вугілля (оригінали –для огляду в судовому засіданні, належним чином засвідчені копії –для залучення до матеріалів справи).

Відповідач-2 витребуваних судом документів не надав, а тому на підставі ст.75 ГПК України суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними в справі документами.

Розглянувши подані позивачем та відповідачами документи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі договору №01-06/7 від 06.07.2005, укладеного між Київським комунальним виробничим підприємством «Міськпаливо»та ТОВ «Енергопромкомплект», та Додатку №1 до нього (Специфікація) позивач придбав товар (вугілля) на загальну суму 70056,00 грн. з ПДВ. Сторони домовились про поставку товару на умовах FCA –залізнична станція відправлення, згідно «Інкотермс»в редакції 2000р.

Згідно з залізничною накладною №52201780 від 08.07.2005 відправником вугілля є ТОВ «ФЕБ», місцем відправлення –станція Антрацит Донецької області, одержувачем вугілля є ККВП «Міськпаливо», місцем призначення – станція Київ-Петрівка Південно-Західної залізниці. Згідно з цією накладною було завантажено 69000 кг вугілля.

На станції ім. Т.Шевченка було встановлено, що фактично в вагоні знаходиться 56505 кг вугілля, тобто має місце нестача вугілля в кількості 12495 кг. Викладені обставини підтверджуються Комерційним актом №БО653774/25./15 від 11.07.2005, складеним працівниками товарної станції.

13.07.2005 комісією у складі представників покупця (позивача) та продавця за Договором був складений Акт прийому товару по кількості, в якому зазначено, що фактична кількість вугілля в вагоні №67906974 становить 56505 кг (нестача становить 12495 кг). Представник продавця від підписання Акту відмовився.

09.12.2005 позивач звернувся до ДТГО «Південно-Західна залізниця»(перевізник) з претензією №056/1-307, в якій просив відповідача-1 відшкодувати позивачеві вартість втраченого вугілля на суму 4123,35 грн. У відповідь на претензію відповідач-1 повідомив, що для вирішення питання по суті позивач у відповідності до ст.115 Статуту залізниць України зобов’язаний надати рахунок або інший документ вантажовідправника (ТОВ «ФЕБ») про кількість та вартість відвантаженого вугілля (лист №А-164/2 від 19.12.2005 та №А-164/2 від 11.01.2006).

Оскільки питання щодо відшкодування вартості втраченого вугілля не було врегульовано, позивач звернувся з позовом до суду.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч.5 ст.307 Господарського кодексу України (далі – ГК України) умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб’єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення (ст.308).

Перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. У транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодження вантажу покладається на одержувача або відправника (ст.314 ГК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 був затверджений Статут залізниць України (далі - Статут), який визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під'їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (п.3 Статуту).

Згідно з п.30 Статуту завантаження вантажів у вагони (контейнери), а також вивантаження з них здійснюється відправниками та одержувачами.

Під час здавання вантажів для перевезення відправником має бути зазначена у накладній їх маса. Вантажі, що перевозяться насипом і наливом, а також інші вантажі, зважування яких на вантажних вагах неможливе, зважуються на вагонних вагах. Маса вантажів визначається відправником (п.37).

У випадках, передбачених в п.52 Статуту на станціях призначення залізниця зобов'язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу.

Якщо під час перевірки маси, кількості місць або стану вантажу на станції призначення буде виявлено недостачу, псування або пошкодження вантажу, або якщо ці обставини зазначені у комерційному акті, складеному на шляху проходження, станція призначення зобов'язана визначити обсяг фактичної недостачі, міру псування або пошкодження вантажу (п.53).

Підстави та порядок відповідальності залізниці, вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, а також порядок складання актів, претензій та позовів визначений в розділі VІІ Статуту. Так, залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Відповідно до п.110 Статуту залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Підстави звільнення перевізника від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу передбачені в п.111 Статуту. Зокрема, залізниці звільняється від відповідальності за втрату, якщо вантаж надійшов у непошкодженому вагоні (контейнері) з непошкодженими пломбами відправника чи без пломб, коли таке перевезення дозволено Правилами, а також якщо вантаж прибув у непошкодженому відкритому рухомому складі, завантаженому засобами відправника, якщо немає ознак втрати, псування або пошкодження вантажу під час перевезення.

За незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин (п.113). Згідно з п.114 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу за втрату чи недостачу –у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі.

Відповідно до п.115 Статуту вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, згідно з п.129 Статуту засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Згідно з п.130 Статуту пред'явленню залізниці позову, який випливає із цього Статуту, може передувати пред'явлення до неї претензії. Право на пред'явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач –за умови пред'явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу. Накладна, вантажна, багажна і вантажобагажна квитанції та комерційний акт подаються лише в оригіналі.

Відповідач-1 по справі стверджує, що позивачеві неодноразово пропонувалось надати рахунок або інший документ вантажовідправника ТОВ «ФЕБ»про кількість та вартість відвантаженого вантажу, але позивач витребуваних перевізником документів не надав з тих підстав, що між ним та відповідачем-2 не існує договірних відносин.

Суд погоджується з твердженнями відповідача-1 про те, що позивачем не дотримано вимог Статуту залізниць України щодо надання оригіналу документу, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу, а тому наданий позивачем розрахунок вартості втраченого вантажу, суд вважає необґрунтованим.

Відповідно до приписів чинного законодавства, підставами для застосування відповідальності за порушення зобов’язання є наявність вини (умислу або необережності) боржника.

Позивачем не надано суду доказів того, що втрата вантажу є наслідком дій перевізника –ДТГО «Південно-Західна залізниця».

Згідно зі ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про недоведеність викладених у позові обставин, а тому вимоги позивача про стягнення з ДТГО «Південно-Західна залізниця»вартості втраченого вантажу не підлягають задоволенню.

Також є безпідставними вимоги позивача до ТОВ «ФЕБ», оскільки доказів його вини у недостачі вантажу позивачем не надано, а відповідно до ч.2 ст.308 ГК України з моменту прийняття вантажу до перевезення відповідальним за збереження вантажу є перевізник, а не відправник.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст.315 ГК України до пред’явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, обов’язковим є пред’явлення йому претензії. Претензії можуть пред’являтися протягом пести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій –протягом сорока п'яти днів. Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений в частині 3 ст.315 ГК України, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді.

Відповідно до п.136 Статуту позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог пункту 134 цього Статуту. Зазначений шестимісячний термін щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень обчислюється після закінчення п'ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу; в усіх інших випадках –з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Судом встановлено, що перебіг строку позовної давності розпочався 11.07.2005, з дня встановлення факту нестачі вантажу та складання комерційного акту. Шестимісячний строк позовної давності встановлений чинним законодавством сплив 11.01.2006, а позивач звернувся з позовом до суду лише 15.02.2006, про що свідчить штамп відділення зв’язку на поштовому конверті, в якому надійшов позов.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Приймаючи до уваги, що відповідачем-1 заявлено про застосування строку позовної давності, а позивачем передбачений законодавством строк пропущений, тому підстав для задоволення позовних вимоги Київського комунального виробничого підприємства «Міськпаливо»про стягнення з відповідачів вартості втраченого вантажу немає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Суддя О.А.Кролевець