ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2008 р.

№ 27/267-35/550

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, м. Київ (далі –виконавча дирекція Фонду)

на рішення господарського суду міста Києва від 03.03.2008 та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2008

зі справи № 27/267-35/550

за позовом виконавчої дирекції Фонду

до товариства з обмеженою відповідальністю “Юридична компанія “Постульга і партнери”, м. Київ (далі –Товариство)

про стягнення 29 500 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача – Ворона В.П.,

відповідача –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення збитків, завданих неналежним виконанням договору, в сумі 23 600 грн. та штрафу в сумі 5 900 грн.

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Так, постановою Вищого господарського суду України від 20.11.2007 зі справи № 27/267 рішення господарського суду міста Києва від 15.08.2007 з даної справи скасовано, а справу передано на новий розгляд до названого місцевого господарського суду.

У новому розгляді справа одержала номер 27/267-35/550.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.03.2008 (суддя Літвінова М.Є.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2008 (колегія у складі: Григорович О.М. - головуючий, судді Гольцова Л.А. і Рябуха В.І.), в позові відмовлено повністю. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції з посиланням на приписи статей 22, 614, 623, 626, 628, 901, 903, 906, глави 63 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України), статей 32, 33, Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) виходили з необгрунтованості та недоведеності позовних вимог.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України виконавча дирекція Фонду просить скасувати оскаржувані рішення та постанову названих судових інстанцій з даної справи і прийняти нове рішення, а судові витрати покласти на відповідача. Скаргу мотивовано прийняттям оскаржуваних судових рішень з порушенням норм матеріального права, а також за невідповідності висновків, викладених у рішеннях, обставинам даної справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність скасування судових рішень, прийнятих по суті даної справи, та передачі останньої на новий розгляд до суду першої інстанції з урахуванням такого.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- сторонами у справі укладено договір про надання юридичних послуг від 24.01.2006 № 3-ВД-06 (далі –Договір);

- відповідно до умов Договору:

Товариство як виконавець бере на себе зобов’язання надати юридичні послуги, а виконавча дирекція Фонду як замовник зобов’язується прийняти і оплатити ці послуги (пункт 1.1);

виконавець надає юридичні послуги згідно з письмовими заявками, що надаються замовником. Письмові заявки, прийняті замовником до виконання, є невід’ємною частиною цього договору (пункт 2.1);

у разі невиконання або неналежного виконання умов Договору однією з сторін потерпіла сторона має право вимагати від винної сторони відшкодування заподіяних їй збитків у повному обсязі; відшкодування збитків не звільняє винну сторону від належного виконання умов Договору (пункт 4.1);

виконавчою дирекцією Фонду суду було подано письмові пояснення, в яких зазначалося таке:

згідно з листом названої дирекції від 26.01.2006 № 09-39/143, “який кореспондується з вимогами, встановленими у п. 2.1 спірного договору та статті 901 Цивільного кодексу України”, виконавча дирекція Фонду направила Товариству заявку, якою просило забезпечити захист її прав у Подільському районному суді м. Києва у справі № 2-4989 за позовом Ревеля Ю.М. до виконавчої дирекції Фонду;

виконавча дирекція Фонду уповноважила представників Товариства Постульгу В.Є. і Недайводу С.І. на представництво та захист своїх інтересів довіреностями від 24.01.2006 №№ 01-38-5 і 01-38-4;

виконавча дирекція Фонду перерахувала Товариству передоплату в сумі 29 500 грн. згідно з платіжним дорученням від 26.01.2006 № 83 (копія якого є в матеріалах справи);

Товариство (на думку виконавчої дирекції Фонду) мало захищати інтереси останнього у Подільському районному суді м. Києва “до набрання чинності рішення або ухвали вищевказаного суду”;

натомість Товариство “в односторонньому порядку” дійшло висновку про виконання ним зобов’язання за Договором і надіслало виконавчій дирекції Фонду акт виконаних робіт “в той час, коли ухвала Подільського районного суду не набрала законної сили”;

“в зв’язку з тим, що у сторін немає укладеного акту виконаних робіт, юридичні послуги відповідачем не надані взагалі, а неналежне виконання умов договору та чинного законодавства призвело до передоручення позивачем обов’язків, які мав виконати відповідач за спірним договором, третій особі”;

- згідно з наданим виконавчою дирекцією Фонду розрахунком як збитки зазначено вартість неякісно наданих послуг –23 600 грн.; крім того, названою дирекцією на підставі статті 231 Господарського кодексу України Товариству нараховано 5 900 грн. штрафу, що становить 20% вартості неякісно наданих послуг;

- виконавчою дирекцією Фонду не подано суду доказів на підтвердження того, що Товариством було отримано листа названої дирекції від 26.01.2006 № 09-39-143, який остання вважає своєю письмовою заявкою в розумінні пункту 2.1 Договору; крім того, зі змісту зазначеного листа неможливо дійти висновку про те, які саме роботи були визначені сторонами для виконання Товариством у рамках Договору та за яким кінцевим результатом роботи слід вважати виконаними в повному обсязі і належним чином, тобто результатом, за яким підписується акт приймання виконаних робіт;

- згідно з довідкою про перевірку цільового використання коштів від 03.10.2006, підписаною повноважними представниками сторін, документально підтверджується надання Товариством послуг виконавчій дирекції Фонду із складання та подання Подільському районному суду м. Києва: письмового заперечення проти позову у справі № 2-4989/05; письмового клопотання з процесуальних питань;

- ухвалою названого загального суду від 30.05.2006 провадження у справі закрито в зв’язку з тим, що остання не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства;

- ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13.07.2006 скасовано ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 30.05.2006, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції;

- ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29.08.2006 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом Ревеля Ю.М. до виконавчої дирекції Фонду;

- з протоколів судових засідань Подільського районного суду м. Києва вбачається, що Товариство представляло інтереси виконавчої дирекції Фонду в деяких з них, а саме: в попередньому судовому засіданні 27.01.2006, у судових засіданнях 21.02.2006 і 24.06.2006. У судовому засіданні Апеляційного суду міста Києва інтереси виконавчої дирекції Фонду Товариство не представляло.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення” таке рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення з відповідними вимогами не узгоджуються з огляду на таке.

1) У прийнятті оскаржуваних судових рішень попередні судові інстанції виходили, зокрема, з того, що “позивачем не надано доказів” отримання Товариством листа виконавчої дирекції Фонду від 24.01.2006 № 09-39-143 (письмової заявки названої дирекції згідно з пунктом 2.1 Договору). Проте обставини, пов’язані з надсиланням відповідного листа (заявки), судами належним чином не перевірено, а саме –не з’ясовано, чи наявні докази такого надсилання (фіскальний чек підприємства зв’язку тощо), не перевірено відповідні дані книг (журналів) реєстрації вихідної кореспонденції виконавчої дирекції Фонду та вхідної кореспонденції Товариства, не витребувано належним чином завірені витяги з них за певний період часу.

Водночас факт подання чи неподання згаданої заявки має значення для розгляду даної справи з урахуванням припису частини першої статті 901 ЦК України, згідно з якою за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов’язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов’язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

2) В обох оскаржуваних судових рішеннях зазначено, що Товариство представляло інтереси виконавчої дирекції Фонду, зокрема, в судовому засіданні Подільського районного суду м. Києва у справі № 2-4989/05 24.06.2006. У той же час господарськими судами попередніх інстанції вказується, що провадження у згаданій справі закрито ухвалою названого загального суду від 30.05.2006 (яку в подальшому скасовано ухвалою апеляційного загального суду від 13.07.2006). Тож залишається незрозумілим, яким чином могло проводитися судове засідання (24.06.2006) у справі, припиненій провадженням, а Товариство –брати участь у такому засіданні. Отже, попередні судові інстанції припустилися помилки чи неточності у з’ясуванні відповідної обставини, яка входить до предмету доказування в даній справі.

3) Судом першої інстанції в основу прийнятого ним рішення покладено також висновок (з яким, по суті, погодилася й апеляційна інстанція) про те, що: “Цивільний кодекс України, а саме глава 63, яка присвячена договору про надання послуг, не вимагає обов’язкового оформлення відповідного акту на підтвердження надання послуг… Особливість послуг роблять непотрібним обов’язкове підписання після її надання двостороннього акту; сторони самі вирішують як чином їм оформлювати свої відносини в залежності від конкретних обставин. Загалом така згода сторін фіксується в Договорі. Якщо таке питання в Договорі не обумовлено відповідно від сторін не вимагається оформлення вказаних відносин”.

Однак у зв’язку з наведеним заслуговують на увагу доводи виконавчої дирекції Фонду стосовно того, що в даному випадку “таке питання” в Договорі якраз “обумовлено”, зокрема: в ньому зазначено про підписання сторонами акта про повне виконання їх зобов’язань за Договором (пункт 5.1); крім того, в протоколі погодження договірної ціни, що є невід’ємною частиною Договору, сторонами вміщено умову стосовно підписання акта “прийому-передачі робіт” протягом двох робочих днів після отримання рішення Подільського районного суду м. Києва у справі № 2-4989.

Водночас попередніми судовими інстанціями відповідні обставини, що також входять до предмету доказування в даній справі і пов’язані з умовами Договору, які визначають порядок виконання сторонами зобов’язань за ним, взагалі не з’ясували, не відобразили в оскаржуваних судових рішеннях, а відтак не здійснили їх правової оцінки.

Таким чином, названі судові інстанції у вирішенні цього спору припустилися і в новому розгляді справи неправильного застосування норм процесуального права –частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

У зв’язку з цим у Вищого господарського суду України відсутні підстави для висновку про правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій і норм матеріального права в тому числі ЦК України.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Водночас Вищим господарським судом України не можуть бути взяті до уваги доводи скаржника з приводу того, що “висновок Київського апеляційного господарського суду про те, що Відповідач не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у Подільському районному суді міста Києва не відповідає обставинам справи”, оскільки оскаржувана постанова апеляційної інстанції зазначеного висновку не містить.

У новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати та перевірити фактичні обставини справи, зазначені в цій постанові, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дати належну правову оцінку доводам сторін і в залежності від встановленого прийняти законне та обґрунтоване судове рішення. За результатами нового розгляду справи має бути також вирішено питання про розподіл судових витрат зі справи.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 03.03.2008 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2008 зі справи № 27/267-35/550 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов