ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2008 р.

№ 1/1114-21/315

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів:

Панової І.Ю.,

Продаєвич Л.В.,

Ткаченко Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю

"Київський універсальний банк", м. Київ

на рішення

та постанову

господарського суду Львівської області від 17.04.2007

Львівського апеляційного господарського суду від 03.12.2007

у справі

№1/1114-21/315

за позовом

до

про

Товариства з обмеженою відповідальністю

"Київський універсальний банк", м. Київ

1.Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації, м. Стрий

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Пріватфінсервіс", м. Київ

визнання права власності

за участю представників сторін:

від позивача:

Чубар Т.М. за дов. від 30.10.2006 №01/02 (у справі)

від відповідачів: І:

ІІ:

не з'явилися

не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2006 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський універсальний банк" (надалі –ТОВ "Київський універсальний

Доповідач: Продаєвич Л.В.

банк") звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації (надалі –Стрийське МБТІ) про зобов'язання відповідача зареєструвати право власності ТОВ "Київський універсальний банк" на житлові будівлі санаторного типу корпус №3 під № 6-А, що знаходяться по вул. 100-річчя курорту Моршин у м. Моршин, загальною площею 1100,8 кв.м., на підставі договору іпотеки від 26.09.2005, укладеного між ТОВ "Київський універсальний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пріватфінсервіс" (надалі –ТОВ "Пріват-фінсервіс").

В обґрунтування заявлених вимог до МБТІ позивач послався на те, що останнє неправомірно відмовило йому в реєстрації права власності на зазначені об'єкти.

Позов заявлено на підставі статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку", статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень".

27.11.2006 до місцевого господарського суду від ТОВ "Київський універсальний банк" надійшла заява, згідно з якою позивач просив визнати за ним право власності на нежитлову будівлю санаторію "Дністер", корпус №3 по вул. 100-річчя курорту Моршин, № 6-А у м. Моршин, загальною площею 1100,8 кв.м.; зобов'язати Стрийське МБТІ зареєструвати за ТОВ "Київський універсальний банк" право власності на вказану нежитлову будівлю.

Заява обґрунтована крім вищевказаних нормативних актів, умовами договору іпотеки та приписами статей 15, 328, 392 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 30.11.2006 до участі у справі в якості відповідача-ІІ залучено ТОВ "Пріватфінсервіс".

До прийняття рішення у справі позивач заявою від 15.12.2006 уточнив позовні вимоги та просив суд визнати за ним право власності на нежитлову будівлю санаторію "Дністер", корпус №3 по вул. 100-річчя курорту Моршин, № 6-А у м. Моршин, загальною площею 1100,8 кв.м. згідно з договором іпотеки від 26.09.2005, мотивуючи свої вимоги як положеннями договору іпотеки, так і статтями 328, 589, 590 Цивільного кодексу України.

Позов до товариства вмотивовано невиконанням останнім своїх зобов'язань за кредитною угодою та договором іпотеки.

Рішенням господарського суду Львівської області від 17.04.2007 (суддя: Судова-Хомюк Н.М.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.12.2007 (судді: Якімець Г.Г. –головуючий, Дубник О.П., Орищин Г.В.), у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими у справі судовими рішеннями, ТОВ "Київський універсальний банк" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою про їх скасування як таких, що прийняті з порушенням норм матеріального права, та просить прийняти нове рішення про визнання за ТОВ "Київський універсальний банк" права власності на заставлене майно.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судами не враховані приписи статті 589 Цивільного кодексу України, за якими заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, та положення підпункту 3.1.1 договору, якими передбачено, що в іпотекодержателя виникає право задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; серед способів звернення стягнення на майно договором визначено такий спосіб, як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки ( підпункт 3.2.2.2 договору).

Скаржник вважає, що він після закінчення тридцятиденного строку з моменту надіслання відповідної вимоги до боржника набув право власності на предмет іпотеки відповідно до підпункту 3.2.2.2 договору та статті 328 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу належним чином повідомлені про час і місце засідання суду (ухвала Вищого господарського суду України від 06.03.2008, надіслана сторонам у справі –11.03.2008), проте, відповідачі не скористалися правом, наданим їм статтею 22 Господарського процесуального кодексу України щодо участі у засіданні суду касаційної інстанції.

Розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 07.04.2008 № 02-12/І/52 призначено колегію суддів у складі: Панова І.Ю. - головуючий, судді – Продаєвич Л.В., Ткаченко Н.Г.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, обговоривши доводи касаційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, 26.09.2005 між ТОВ "Київський універсальний банк" та ТОВ "Пріватфінсервіс" (позичальник) укладено кредитний договір № 30/05, предметом якого є надання банком з метою фінансування інвестиційного проекту щодо придбання, реконструкції нежитлового приміщення під лікувально-оздоровчий комплекс відновлювальної відкличної кредитної лінії у сумі 1680000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом, повернення якої встановлено до 25.09.2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, як-то передбачено пунктами 2.1, 2.2, між ТОВ "Київський універсальний банк" (іпотекодержатель) та ТОВ "Пріватфінсервіс" (іпотеко-давець) 26.09.2005 укладено договір іпотеки нерухомого майна, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому майнове право вимоги на отримання у власність у майбутньому нерухомого майна, а саме: житлової будівлі санаторного типу корпус № 3, № 6-А, що знаходиться по вул. 100-річчя курорту Моршин у м. Моршин, Стрийського району, Львівської області, загальною площею 1100,8 кв.м., право власності на яке іпотекодавець набуде у майбутньому відповідно до попереднього договору від 26.09.2005 року, укладеного між ним та Борисіхіним П.М.

30.11.2005 між сторонами у справі укладено договір про внесення змін до договору іпотеки від 26.09.2005, зокрема, сторони домовилися, що іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю санаторію "Дністер", корпус № 3, що знаходиться у м. Моршин Львівської області, по вул. 100-річчя курорту Моршин, № 6-А, загальною площею 1100,8 кв.м., право власності на яке належить іпотекодавцю згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу 07.10.2005, зареєстрованого в реєстрі за № 4171.

На підставі підпунктів 3.1.1 та 3.1.2 договору іпотеки від 26.09.2005, при порушенні іпотекодавцем умов основного зобов’язання щодо строків погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування грошовими коштами, відшкодування збитків, неустойки, штрафу, пені та іншої заборгованості, а також при порушенні іпотекодавцем умов цього договору та у випадках, встановлених законом, в іпотекодержателя виникає право задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель розпочинає звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо протягом тридцяти календарних днів іпотекодавцем не буде виконана вимога про усунення порушень або умов спірного договору, яка надсилається іпотекодавцю відповідно до підпункту 2.4.1 цього договору.

Згідно з підпунктом 3.1.3 вказаного договору іпотекодержатель має право на свій розсуд:

1) застосовувати механізм позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному у застереженні про задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом продажу предмета іпотеки або передачі іпотекодержателю право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання;

2) звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса;

3) звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

При цьому, спосіб звернення стягнення на майно визначається іпотекодержателем в офіційному листі/ вимозі, яка надсилається іпотекодавцю.

У пункті 3.2 договору іпотеки сторони погодили застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем (підпункт 3.2.1 цього договору) та шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (підпункт 3.2.2 цього договору).

У підпункті 3.2.2.2, на який посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, сторони передбачили, що право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя на наступний день після закінчення тридцятиденного строку відповіді на вимогу, що надсилається у відповідності до підпункту 2.4.1 договору іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ "Київський універсальний банк" листом від 19.04.2006 повідомило ТОВ "Пріватфінсервіс" про розірвання кредитного договору та вимагало повернути кредитні кошти у розмірі 1394300,00 дол. США та сплатити проценти за користування кредитом у сумі 264045,56 грн. ТОВ "Київський універсальний банк" у зазначеному листі також вказало, що у випадку несплати, вимоги будуть задоволені шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачений договором іпотеки від 26.09.2005 року.

Постановою Правління Національного Банку України з 29.05.2006 відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації ТОВ "Київський універсальний банк".

Ліквідатор банку, з посиланням на статтю 92 Закону України "Про банки і банківську діяльність", звернувся до господарського суду Львівської області з позовом до Стрийського МБТІ, зазначивши про несплату іпотекодавцем станом на 01.04.2006 процентів за користування кредитними коштами, що згідно умов договору іпотеки стало підставою для звернення до МБТІ з вимогою (заява від 21.08.2006 №2320) про реєстрацію права власності ТОВ "Київський універсальний банк" на житлові будівлі санаторного типу під № 6-А по вул. 100-річчя курорту Моршин, у задоволенні якої Стрийським МБТІ 28.09.2006 було відмовлено.

З відзиву МБТІ вбачається, що відмова у реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, яке є предметом договору іпотеки, вмотивована тим, що, виконуючи обов'язки реєстратора, передбачені пунктом 3.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 № 7/5, МБТІ було встановлено, що у позивача відсутні правовстановлювальні документи, якими згідно з Переліком, зокрема, може бути договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

ТОВ "Пріватфінсервіс" відзив до господарського суду не надало.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, позицію якого підтримав і суд апеляційної інстанції, виходив із приписів Закону України "Про іпотеку", згідно з якими іпотекодержатель у разі невиконання або неналежного виконання боржником своїх зобов'язань вправі задовольнити вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, та аналогічних положень договору іпотеки від 26.09.2005 року.

Відповідно до прийнятих судових актів позивач листом від 19.04.2006 фактично розпочав процедуру повернення кредитних коштів шляхом звернення на предмет іпотеки.

До того ж судами враховано лист Міністерства юстиції України від 28.12.2004 № 19-32/2381 та зазначено про те, що статус об'єкта іпотеки в документах, що містяться в матеріалах справи, є різним.

Погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що предметом спору в даній справі є визнання права власності на заставлене майно.

З матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтував свої вимоги тим, що оскільки він не може використати своє право власності, не може провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки, його право потребує захисту відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" та відповідних норм Цивільного кодексу України.

Правомірність своєї позиції позивач також обґрунтовує умовами договору іпотеки, укладеного у забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою, зокрема, підпунктом 3.2.2.2 договору від 26.09.2005 року.

Касаційна інстанція зазначає, що вказані позивачем норми права (статті 36, 37 Закону України "Про іпотеку", стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень") не передбачають судовий захист щодо визнання права власності на заставлене майно.

Статтею 36 Закону України "Про іпотеку" встановлено позасудове врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Статтею 37 вказаного Закону передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Стаття 20 Закону України "Про заставу" визначає час і підстави звернення, а також стягнення на заставлене майно та передбачає, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави, а частина 1 статті 21 цього Закону надає лише право сторонам визначити інший, ніж з публічних торгів порядок реалізації заставленого майна.

Стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" містить перелік документів, небхідних для державної реєстрації прав на нерухоме майно, серед яких є договори про іпотеку, які є підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що предметом позову до МБТІ, у разі відмови останньої у державній реєстрації прав на нерухомість, може бути оскарження відмови в реєстрації прав власності, як-то передбачено статтею 182 Цивільного кодексу України, але ніяк не вирішення питання про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна.

МБТІ згідно з покладеними на нього Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" повноваженнями здійснює лише державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, а тому воно не може бути відповідачем за позовом про визнання права власності.

За таких обставин, вимоги позивача до МБТІ про визнання права власності на заставлене майно є безпідставними.

Як зазначено позивачем та встановлено господарськими судами, причиною виникнення спору в даній справі стало невиконання ТОВ "Пріватфінсервіс" умов кредитного договору щодо сплати процентів за користування кредитними коштами (зважаючи на термін дії кредитного договору), у зв'язку з чим у позивача постало питання щодо наявності правових підстав для визнання права власності на заставлене майно.

Проте, основним правом заставодержателя (кредитора) у такому випадку є право отримати задоволення з вартості заставленого майна.

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Стаття 589 вказаного Кодексу визначає правові наслідки невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою.

Закон передбачає два етапи реалізації цього права:

- спрямування стягнення на заставлене майно ( стаття 590 Цивільного кодексу України).

- реалізація заставленого майна ( стаття 591 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 590 вказаного Кодексу звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, порушення зобов'язання за кредитним договором (яке повинно бути доведено певними засобами доказування) тягне за собою наслідки, передбачені статтею 589 Цивільного кодексу України, а не визнання права власності, яке регулюються іншими нормами Цивільного кодексу України.

Так, спори про право власності на майно вирішуються відповідно до розділу І "Право власності" Цивільного кодексу України.

За правилами статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Такими правочинами є в тому числі договори, які передбачають передачу до набувача майна права власності (наприклад, договір купівлі-продажу, договір дарування тощо). З наведеної норми законодавства вбачається, що укладення договору іпотеки не є безумовною підставою для набуття права власності.

Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до вимог частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації мають право звернутися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Отже, право на судовий захист виникає в особи у випадку порушення її цивільного права, його невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України). Аналогічне положення міститься у частині 2 статті 20 Господарського кодексу України. Права та законні інтереси захищаються, зокрема, шляхом визнання або відсутності прав. Якщо суд при розгляді справи встановить, що право позивача не є порушеним (оспореним, невизнаним), він відмовляє у задоволенні позову, адже судовому захисту підлягає тільки порушене право.

Позивачем до господарського суду подано позов про захист права власності шляхом його визнання. Разом з тим, право власності повинно підтверджуватися відповідними правовстановлювальними документами, на підставі яких у встановлених законом випадках здійснюється реєстрація права власності.

Колегія суддів зазначає, що судами не встановлено і позивачем не доведено порушення його права, як і те, що воно оспорюється іншою особою, зокрема, відповідачем-ІІ.

Таким чином, з підстав, викладених у касаційній скарзі, судові рішення скасуванню або зміні не підлягають.

Відповідно до статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги (подання) має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу (подання) без задоволення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський універсальний банк" – залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Львівської області від 17.04.2007 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.12.2007 у справі №1/1114-21/315–залишити без змін.

Головуючий:                                                    І.Панова

Судді:                                                                                  Л. Продаєвич

Н.Ткаченко