СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

23 квітня 2008 року

Справа № 2-28/16629-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Гоголя Ю.М.,

суддів                                                                      Горошко Н.П.,

Волкова К.В.,

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився (Приватна фірма "Андріс");

відповідача: не з'явився (Відкрите акціонерне товариство "Шкірвзуття");

розглянувши апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Шкірвзуття" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Альошина С.М.) від 31.01.2008 у справі №2-28/16629-2007

за позовом           Приватної фірми "Андріс" (вул. Київська, 73-306,Сімферополь,95017)

до           Відкритого акціонерного товариства "Шкірвзуття" (вул. Об'їздна, 10,Сімферополь,95015)

про стягнення 6800,08 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 31.01.2008 у справі № 2-28/16629-2007 задоволено позов приватної фірми "Андріс" (далі – ПФ "Андріс") до відкритого акціонерного товариства "Шкірвзуття" (далі –ВАТ "Шкірвзуття") про стягнення 8113,20 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати, в позові відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги приведені наступні доводи:

- суд першої інстанції порушив вимоги частини 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки повинен був припинити провадження у справі, так як по даному спору між тими же сторонами є рішення господарського суду Автономної Республіки Крим у справі № 2-24/7779-2004 від 07 червня 2007 року;

- судом не прийнято до уваги, що згідно з частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. В рішенні господарського суду Автономної Республіки Крим у справі № 2-24/7779-2004 від 07 червня 2004 року вказаний шестимісячний період, за який були застосовані санкції, з 05.12.2003 по 01.05.2005.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 23.04.2008 суддю Плута В.М., у зв’язку з відпусткою, замінено на суддю Горошко Н.П.

У судове засідання, яке відбулося 23.04.2008 представники сторін не з'явились, при час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причини неявки судову колегію не сповістили.

Судова колегія, враховуючи що матеріали, що знаходяться у справі є достатніми, вважає можливим розглянути справу за відсутності представників відповідачів.

Розглянувши матеріали справи повторно, в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія встановила наступні обставини справи.

ПФ „Андріс” звернулась до господарського суду АР Крим із позовом до ВАТ „Шкірвзуття” про стягнення 6 800,08 грн. (шість тисяч вісімсот гривень, 08 коп.), у тому числі 3% річних у розмірі 1 164,91 грн. (тисяча сто шістдесят чотири гривні, 91 коп.) та 5 635, 17 грн. (п’ять тисяч шістсот тридцять п’ять гривень, 17 коп.) індексу інфляції за період з 01.02.2007 по 01.11.2007, а також витрат по сплаті держмита та інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Свої вимоги ПФ „Андріс” обґрунтовує тим, що станом на день підписання позовної заяви –14 листопада 2007 року, відповідачем не виконано рішення господарського суду АР Крим від 07.06.2004 у справі №2-24/7779-2004 (а.с. 11), яким частково задоволені позовні вимоги ПФ „Андріс” по договору № 8 від 06.02.2003 (а.с. 10) та стягнуто з ВАТ „Шкірвзуття” на користь позивача 59428,36 грн. (п’ятдесят дев’ять тисяч чотириста двадцять вісім гривень, 36 коп.). Зазначена сума позивачу відповідачем не сплачена, тому, як зазначає позивач, він має право вимагати уплати 3% річних та індексу інфляції за період з 01.02.2007 р. по 01.11.2007.

Заявою від 07 грудня 2007 року позивач уточнив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача грошові кошти за період з 01.02.2007 по 29.11.2007 у розмірі: 3% річних у сумі 1283,44 грн. (тисяча двісті вісімдесят три гривні, 44 коп.) за 301 день; індексу споживчих цін (інфляції) у сумі 6829,76 грн. (шість тисяч вісімсот двадцять дев’ять гривень, 76 коп.), а також витрати по сплаті держмита і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, всього 8113,20 грн. (вісім тисяч сто тринадцять гривень, 20 коп.) (а.с. 32).

У вказаній заяві позивач зазначає, що він має право вимагати додатково уплати 3 % річних та індексу інфляції за період з 01.11.2007 по 29.11.2007, оскільки період з 01.02.2007 по 01.11.2007 вже минув, рішення господарським судом першої інстанції станом на 07.12.2007 (день звернення з заявою про уточнення позовних вимог) ще не винесено, а ВАТ „Шкірвзуття” лише 29 листопада 2007 року надіслало на адресу позивача платіж у сумі 51487,75 грн. (п’ятдесят одна тисяча чотириста вісімдесят сім гривень, 75 коп.) в рахунок погашення заборгованості по договору № 8 від 06.02.2008.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 31.01.2008р. у справі № 2-28/16629-2007 позов ПФ „Андріс” задоволено (а.с. 78-80).

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов’язання, він зобов’язаний, згідно з частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, на вимогу кредитора сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми боргу.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, надані в судовому засіданні 09.04.2008, а також письмові пояснення, надані особами в порядку статті 30 ГПК України, судова колегія знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України, зобов’язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України щодо встановлення обов’язку боржника по сплаті на користь кредитора 3% річних від простроченої суми судова колегія вважає таким, що кореспондується зі статтею 536 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов’язаний сплачувати проценти.

Відповідно до пункту 4 Роз’яснень Вищого арбітражного суду України №02-5/223 від 12.05.1992 "Про деякі питання, пов’язані з застосуванням індексу інфляції", якщо після прийняття господарським судом рішення про відшкодування збитків, їх розмір збільшився в результаті росту цін на майно або роботи, кредитор не позбавлений права подати новий позов до винної особи.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність стягнення з відповідача оспорюваної суми.

Посилання заявника апеляційної скарги на порушення судом першої інстанції вимог частини 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України не знаходять свого підтвердження.

Згідно з частиною 2 вказаної статті справа підлягає припиненню, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Дійсно, рішення господарського суду Автономної Республіки Крим у справі № 2-24/7779-2004 від 07 червня 2007 року прийнято по спору між тими же сторонами (приватна фірма "Андріс" та відкрите акціонерне товариство "Шкірвзуття"), але предмети спору у справі № 2-24/7779-2004 та у даній справі № 2-28/16629-2007 є різними, а саме, у справі № 2-24/7779-2004 вирішувався спір про стягнення заборгованості за договором № 8 від 06.02.2003 та стягнення 3 % річних і індексу інфляції ,у зв’язку з несвоєчасним виконанням відповідачем умов цього договору, тоді як предметом спору у даній справі є нарахування відповідачу 3 % річних та індексу інфляції за несвоєчасне виконання рішення господарського суду Автономної Республіки Крим у справі № 2-24/7779-2004.

Що стосується посилань заявника в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанції частини 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з якою, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, то вони також є безпідставними.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є стягнення 3 % річних та індексу інфляції, що не є штрафними санкціями у розумінні діючого законодавства, тому правила частини 6 ст. 232 Господарського кодексу України на них не поширюються.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16.05.2006 № 10/557-26/155 та від 17.01.2006 № 11/690.

З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що рішення у справі прийнято при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим вимоги відкритого акціонерного товариства "Шкірвзуття", викладені в апеляційній скарзі, задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 101, 103 (пункт 1), 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Шкірвзуття" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 31.01.2008 у справі №2-28/16629-2007 –залишити без змін.

Головуючий суддя                                                  Ю.М. Гоголь

Судді                                                                                Н.П. Горошко

К.В. Волков