ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2008 р.

№ 4/431-16/437

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Т. Дроботової - головуючого

Н. Волковицької

Л. Рогач

за участю представників:

позивача

Чорноштан О.Г. –довіреність від 31.03.2008 р.

відповідача

Діковицька О.М. –довіреність від 14.01.20008 р.;

Тарабан О.М. –довіреність від 07.07.2008 р.;

Шафорост О.З. –довіреність від 09.01.2008 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державного авіаційного підприємства "Україна"

на постанову

від 26.03.2008 р. Київського апеляційного господарського суду

у справі

№ 4/431-16/437 господарського суду м. Києва

за позовом

Державного підприємства "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до

Державного авіаційного підприємства "Україна"

про

стягнення 519621, 45 грн.

В С Т А Н О ВИ В :

У вересні 2006р. ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Державного авіаційного підприємства "Україна" про стягнення заборгованості в сумі 519621,45грн. за період з вересня по грудень 2003р.

Позивач у позовній заяві зазначив, що з 1 червня 2000 р. вступив в дію договір про наземне обслуговування спеціальних рейсів, укладений між Державним міжнародним аеропортом "Бориспіль", правонаступником якого є ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль", і Держаним авіаційним підприємством "Україна" та який був складений сторонами у формі Додатку В 1.1 № 2.5.9-5 від 22.06.2000р. до Стандартної Угоди ІАТА про наземне обслуговування 1998 р., в якому сторони домовились стосовно суттєвих умов наземного обслуговування спеціальних рейсів Державного авіаційного підприємства "Україна" та визначили у передмові до зазначеного Додатку про те, що визнають та приймають до виконання Загальні положення та Додаток "А" до Стандартної Угоди ІАТА про наземне обслуговування 1998 року у повному обсязі.

Відповідно до умов, визначених Договором, Аеропортом були надані послуги з наземного обслуговування спеціальних рейсів Державного авіаційного підприємства "Україна".

Однак, в порушення умов Договору, Держаним авіаційним підприємством "Україна" не було своєчасно сплачено за отримані послуги з наземного обслуговування спеціальних рейсів у зв’язку з чим склалась заборгованість у розмірі 3836021,45грн.

В Протоколі від 13.03.2001р. засідання робочої групи представників ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Державного авіаційного підприємства "Україна" між сторонами було досягнуто домовленість, щодо встановлення строків для погашення заборгованості протягом 2001 –2003 р. згідно визначеного графіку.

Таким чином, відповідно до статті 220 Цивільного кодексу УРСР, чинною на момент підписання Протоколу від 13.03.2001р., зобов’язання між ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Державного авіаційного підприємства "Україна", визначені Договором у формі Додатку В 1.1 № 2.5.9-5 від 22.06.2000 р., були припинені і замінені на зобов’язання, визначені вказаним Протоколом.

Проте, Державне авіаційне підприємство "Україна" в односторонньому порядку відмовилося від виконання взятих на себе за Протоколом від 13.03.2001р. зобов'язань щодо погашення заборгованості та не провело платежі у вересні –грудні 2003р., що призвело до виникнення заборгованості у сумі 519621,45грн.

Відповідач позовні вимоги не визнав з посиланням на те, що виставлені в період з вересня по грудень 2003р. позивачем рахунки на суму 494172,31грн. були погашені Держаним авіаційним підприємством "Україна" у повному обсязі, про що свідчать надані до матеріалів справи платіжні доручення.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням господарського суду м. Києва від 24.11.20006 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2007р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.03.2007 р. судові рішення у справі скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, з посиланням на те, що вирішуючи даний господарський спір, судам необхідно було, насамперед, з’ясувати правову природу спірних правовідносин та встановити наявність або відсутність підстав, передбачених саме статтею 220 Цивільного кодексу УРСР, для задоволення або відмови в задоволенні позову, а також на те, що на підставі приписів статей 41, 42, 153, 154 цього Кодексу, судам необхідно було встановити факти щодо укладення угоди (договору) в можливій та допустимій формі, оскільки угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки осіб видно її волю укласти угоду.

Останнім рішенням господарського суду м. Києва від 22.01.2008 р. (суддя Ярмак О.М.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд зазначив, що позивачем не доведено факт кладення угоди про заміну одного зобов'язання іншим, а пропущено строк позовної давності передбачений статтею 72 Цивільного кодексу УРСР.

За апеляційною скаргою ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" Київський апеляційний господарський суд (судді: Капацин Н.В., Калатай Н.Ф., Пашкіна С.А.), переглянувши рішення господарського суду м. Києва від 22.01.2008 р., постановою від 26.03.2008 р. скасував його та прийняв нове рішення, яким позов задовольнив, стягнув з Держаного авіаційного підприємства "Україна" на користь ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" заборгованість у сумі 519621,45 грн.

Мотивуючи постанову суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог.

Держане авіаційне підприємство "Україна" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2008 р., а рішення господарського суду м. Києва від 22.01.2008 р. залишити без змін, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги порушенням судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Скаржник не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно того, що сторони в особі їх генеральних директорів уклали письмову угоду у вигляді Протоколу робочої зустрічі представників Держаного авіаційного підприємство "Україна" та ДМА "Бориспіль" від 13.03.2001 р., оскільки відповідно до статей 41 та 42 Цивільного кодексу УРСР Протокол від 13.03.2001 р. не є юридичним документом для здійснення фінансових операцій, а тому не може вважатися угодою.

Крім того, на думку заявника, судом апеляційної інстанції невірно застосовано приписи статті 151 Цивільного кодексу УРСР, з огляду на те, що Протокол від 13.03.2001 р. не зобов'язання погашення заборгованості саме з боку Держаного авіаційного підприємства "Україна" та не зазначає, в який спосіб повинно відбуватися погашення заборгованості. При цьому, зауваження відповідача до Протоколу від 13.03.2001 р. відсутні тому, що відповідач не приймав рішення щодо укладання угоди про погашення заборгованості, а лише ознайомився з документом, яким підтверджується проведення зустрічі.

Судом залишено поза увагою той факт, що відповідач оплату за Протоколом від 13.03.2001 р. не проводив, а фактичні дії Держаного авіаційного підприємства "Україна" свідчать про сплату ним рахунків, виставлених за Додатком В 1.1.№ 2.5.9.-5 від 22.06.2000 р. та за раніше укладеними договорами про наземне обслуговування, тобто дії сторін свідчать про те, що Протокол від 13.03.2001 р. не сприймався як угода.

Заслухавши доповідь судді –доповідача та пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції, в період з 01.06.2000р. по 31.12.2001р. позивач на підставі договору про наземне обслуговування спеціальних рейсів, укладеного між Державним міжнародним аеропортом "Бориспіль", правонаступником якого є ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Держаним авіаційним підприємством "Україна" здійснював наземне обслуговування спеціальних рейсів в аеропорту "Бориспіль", які виконувалися відповідачем.

Вказаний договір було складено сторонами у формі Додатку В 1.1 № 2.5.9–5 від 22.06.2000 р. до Стандартної Угоди ІАТА про наземне обслуговування 1998р., в якому обумовлені суттєві умови наземного обслуговування та встановлено строк з 01.06.2000 р. по 31.12.2001 р.

В подальшому, Додатковою угодою № 1 від 21.12.2001р. були внесені зміни до вищевказаного договору та продовжено строк його дії до 31.12.2003 р.

Здійснюючи судовий розгляд справи, судом апеляційної інстанції було встановлено, що Додаток В 1.1 № 2.5.9–5 від 22.06.2000 р. містить перелік послуг, що надаватимуться позивачем, розмір, порядок та розмір їх оплати відповідачем, і з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою № 1 від 21.12.2001 р., вступає в силу з 01.06.2000 р. і діє до 31.12.2003 р.

Факт надання позивачем послуг згідно Додатку В 1.1 № 2.5.9–5 від 22.06.2000 р. Державним авіаційним підприємством "Україна" не заперечувався.

Згідно пункту 6.1. Параграфу 6 Додатку В 1.1 № 2.5.9–5 від 22.06.2000 р. Державне авіаційне підприємство "Україна" як Перевізник зобов’язувався з 10 по 15 число місяця, наступного за звітним, самостійно одержати в бухгалтерії позивача як Компанії, що обслуговує, рахунок і до 25 числа здійснити його оплату на зазначений у цьому пункті рахунок.

Державне авіаційне підприємство "Україна" грошові зобов’язання згідно Додатку В 1.1 № 2.5.9–5 від 22.06.2000 р. належним чином не виконував, що призвело до утворення дебіторської заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 3836021,45 грн., яка рахується станом на 01.03.2001 р.

Факт існування саме такої заборгованості перед позивачем Державне авіаційне підприємство "Україна" в особі його генерального директора визнав під час робочої зустрічі представників позивача та відповідача, яка відбулася 13.03.2001 р., що підтверджується складеним за наслідками робочої зустрічі Протоколом робочої зустрічі представників Державного авіаційного підприємства "Україна" та ДМА "Бориспіль" від 13.03.2001 р., пунктом 2 якого сторони домовились, що станом на 01.03.2001 р. Державне авіаційне підприємство "Україна" має дебіторську заборгованість перед позивачем за авіаційні послуги, надані за Додатком В 1.1 № 2.5.9-5 від 22.06.2000 р. до GHA, у розмірі 3836021,45 грн. ( з урахування послуг за лютий 2001р.).

При цьому, під час робочої зустрічі 13.03.2001 р. за участю генеральних директорів позивача та відповідача останній як боржник за згодою позивача як кредитора взяв на себе обов’язок погасити протягом 2001-2003 років заборгованість, що існує станом на 01.03.2001 р., згідно узгодженого сторонами графіку, що було відображено у Протоколі від 13.01.2001 р.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору у даній справі є вимога ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" про стягнення заборгованості в сумі 519621,45грн. за період з вересня по грудень 2003 р., яка виникла на підставі за договором складеним у формі Додатку В 1.1 № 2.5.9-5 від 22.06.2000 р. станом на 01.03.2001р. у розмірі 519621,45грн., яку відповідач повинен був погасити у вересні –грудні 2003р., за графіком погашення заборгованості, встановленим у Протоколі від 13.03.2001р. робочої зустрічі представників ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Держаного авіаційного підприємства "Україна".

За приписами статті 41 Цивільного кодексу УРСР (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Згідно статті 44 вказаного кодексу письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Як вбачається зі змісту Протоколу від 13.03.2001 р. та встановлено апеляційним судом, від імені позивача та відповідача вказаний Протокол підписаний генеральними директорами сторін, що й не заперечується сторонами.

За приписами частини 2 статті 16 Закону України "Про підприємства в Україні" (в редакції чинній на дату складання Протоколу від 13.03.2001 р.), керівник підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства, за винятком віднесених статутом до компетенції інших органів управління даного підприємства і якщо інше не передбачено законодавством України.

Згідно пункту 6.6 Статуту Державного авіаційного підприємства "Україна" генеральний директор Авіапідприємства без доручення діє від імені Авіапідприємства в органах державного управління, представляє інтереси Авіапідприємства у відносинах з підприємствами, організаціями та установами.

Здійснюючи апеляційний розгляд справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сторони в особі їх генеральних директорів уклали письмову угоду у вигляді Протоколу від 13.03.2001 р., згідно якій у відповідача виник обов’язок погасити заборгованість шляхом сплати позивачеві певних сум у певні строки, а у останнього - право вимагати виконання відповідачем цього обов’язку.

Крім того, судом апеляційної інстанції було встановлено, що Протокол робочої зустрічі 13.03.2001 р. вівся представниками ДМА "Бориспіль", і після оформлення його у письмовому вигляді, був направлений Державному авіаційному підприємству, який листом від 29.03.2001 р. № 1.6-414 надіслав позивачу примірник оформленого протоколу робочої зустрічі представників ДАП "Україна" та ДМА "Бориспіль" від 13.03.2001 р. стосовно вирішення питань аеропортових зборів при виконанні літерних рейсів та погашення дебіторської заборгованості Державного авіаційного підприємства "Україна" перед ДМА "Бориспіль".

Статтею 42 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду, у зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що направлення відповідачем підписаного з його боку без зауважень Протоколу від 13.03.2001 р. на адресу позивача є поведінкою, в розумінні вказаної норми, яка свідчить про наявність його волі укласти угоду щодо погашення заборгованості перед позивачем на умовах, визначених у цьому протоколі.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначав, що У Протоколі від 13.03.2001 р сторони не домовлялися, що погашення заборгованості буде відбуватися шляхом виставлення позивачем рахунків.

Для виконання прийнятого на себе за Протоколом від 13.03.2001 р. зобов’язання відповідач мав всю необхідну інформацію –суму боргу, дату сплати, реквізити свого кредитора, що вказані у Додатку В 1.1 № 2.5.9-5 від 22.06.2000 р.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції, посилаючись, зокрема, на приписи статті 71 Цивільного кодексу УРСР, статей 256, 261 Цивільного кодексу України, зазначив, що місцевим судом помилково застосовано строк позовної давності, оскільки позовні вимоги заявлені про стягнення заборгованості з виплати сум, строк сплати яких згідно Протоколу від 13.03.2001 р. спливає 30.09.2003 р. - 30.12.2003 р., а позивач з позовом до суду звернувся 29.09.2006р., про що свідчить відмітка на конверті в якому позовна заява надійшла до суду, тобто в межах встановленого Цивільним кодексом України трирічного строку позовної давності.

Враховуючи встановлені судами під час здійснення апеляційного провадження обставини справи, судова колегія погоджується з висновком Київського апеляційного господарського суду стосовно задоволення позовних вимог ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" про стягнення з Державного авіаційного підприємства "Україна" заборгованості.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Викладені у касаційній скарзі доводи заявника, судова колегія вважає непереконливими та такими, що зводяться до оцінки доказів у справі, розгляд яких за приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України виходить за межі повноважень касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, касаційна інстанція вважає прийняту у справі постанову такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями 1115, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2008 у справі № 4/431-16/437 господарського суду м. Києва залишити без змін, а касаційну скаргу Державного авіаційного підприємства "Україна" - без задоволення.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: Н. Волковицька

Л. Рогач