ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 15/744

14.05.08

За позовом           Казенного заводу порошкової металургії, м. Бровари

До          Державного комітету України з державного матеріального резерву, м. Київ

Про                              стягнення 14 327 513,60 грн.

Суддя Качан Н.І.

Представники:

Від позивача          Зубець Р.О., Кондрашева А.В. –пред. по довір.

Від відповідача          Михайлець О.В. –пред. по довір.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся з позовом про стягнення коштів у розмірі 14 327 513,60 грн., посилаючись на те, що починаючи з 1994 року по 1998 рік він зберігав цінності відповідача, а саме, топковий мазут М-100 в кількості 1 813 тон.

Заявлені позовні вимоги Позивач мотивував тим, що протягом 1994-1998 рр. на його відповідальному зберіганні знаходилися матеріальні цінності державного резерву –топковий мазут марки М-100 у кількості 1813 тонн.

У 1998-1999 рр. вказаний мазут, відповідно до нарядів Відповідача, було переміщено Позивачем на ВАТ «Білоцерківська ТЕЦ».

За період з 1994-1998 рр. Позивачем були понесені витрати на зберігання мазуту державного резерву у розмірі 9 946 833, 21 грн. Окрім того, на підігрів вказаного мазуту Позивачем було витрачено 32 872, 6 тис. м3 природного газу, ціна на який встановлювалася у доларовому еквіваленті. У 1999 р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1998 від 18.12.1999 р. борги за природний газ було зафіксовано на курсі 3, 427 грн. за 1 долар США. Таким чином, курсова різниця за спожитий природний газ, використаний для зберігання мазуту державного резерву обліковувалась відповідними розрахунками та становить 4 353 900, 14 грн.

Крім того, під час здійснення переміщення мазуту державного резерву на ВАТ «Білоцерківська ТЕЦ»Позивачем було виконано роботи з перекачування мазуту до цистерн, у зв‘язку з чим Позивачем були понесені витрати у розмірі 26 780, 25 грн.

Таким чином, загальний розмір витрат, понесених Позивачем у зв‘язку з зберіганням мазуту державного резерву складає 14 327 513, 60 грн.

У 2006 році Позивачем було направлено Відповідачу вимогу щодо сплати вказаних вище витрат Позивача, пов‘язаних з зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, яку Відповідач залишив без відповіді.

Станом на день прийняття рішення витрати Позивача Відповідачем не погашено, грошові кошти на банківський рахунок Позивача не перераховувалися.

З огляду на це, Позивач просив суд стягнути з Відповідача грошові кошти у розмірі 14 327 513, 60 грн.

04.09.2007 р. Позивачем було подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, якою Позивач зменшив суму своїх позовних вимог на 4 353 900, 14 грн. та просив суд стягнути з Відповідача грошові кошти у розмірі 9 946 833, 21 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2007р. (суддя Хоменко М. Г.) було порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 23.10.2007р.

Розпорядженням Голови Господарського суду міста Києва Саранюка В.І. від 20.09.2007р. № 01-1/124, справу № 15/744, у зв’язку з перебуванням судді Хоменко М.Г. у відпустці та з метою уникнення затягування строків розгляду зазначеної справи, було передано на розгляд судді Качан Н.І.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2007р. розгляд справи призначено на 25.09.2007р.

В судовому засіданні 06.11.2007р. представник відповідача заявив клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2007р. за клопотанням позивача зупинено провадження по справі та призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

02.04.2008р. на адресу Господарського суду міста Києва надійшов висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 14258 від 22.01.2008р., матеріали справи № 15/744 та додаткові матеріали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2008р. було поновлено провадження у справі та призначено судовий розгляд господарського спору на 14.05.2008р.

У судовому засіданні представник Позивача змінені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував та відповідно до ст. 59 Господарського процесуального кодексу України (надалі –«ГПК України») надав до суду письмовий відзив на позов. У своєму відзиві на позов Відповідач зазначив наступне.

Відповідно до норм чинного законодавства України відшкодування підприємствам витрат, пов‘язаних з здійсненням зберігання матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Встановленим Кабінетом Міністрів України порядком передбачається відшкодування лише певних видів витрат із зберігання матеріальних цінностей державного резерву, а відшкодування будь-яких додаткових витрат є можливим лише за попереднім узгодженням з Держкомрезервом України.

Подані Позивачем документи на відшкодування витрат з зберігання матеріальних цінностей державного резерву не відповідають вимогам встановленого Кабінетом Міністрів України порядку відшкодування таких витрат. Кошториси витрат на відповідальне зберігання та документи, що підтверджують такі витрати, Позивачем на адресу Відповідача не надавалися.

Крім того, Відповідач вважає, що Позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений законодавством, а доказів існування підстав, які зумовлюють зупинення перебігу строку позовної давності або клопотань з приводу відновлення пропущеного строку позовної давності Позивачем не надано.

З огляду на вищенаведене, Відповідач вважає, що пропуск Позивачем строку позовної давності, встановленого законом, є підставою для відмови у позові. Тому Відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог Позивача щодо стягнення з Відповідача грошових коштів у розмірі 9 946 833, 21 грн. відмовити.

Судом, у відповідності до вимог ст. 81-1 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно приймальних актів (зобов‘язань збереження) мазуту М-100 №1 від 08.06.1993 р., №2 від 23.06.1993 р., №3 від 25.06.1993 р., №4 від 07.071993 р., №5 від 21.07.1993 р., №6 від 22.07.1993 р. на відповідальне зберігання Позивача було передано матеріальні цінності державного резерву –мазут М-100 у кількості 3047, 950 тонн.

Листом Відповідача від 19.08.1993 р. №17/110 було розброньовано та відпущено на використання Позивача 1234, 95 тонн мазуту М-100.

Таким чином, у період з 1994 р. по серпень 1998 року на відповідальному зберіганні Позивача знаходилися матеріальні цінності державного резерву у кількості 1813, 00 тонн.

25 серпня 1998 року Відповідачем було видано Позивачу наряд №2-7/59 (копія знаходиться у матеріалах справи), яким Відповідач зобов‘язував Позивача здійснити переміщенні топкового мазуту М-100 у кількості 1813, 00 тонн, що знаходився на відповідальному зберіганні Позивача, на ВАТ «Білоцерківська ТЕЦ».

На виконання вищевказаного наряду Позивачем було складено Акт №1 (копія є у матеріалах справи), відповідно до якого Відповідачем було відпущено матеріальні цінності державного резерву у кількості 1545, 209 тонн. топкового мазуту М-100.

Згідно Акту №2 на виконання наряду №2-7/87М від 16.06.1999 року Позивачем було відпущено ВАТ «Білоцерківська ТЕЦ»матеріальні цінності державного резерву –мазут М-100 у кількості 240, 171 тонн.

Пунктом 3 Порядку перерахунку регульованих цін (тарифів) на товари і послуги, встановлені не у національній грошовій одиниці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Про удосконалення порядку формування цін»від 18.12.1998 р. №1998, імпортну складову ціни (тарифу) визначено для перерахунку у національну грошову одиницю за курсом Національного банку станом на 1 грудня 1998 р. (3,4270 гривні за 1 долар США).

10.11.2006 р. Позивачем було направлено на адресу Відповідача Вимогу про стягнення боргу в сумі 14 327 513, 60 грн. №12-1081 (копія вимоги з доказом відправлення є у матеріалах справи), відповідно до якої Позивач вимагав від Відповідача відшкодувати йому витрати на відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву у розмірі 14 327 513, 60 грн., що складається з витрат на відповідальне зберігання у розмірі 9 946 833, 21 грн., курсової різниці по спожитому природному газу в розмірі 4 353 900, 14 грн., витрат, пов‘язаних з перекачуванням мазуту у цистерни – 26 780, 25 грн.

Зазначену Вимогу Відповідачем залишено без відповіді, будь-яких грошових коштів на користь Позивача Відповідачем не перераховувалося.

Проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази, пояснення представників Позивача та Відповідача, які брали участь у судовому засіданні, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно пункту 5 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв»відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Станом на момент знаходження матеріальних цінностей на відповідальному зберіганні Позивача, була чинною Інструкція про порядок фінансування заходів з мобілізаційної підготовки народного господарства, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 30.05.1996 р. №111/03 (надалі –«Інструкція»; має гриф «Таємно»). Відповідно до зазначеної Інструкції передбачалося, що відшкодування витрат, пов‘язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей мобрезерву здійснюється відповідно до кошторисів, які складаються у визначеній формі підприємствами –відповідальними зберігачами і надсилаються Держкомрезерву України. Також, зазначеною Інструкцією встановлено, які саме витрати з зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву підлягають відшкодуванню відповідальним зберігачам з боку Держкомрезерву України.

Таким чином, за період 1994-1998 рр. відповідно до норм чинного на той час законодавства України відшкодування витрат відповідальним зберігачам матеріальних цінностей мобілізаційного резерву підлягало здійсненню на підставі відповідних кошторисів, складених у визначеній законодавством формі та надісланих підприємствами –відповідальними зберігачами Держкомрезерву України.

Постанова Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 р. №532, якою було затверджено Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву (надалі –«Порядок»), набрала чинність з моменту її офіційного опублікування 29.05.2002 р.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Оскільки норми Порядку були прийняті та набрали законної сили після закінчення відповідального зберігання матеріальних цінностей Позивачем, і вказаним Порядком та іншими законодавчими актами прямо не передбачено можливість його застосування до правовідносин, що передували даті його прийняття, то суд приходить до висновку, що норми Порядку не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому доводи сторін з приводу застосування норм вказаного Порядку є такими, що не підлягають врахуванню судом під час розгляду справи та прийняття рішення. Даний висновок суду поділяється також Експертним висновком (стор. 14).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення Цивільного Кодексу України застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правовідносини з приводу відповідального зберігання Позивачем матеріальних цінностей мобілізаційного резерву мали місце у період з 1994 р. по 1998 р. Таким чином, зазначені правовідносини виникли та припинилися до моменту набрання чинності Цивільним кодексом України.

У період існування правовідносин між сторонами з приводу відповідального зберігання Позивачем матеріальних цінностей мобілізаційного резерву чинним був Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 р. (надалі –«ЦК УРСР»).

Статтею 71 ЦК УРСР встановлювався загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) у три роки.

Аналогічний строк позовної давності, протягом якого порушене право підлягає захисту судом, встановлено також ст. 257 нині діючого Цивільного кодексу України.

Статтями 74-75 ЦК УРСР визначалося, що вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Статтею 76 ЦК УРСР встановлено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 ЦК УРСР.

Випадки зупинення перебігу строків позовної давності встановлювалися ст. 78 ЦК УРСР, відповідно до якої перебіг строку позовної давності зупиняється: якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна і невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); в силу встановленої законодавством Союзу РСР або Української РСР відстрочки виконання зобов'язань (мораторій).

Перебіг строку позовної давності зупиняється, якщо зазначені в цій статті обставини виникли або продовжували існувати в останні шість місяців строку давності, а якщо цей строк менший шести місяців - протягом строку давності.

Згідно з ст. 79 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності переривається пред'явленням позову в установленому порядку.

Статтею 83 ЦК УРСР встановлено, що позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом; на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР; у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги.

Таким чином, відповідно до норм ЦК УРСР, порушене право Позивача підлягало захисту судом у разі звернення Позивача за захистом протягом встановленого законом загального 3-річного строку позовної давності з моменту, коли Позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Правовідносини з приводу відповідального зберігання матеріальних цінностей державного мобілізаційного резерву, існували між Позивачем та Відповідачем у період з 1994 р. по червень 1998 р.

Таким чином, оскільки між Позивачем та Відповідачем відсутні будь-які договори або угоди, якими встановлювався б інший порядок здійснення відшкодування витрат Позивача з відповідального зберігання матеріальних цінностей державного мобілізаційного резерву, ніж той, що передбачений чинним на момент існування спірних правовідносин, законодавством, то Позивач повинен був звернутися до суду за захистом свого порушеного права протягом строку позовної давності, тобто - не пізніше червня 2001 року.

Позовну заяву Позивачем подано до суду лише 02.08.2007 р., тобто, після закінчення строку позовної давності, встановленого законом.

Згідно зі ст. 32 та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Такі обставини доводяться сторонами та встановлюються судом на підставі доказів у справі, які подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Доказами у справі можуть бути письмові і речові докази, висновки судових експертів, а також пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказів зупинення або переривання строку позовної давності Позивачем або Відповідачем до суду не надавалося, і у матеріалах справи будь-які докази з цього приводу відсутні. Правовідносини між Позивачем та Відповідачем не відносяться до тих правовідносин, на які не поширюються вимоги щодо позовної давності.

Згідно з ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Доказів поважності причин пропуску строку позовної давності Позивачем до суду не надавалися, і у матеріалах справи такі докази відсутні.

Таким чином, Господарський суд міста Києва, оцінюючи зібрані у справі докази у порядку, передбаченому ст. 43 ГПК України, приходить до висновку, що вони вказують на те, що Позивачем було пропущено строк позовної давності, протягом якого порушене право підлягало захисту судом, і не було надано доказів того, що такий строк позовної давності було порушено Позивачем з поважних причин. За таких умов, з огляду на імперативний характер норми ст. 75 ЦК УРСР, суд не вбачає можливості для здійснення захисту будь-яких прав Позивача, що є предметом спору.

З огляду на це, Господарський суд міста Києва вважає, що у позові Позивачу слід відмовити.

Оскільки у задоволенні позовних вимог Позивачу відмовлено, то, згідно ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на Позивача у повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р., ст.ст. 71, 72, 74, 75, 165 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 р., ст.ст. 2, 5, 32, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його підписання.

Суддя                                                                                                     Н. І. Качан

Дата підписання рішення 02.06.2008 року.