ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

справа № 4/227

"27" жовтня 2008 р. м.Чернівці

13:18

Господарський суд Чернівецької області в складі головуючого судді Проскурняка О.Г., при секретарі Ратушенко О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов, де:

позивач Чернівецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів

відповідач Державне комунальне підприємство “Чернівціводоканал”

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів –47686,79 грн.

Представники:

Від позивача – Берекет А.О.

Від відповідача –Коватар А.В., Попов В.Д.

В засіданні приймав участь

СУТЬ СПОРУ: Чернівецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося з позовом до Державного комунального підприємства “Чернівціводоканал” про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у сумі 47686,79 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідно до статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991 року № 875-ХІІ встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Далі позивач стверджує, що на підставі поданого відповідачем звіту форми 10-ПІ “Про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2007 рік” середньооблікова чисельність штатних працівників складає 786 осіб, тому норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів складає 31 особу, однак на підприємстві працевлаштовані лише 27 інвалідів тобто не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування 4 інвалідів. Позивач зазначає, що згідно статті 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991 року № 875-ХІІ, відповідач за порушення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів зобов’язаний сплатити суму адміністративно-господарських санкцій до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. Позивач вказує, що відповідач суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування 4 інвалідів не перерахував, а тому повинен сплатити на користь позивача санкції у розмірі 46333,84 грн. та пеню у сумі 1352,95 грн.

Відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки вважає, що створив необхідні 4 робочі місця для працевлаштування інвалідів, про що повідомляв Чернівецький міський центр зайнятості про необхідність направлення інвалідів для працевлаштування, а також Чернівецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, надавав оголошення у засоби масової інформації. При цьому стверджує, що відповідно до листа Чернівецького міського центру зайнятості від 23.05.2008 року № 27-12/3303 бажаючих працювати на робочих місцях про наявність яких був інформований центр зайнятості не було. Далі відповідач вказує, що шляхом безпосереднього звернення на підприємство було працевлаштовано одного інваліда. На думку відповідача , підприємство не може нести відповідальності, оскільки ним вжито всіх необхідних заходів щодо недопущення господарського правопорушення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

Згідно частини 1 статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991 року № 875-ХІІ визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

У відповідності до поданого відповідачем звіту форми 10-ПІ “Про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2007 рік” середньооблікова чисельність штатних працівників складає 786 особи, тобто норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становить 31 особу, а працевлаштовано інвалідів 27 осіб.

Частиною 3 статті 18 Закону України № 875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 “Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації необхідної, для організації їх працевлаштування” затвердженого постановою КМУ від 31 січня 2007 р. № 70 визначено, що інформацію про наявність вільних робочих місць ( вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.

Так, відповідач на виконання вимог Закону України № 875-ХІІ та означеного Порядку відповідно до наказу № 92 від 16.04.2007 року про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, виділив 10 робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2007 році. При цьому, відповідач згідно звітів про наявність вакансій щомісячно інформував Чернівецький міський центр зайнятості про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів. У звітах, що подавались до Чернівецького міського центру зайнятості протягом 2007 року міститься інформація на вакантні посади на працевлаштування інвалідів у кількості 9 осіб. Окрім того, відповідач згідно акту виконаних робіт та рахунків фактур № 00122 № 00002105, ксерокопій з газет, здійснював оголошення в газетах з метою повідомлення про працевлаштування інвалідів, а також відповідно до листа від 19.04.2007 р. звертався до Чернівецького обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів у зв’язку з необхідністю направлення інвалідів для працевлаштування.

Так, відповідно до листа Чернівецького міського центру зайнятості № 27-12/3303 від 23.05.2008 року, у 2007 році на обліку в центрі зайнятості не перебували інваліди відповідно до поданих заявок та, які виявили бажання працювати в ДКП “Чернівціводоканал”.

Як вбачається з довідки ДКП “Чернівціводоканал” № 17/4058 від 26.09.2008 року, наказу № 94-к від 02.10.2007р., довідки МСЕК, у 2007 році було працевлаштовано одного інваліда за безпосереднім зверненням до підприємства.

Частиною 1 статті 18 Закону України № 875-ХІІ передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ організацій чи до державної служби зайнятості.

Частиною 3 статті 18 Закону України № 875-ХІІ на підприємства покладено обов’язок надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів.

Частиною 3 статті 18-1 Закону України № 875-ХІІ визначено, що державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що відповідачем відповідно до вимог Закону України № 875-ХІІ та означеного Порядку виконано в повному обсязі обов’язок щодо створення та виділення робочих місць для працевлаштування 4 інвалідів та належним чином подано необхідну інформацію для працевлаштування інвалідів.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що відповідачем відповідно згідно Закону України № 875-ХІІ та означеного Порядку вжито всіх необхідних та залежних від нього заходів для працевлаштування інвалідів на створені робочі місця у кількості 4 осіб, однак Чернівецьким міським центром зайнятості не направлялись інваліди та безпосередньо на підприємство для працевлаштування звернувся лише один інвалід, який був працевлаштований.

Таким чином, відповідно до частини 1 статті 18 Закону України № 875-ХІІ, відповідачем у 2007 році повністю забезпечено право інвалідів на працевлаштування в ДКП “Чернівціводоканал”, що безпосередньо звернулись на підприємство або які б направлялись державною службою зайнятості.

Так, позивач не надав суду доказів, що окрім вищевказаного інваліда на підприємство звертались інваліди або направлялися інваліди центром зайнятості для працевлаштування, та їм було відмовлено у працевлаштуванні на вакантні робочі місця.

Як наслідок, позивач не довів вини відповідача, як необхідної умови для застосування відповідальності у вигляді адміністративно господарських санкцій.

Відповідно до пункту 3.3. “Довідки про результати вивчення та узагальнення судової практики застосування статей 19, 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” ВАСУ від 23.08. 2007 року зазначено, що при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення

зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій. Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Вважається, що застосування принципу вини як умови відповідальності пов'язане з

необхідністю доведення порушення зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько–правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Часиною 2 статті 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. ( постанова Верховного Суду України від 15.03.2005 року № 27/64).

Таким чином, відповідачем повністю доведено обставини стосовно того, що підприємством вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За таких обставин відсутні правові підстави для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій передбачених статтею 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991 року № 875-ХІІ.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку у задоволенні позову, відмовити.

Керуючись статтями 94, 158, 160 –163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд —

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову, відмовити.

Постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Порядок і строки апеляційного оскарження.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                    О. Г.Проскурняк