ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

08.04.08                                                                                           Справа № 4/253-30/43

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді                                                             Процика Т.С.

суддів                                                                                Городечної М.І.

Кузя В.Л.

при секретарі судового засідання Трускавецькому В.П.

розглянув           у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерне товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз»( далі ВАТ «Львівгаз») № 06-8517 від 29.11.2007 р.

на рішення          Господарського суду Львівської області від 08.11.2007 р.

у справі           № 4/253-30/43

за позовом           Дочірня компанія «Укртрансгаз»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз»(далі УМГ «Львівтрансгаз»), м. Львів

до відповідача ВАТ «Львівгаз», м. Львів

про           стягнення 18 353 261,33 грн.

за участю представників:

від позивача –Колодко В.І. –провідний юрисконсульт;

від відповідача - Жила В.М. –юрист.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 22.01.2008р. та від 12.02.2008р. розгляд справи відкладався.

Представникам сторін права і обов’язки, передбачені ст.22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), роз’яснено.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.11.2007р., суддя Н. Мороз, позов задоволено частково, стягнуто з ВАТ «Львівгаз»на користь ДК «Укртрансгаз»НАК «Нафтогаз України»в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз»11 737,58 грн. –3 % річних, 84 890,87 грн. інфляційних втрат, 25 000 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, в частині стягнення основного боргу - провадження у справі припинено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване положеннями норм ст.ст. 526, 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.ст. 179, 180, 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) та ст.80 ГПК України, а також зокрема тим, що:

-          основний борг в сумі 4 695 031, 60 грн. відповідач сплатив після звернення позивача з позовом до суду;

-          матеріалами справи, зокрема актами виконаних робіт по транспортуванню природного газу у 2006 році, підписаними обома сторонами, платіжними дорученнями та банківськими виписками (в матеріалах справи) спростовуються твердження відповідача про відсутність укладеного договору, оскільки зазначені докази містять посилання на договір №Тр-Н10/2005 від 01.02.2005р. Відтак, посилання відповідача на Постанову КМУ і НБУ від 13.11.1998р. №1785 «Про вдосконалення розрахунків за спожитий газ» та Постановою НКРЕ від 12.07.2000р. №759 «Про затвердження алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільчі рахунки газових підприємств НАК «Нафтогаз України»за поставлений природний газ», якими, на його переконання, не передбачено обо»вязку ВАТ «Львівгаз» розраховуватися власними коштами за послуги з транспортування природного газу для потреб населення, є безпідставними, оскільки розроблений Постановою НКРЕ від 12.07.2000р. №759 алгоритм визначає послідовність дій підприємства та банків, що їх обслуговують при надходженні коштів на розподільчі рахунки підприємств за поставлений природний газ. Цей алгоритм не впливає на домовленість сторін за договором щодо строків оплати вартості поставленого товару і не припиняє зобов»язання боржника по оплаті боргу кредитору, у тому числі шляхом реалізації свого права на стягнення боргу з споживачів природного газу;

-          грошовими зобов”язаннями відповідача перед позивачем є грошова сума, що визначена з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних. Згідно поданого позивачем розрахунку позовних вимог, інфляційні втрати становлять 84 890,87 грн., 3 % річних- 11737,58 грн., які підлягають до стягнення з відповідача в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ВАТ «Львівгаз», відповідач у справі, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 08.11.2007р. у справі № 4/253-30/43 в частині стягнення з ВАТ «Львівгаз»3 % річних, інфляційних втрат, державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, прийняти нове рішення, яким відмовити ДК «Укртрансгаз»НАК «Нафтогаз України»в задоволенні зазначених вимог. В решті залишити рішення без змін.

Скаржник посилається на те, що при винесенні оскаржуваного рішення господарським судом неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема, покликається на те, що між сторонами не укладався договір на 2006р. на транспортування природного газу магістральними трубопроводами для потреб населення. Послуги позивачем надавались на виконання Постанови КМУ №1729 від 27.12.2001р., якою затверджено «Порядок забезпечення споживачів природним газом», та згідно якої ВАТ «Львівгаз»виконує диспетчерську функцію з контролю та регулювання надходження і реалізації природного газу, а у разі неповного проведення розрахунків за спожитий природний газ та надані послуги з його транспортування припиняє подачу газу споживачам у встановленому порядку. Постановою КМУ і НБУ від 13.11.1998р. №1785 «Про вдосконалення розрахунків за спожитий газ»та Постановою НКРЕ від 12.07.2000р. №759 «Про затвердження алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільчі рахунки газових підприємств НАК «Нафтогаз України»за поставлений природний газ» не передбачено обов”язку ВАТ «Львівгаз» розраховуватися власними коштами за послуги з транспортування природного газу для потреб населення. Таким чином, на переконання скаржника, оскільки не було прострочення грошового зобов»язання, то відсутні правові підстави для нарахування та стягнення штрафних санкцій у вигляді 3% річних та інфляційних втрат.

Представник УМГ «Львівтрансгаз», позивача у справі, в судовому засіданні 08.04.2008р. заперечив проти доводів скаржника, викладених в апеляційній скарзі, просить рішення Господарського суду Львівської області від 08.11.2007р. у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача – без задоволення з підстав правомірності і обґрунтованості рішення.

Представник скаржника підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заслухавши пояснення представників сторін у судових засіданнях, суд встановив наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом і це вбачається з матеріалів справи, на виконання умов, укладеного між ДК «Укртрансгаз»НАК «Нафтогаз України»в особі філії УМГ «Львівтрансгаз» та ВАТ «Львівгаз»договору №Тр-н 10/2004 від 01.10.2004р. на надання послуг по транспортуванню природного газу магістральними трубопроводами та угоди №Тр-Н10/2005 про пролонгацію договору від 01.02.2005р., позивач за період з січня по грудень (включно) 2006 року поставив відповідачу природний газ для потреб населення, його одоризації (п.1.1 договору) в об’ємі 1042061, 212 тис. куб. м. на загальну суму 18 313 514, 35 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу, підписаними представниками сторін та завіреними печатками компанії та товариства, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до п.6.2 зазначеного вище договору розрахунки за газ здійснюються Газозбутовим підприємством (відповідачем у справі) шляхом щоденного перерахування грошових коштів на рахунок позивача в порядку і строки, встановлені Алгоритмом розподілу коштів, затвердженого постановою НКРЕ від 12.07.2000р. №759 «Про затвердження алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств НАК «Нафтогаз України»за поставлений природний газ», та отриманих у звітному періоді пільг і субсидій.

Згідно з ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1, ч.6 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб’єктами господарювання товарів негосподарюючим суб’єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу.

Згідно із ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. При цьому, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Тобто, підстави виникнення зобов’язань (цивільних прав та обов’язків) встановлені ст.11 ЦК України, виникають, зокрема, з договорів (що і є у цьому випадку), тобто носять диспозитивний характер. Це полягає у обов'язку сторін договору виконувати взяті на себе зобов'язання, визначені умовами цього договору.

Згідно з ст.509 ЦК України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.174 ГК України Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1, ч.2, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відповідними розрахунками, сума основного боргу у відповідності до договору на день заявлення позову становила 4 695 031, 60 грн., яка була сплачена відповідачем до прийняття місцевим господарським судом рішення у справі. За таких обставин, місцевий господарський суд правомірно припинив провадження у справі в частині стягнення основного боргу.

Що стосується стягнення інфляційних та трьох відсотків річних, то і в цій частині судова колегія вважає обгрунтованим рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.4 ст.232 ГК України відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

За період з 30 листопада 2006р. по 31 січня 2007р. розмір інфляційних нарахувань становить 84 890, 87 грн. , а також три проценти річних від простроченої суми за цей же період становить 11 737, 58 грн.

Щодо посилань відповідача на неукладення між сторонами договору на 2006р. на транспортування природного газу магістральними трубопроводами для потреб населення, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про протилежне.

Так, судом першої інстанції правомірно встановлено, що згідно п.1 укладеної угоди №Тр-Н10/2005 від 01.02.2005р. про пролонгацію договору №Тр-Н10/2004 від 01.10.2004р. про надання послуг по транспортуванню природного газу магістральними трубопроводами для потреб населення (а.с. 13), строк дії договору №Тр-Н10/2004 продовжено до 31.12.2005р. Згідно п.2, зазначений договір в подальшому вважається щорічно продовженим на тих самих умовах, якщо за місяць до закінчення календарного року однією із сторін не буде заявлено про відмову від цього договору, або його перегляд.

В матеріалах справи відсутні докази зміни чи припинення договору. Разом з тим, актами виконаних робіт по транспортуванню природного газу у 2006 році, підписаними обома сторонами, платіжними дорученнями та банківськими виписками (наявні в матеріалах справи) спростовуються твердження відповідача про неукладення договору, оскільки зазначені докази містять посилання на договір №Тр-Н10/2005 від 01.02.2005р.

Окрім того, в матеріалах справи наявний лист ВАТ «Львівгаз»№06-213 від 17.01.2007р., яким останнє підтвердило пролонгацію договору №Тр-н 10/2004 на надання послуг по транспортуванню природного газу магістральними трубопроводами для потреб населення від 01.10.2004р. до 31.12.2007р. на попередніх умовах визначеними сторонами.

Таким чином, твердження скаржника про те, що місцевим господарським судом безпідставно не застосовано до даних правовідносин вимоги ст. 530 ЦК України не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки спростовуються вищенаведеним.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно задоволив позовні вимоги в частині стягнення 11 737,58 грн. –3 % річних та 84 890,87 грн. інфляційних втрат як обґрунтовано заявлені.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідач не подав у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтували неправомірність і безпідставність оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В :

1.          Залишити рішення Господарського суду Львівської області від 08.11.2007р. у справі № 4/253-30/43 без змін, апеляційну скаргу ВАТ “Львівгаз” - без задоволення.

2.          Судові витрати за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку

Постанова оформлена і підписана 14.08.2008р.

Головуючий-суддя                                                            Процик Т.С.

суддя                                                            Городечна М.І.

суддя                                                            Кузь В.Л.