ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"24" вересня 2008 р.

Справа № 22/134-08-3258

За позовом: Приватного підприємства "БІОЛОГІЧНА СТАНЦІЯ";

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "НЕРУМ";

про визнання недійсним договору оренди

Суддя Торчинська Л.О.

Представники:

Від позивача: -не з'явився;

Від відповідача: Бойко І.О. –за довіреністю №27/08/01-НР від 27.08.2008р. та Покась О.С. –за довіреністю №18/09/02-НР від 18.09.2008р.;

СУТЬ СПОРУ: Позивач, ПП «Біологічна станція»(далі - ПП), звернулося до суду з позовною заявою до ТОВ «Нерум»(далі - ТОВ) про визнання недійсним договору оренди морських тварин (дельфінів-афалін та морських котиків).

Представник позивача в судове засідання не з’явився, витребуваних судом уточнень позовних вимог щодо повернення орендованих тварин не надав.

Представники відповідача - ТОВ в судовому засіданні позов не визнали повністю, посилаючись на відсутність правових підстав для задоволення позову.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача, суд встановив:

Згідно з договором оренди від 01.04.2007 року ПП передало, а ТОВ прийняло в оренду 4 чорноморських дельфінів-афалін та 3 морських котиків, терміном до 31.03.2008 року.

На думку позивача, в договорі відсутні такі істотні умови, як: індексація вартості майна, порядок використання амортизаційних відрахувань, відновлення орендованого майна, визначення в договорі неустойки чи іншого способу забезпечення зобов’язання, страхування орендованого майна та забезпечення його пожежної безпеки.

З огляду на це позивач просив визнати зазначений договір недійсним у відповідності зі ст. 207 ГК України та зобов’язати відповідача повернути ПП орендованих тварин в кількості 8 штук (з врахуванням дельфіна, що народився під час перебування орендованих тварин у ТОВ).

Представник відповідача - ТОВ в судовому засіданні позов не визнав, надав суду відзив, в якому заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Тобто вказана стаття містить вичерпний перелік підстав для визнання угоди недійсною, який не підлягає розширеному тлумаченню. Оскільки сторонами при укладенні спірного договору оренди було додержано всіх умов, які встановлені ст. 203 ЦК України, то підстави для визнання його недійсним відсутні. Отже, відсутність умов договору не передбачена законодавством як підстава для визнання цього договору недійсним.

Крім того, представник ТОВ вважає, що всі умови договору, які є істотними але не оговорені в договорі, мають регулюватись сторонами згідно законодавства як такі, що випливають з умов реалізації даного договору.

Представник ТОВ також заперечує проти застосування до спірних правовідносин норм Господарського кодексу України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки вважає, що їх дія на ці правовідносини не розповсюджується.

Розглянувши матеріали справи суд доходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог з наступних підстав:

Відповідно ст. 203 ЦК України до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема є те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсності на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Для визнання угоди недійсною з підстав, передбачених наведеною правовою нормою господарським судам, необхідно встановити обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, договір оренди може вважатися укладеним лише за наявності у ньому всіх істотних умов. Підписання обома сторонами тексту спірного договору свідчить про те, що при його укладенні між сторонами була досягнута згода по всім істотним умовам, які вони розглядали як необхідні для договору оренди. Наявність чи відсутність в договорі істотних умов відноситься до питання порядку укладення договору і не може бути підставою для визнання недійсним договору оренди.

За таких обставин, підтверджена матеріалами справи відсутність у договорі оренди певних істотних умов не є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України. Так, відповідно ст. 630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту.

Отже, суд доходить висновку, що визнання правочину неукладеним та визнання правочину недійсним регулюються різними нормами матеріального права.

Суд вважає помилковим посилання позивача на ч. 1 ст. 207 ГК України з огляду на наступне. ЦК України містить загальні правила про недійсні правочини - правочини, які не створюють тих наслідків, на які вони направлені (частина перша статті 216 ЦК України).

Ст. 207 ГК України у суперечності із ЦК України фактично розглядає як оспорювані (ч.1 ст. 207 ГК України) всі ті зобов'язання, які виникають з правочинів, які за ЦК України є нікчемними. У ч. 2 ст. 207 ГК України вживається термін "нікчемна умова", але визначення відповідного поняття відсутнє. У ч. 3 ст. 207 ГК України встановлюється, що виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним, припиняється з дня набрання рішенням суду законної сили, та передбачає можливість визнання зобов'язання недійсним на майбутнє, що також суперечить ст. 236 ЦК України.

Таким чином, ст. 207 ГК України не містить особливостей регулювання господарських відносин, а містить загальні правила про недійсність господарських зобов'язань, які суперечать ЦК України як за термінологією, так і за змістом. Тому стаття 207 ГК України відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 4 ЦК України, абз. 2 ч. 1 ст. 4 ГК України застосовуватись не може.

За таких обставин позовні вимоги позивача не є обґрунтованими, не підтверджені матеріалами справи та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові Приватного підприємства «Біологічна станція»–відмовити повністю.

Рішення суду набуває законної сили в порядку ст.85 ГПК України.

Рішення підписано 29.09.2008р.

Суддя Торчинська Л.О.