ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2008 р.                                                   Справа № 11-03-10/1052

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Довганя К.І.., при секретарі судового засідання Захаровій А.Г., за участю представників сторін: позивача –Мицька Р.М. –за довіреністю, відповідача –Горянін А.О. за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ДК “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” до ВАТ по газопостачанню та газифікації „Черкасигаз” про стягнення 4 488 846,48 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Подано позов про стягнення 2299925,80 грн. боргу за поставлений природний газ, 358466,44 грн. пені, 160994,80 грн. штрафу, 1357914,06 грн. інфляційних, 311545,38 грн. –3% річних.

В ході розгляду справи позивач подав суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якою просить суд стягти з відповідача борг у заявленій до стягнення сумі, 358466,44 грн. пені, 160994,80 грн. штрафу, 2268912,22 грн. інфляційних, 461466,14 грн. –3% річних. Заяву вмотивовано збільшенням періоду нарахування

Представник позивача позов підтримав за уточненими вимогами.

Відповідач у письмових запереченнях на позовну заяву та заяву про збільшення позовних вимог позов визнав частково, на суму боргу 2299925,80 грн., проти решти вимог позивача заперечив. В обгрунтування заперечень відповідач послався на те, що прострочення виконання грошового зобов’язання перед позивачем пов’язане з оплатою населенням комунальних послуг з газопостачання, до набрання чинності ЦК України. На підставі цього та наявності заборгованості населення перед відповідачем за надані послуги, відповідач вважає, що вимоги позивача в частині нарахування та стягнення сум інфляційних, річних, суперечить положенням ч. 2 ст. 214 ЦК Української РСР. Крім того відповідач повідомив суд, що відносно нього господарським судом порушено та здійснюється провадження у справі про банкрутство, а тому з посиланням на приписи п. 4 ст. 12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, відповідач заперечує проти нарахування пені, штрафу. Також відповідач послався на відсутність його вини у простроченні грошового зобов’язання.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав заперечення проти позову з названих вище підстав.

Заслухавши пояснення представників сторін , дослідивши наявні у справі докази , суд встановив наступне.

На підставі договору №06/01-804 на постачання природного газу, укладеного сторонами 28.12.2001р. позивач, у період з січня по грудень 2002р., поставив відповідачеві природний газ, вартість якого, за встановленою сторонами ціною, становить 54775157,71грн.

За умовами договору розрахунки сторін за поставлений газ мали здійснюватись відповідачем щомісячно до 10 числа місяця, наступного за звітним.

До подачі позивачем позову до суду відповідач сплатив позивачеві вартість газу частково, на суму 52475231,91грн., при цьому порушуючи встановлені договором строки розрахунків.

Виходячи з наданих суду письмових доказів, а саме копій вказаного договору, додаткових угод та протоколів узгодження розбіжностей до нього, актів приймання-передачі газу, розрахункових документів, судом встановлено, що заборгованість перед позивачем становить 2299925,8 грн.

Наявність вказаного боргу та стоків, у які відповідачем частково погашався борг сторонами не оспорюється.

Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускаються.

Оскільки відповідачем умови договору, щодо строків та розміру оплати придбаного природного газу належним чином не виконані, на час розгляду справи сума основного боргу 2299925,80 грн. ним не погашена, то вона підлягає до стягнення на користь позивача.

Згідно з п.п. 6.2 договору позивачем нарахована та заявлена до стягнення з відповідача пеня, в розмірі 358466,80 грн. за період з 17.02.2004 р. по 16.02.2005 р. тобто за 1 рік (365 днів).

Згідно з ч. 6, ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконаним.

За договором сторін зобов’язання по оплаті поставленого газу мало виконуватись відповідачем щомісячно, до 10 числа, наступного за звітним місяця. Згідно з позовною заявою та поданими до неї матеріалами, остаточна оплата поставленого позивачем у 2002 році газу мала бути здійснена відповідачем до 10 січня 2003 року.

Виходячи з цього встановлений Законом шестимісячний термін нарахування пені закінчився 11.06.2003 р.

За таких обставин нарахування позивачем пені за період з 17.02.2004 р. по 16.02.2005 р. не відповідає чинному законодавству, зокрема ст. 232 ГК України та умовам укладеного сторонами договору.

Крім того судом встановлено, що 15.08.2003 року господарським судом Черкаської області порушено провадження у справі №10/3108 про банкрутство ВАТ “Черкасигаз”, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Провадження у справі про банкрутство відповідача знаходиться у процедурі розпорядження майном боржника за Законом України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” та “Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу”.

Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань.

Згідно з цими положеннями Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” також не підлягає нарахуванню та стягненню з відповідача заявлена позивачем до стягнення пеня.

На підставі порушення відповідачем грошових зобов’язань, з посиланням на положення ст.. 625 ЦК України позивачем нараховано та заявлено до стягнення 2268912,22 грн. на які збільшилась сума боргу внаслідок інфляції, 461466,14 грн. –3% річних за час прострочення, а саме з 01.2003 по 03.2007 р.

Заперечення проти позовних вимог в цій частині відповідач також мотивує дією введеного господарським судом мораторію, впродовж якого не нараховується неустойка, не застосовуються інші санкції за невиконання грошового зобов’язання.

Заперечення відповідача в цій частині позову з посиланням на приписи ч.4 ст.12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” не можуть бути прийняті судом, оскільки сплата боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції та нарахування 3% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов’язання, в контексті ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи санкцією.

В той же час суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми на які збільшився борг внаслідок інфляції та 3% річних за період з 01.2003 р. до 01.2004 р. задоволенню не підлягають з таких мотивів.

Підставою нарахування та стягнення вказаних виплат до набрання чинності ЦК України( 01.01.2004 р.) являлась ст. 214 ЦК Української РСР.

Згідно з ч. 2 Закону України “Про внесення зміни до статті 214 Цивільного кодексу Української РСР” цей закон не поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового зобов’язання, пов’язаного з оплатою населенням комунальних послуг.

За умовами договору №06/01-804 на постачання природного газу, укладеного сторонами 28.12.2001р., заборгованість по оплаті якого є предметом цього позову, поставлений позивачем відповідачу для потреб населення(п.1.1 договору).

Згідно з поданою суду інформацією про обсяги дебіторської заборгованості населення перед відповідачем за газ, станом на 01.01.2004 року, становила 5827000,70 грн., що значно перевищує суму боргу відповідача перед позивачем.

За таких обставин суд вважає, що підстави для стягнення з відповідача боргу, що виник внаслідок інфляції в сумі 822086,68 грн., та 3% річних в сумі 233644,69 грн. нараховані позивачем за період з 01.2003 р. до 01.01.2004 року (набрання чинності ЦК України) відсутні.

Цивільний кодекс України, зокрема ст. 625 Кодексу, не містить обмежень щодо застосування відповідальності за невиконання чи несвоєчасне виконання грошових зобов’язань, а тому в решті вимоги позивача щодо стягнення з відповідача сум, на які збільшився борг у зв’язку із інфляцією та 3% річних є обгрунтованими.

Позивачем з посиланням на ч.2 ст.230 ГК України нарахований та заявлений до стягнення штраф в розмірі 160994,80 грн.(7% від суми боргу)

Ст.ст.230, 231 ГК України містять наступні приписи.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Застосування такого виду забезпечення виконання зобов’язання не передбачено договором сторін.

Крім того висновок позивача щодо його належності до суб’єктів господарювання державного сектору економіки є довільними і не ґрунтуються на Законі.

За таких обставин посилання позивача у позовній заяві на норми ст. 230 ГК України, в обґрунтування вимоги про стягнення штрафу суд вважає необґрунтованими а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Оскільки спір виник з вини відповідача, тому згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на нього пропорційно задоволених вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягти з відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Черкасигаз”, м. Черкаси, вул. Громова, 142, код 03361402, на користь Дочірньої компанії „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України”, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, код 31301827 - 2299925,80 грн. боргу по оплаті поставленого газу, 1446825,54 грн. боргу, що виник внаслідок інфляції, 227821,45 грн. 3% річних, 12310,00 грн. відшкодування сплаченого державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Наказ видати.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського міжобласного апеляційного господарського суду.

Суддя                                                                                          Довгань К.І.