ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.10.08 р.                     Справа № 38/279

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді: Н.В.Будко

при секретарі судового засідання:          І.О.Губенко

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи

за позовом:          Товариства з обмеженою відповідальністю „Арес-ЛТД” м.Донецьк

до відповідача:          Державного підприємства „Селидіввугілля” м.Селідове в особі Відокремленого підрозділу Шахта „Росія” м.Новогродівка Донецької області

про:          спонукання відповідача перерахувати на розрахунковий рахунок позивача 250 997грн. 85коп. і поновлення строку позовної давності як такого, що пропущений з поважної причини

за участю:

представників сторін:

від позивача: Просоленко А.Н., Дастик Т.М., Фадєєв А.В. по дов.;

від відповідача: Гребенюк О.М. по дов.;

З 13.10.08р. по 23.10.08р. у судовому засіданні

згідно ст. 77 Господарського процесуального

кодексу України оголошувалась перерва.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю „Арес-ЛТД” м.Донецьк, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Державного підприємства „Селидіввугілля” м.Селідове в особі Відокремленого підрозділу Шахта „Росія” м.Новогродівка Донецької області, про спонукання відповідача перерахувати на розрахунковий рахунок позивача 250 997грн. 85коп. і поновлення строку позовної давності як такого, що пропущений з поважної причини (т.1 а.с.2-3).

Також в ході розгляду справи позивач подав письмову заяву №110 від 28.09.07р. про поновлення строків позовної давності (т1 а.с.29-30).

Під час розгляду спору позивач письмовою заявою від 25.12.07р. (т.2 а.с.68) уточнив позовні вимоги згідно ст. 22 Господарського процесуального кодексу України та просить суд стягнути з відповідача заборгованість по договору №76/2000 від 07.03.2000р. в сумі 200 872грн. 68коп. Від позовних вимог в частині стягнення заборгованості по договору №Р17/3 від 17.03.2000р. в сумі 63 491грн. відмовляється.

Крім того, заявою №122 від 06.10.08р. позивач ще раз уточнив позовні вимоги згідно ст. 22 Господарського процесуального кодексу України і просить суд стягнути з відповідача заборгованість по договору №76/2000 від 07.03.2000р. в сумі 200 872грн. 69коп.

Господарський суд розглядає вимоги позивача з урахуванням останнього уточнення.

В обґрунтування вимог позивач посилається на договір №76/2000 від 07.03.2000р., специфікації та додаткові угоди до нього, накладні, довіреності, рахунки, податкову накладну, акти звірки взаєморозрахунків, листи, письмову вимогу про оплату боргу.

Відповідач позовні вимоги з урахуванням останнього уточнення не визнає, оскільки поставка товару за накладною №3/03 від 17.03.2000р. на суму 108 000грн. 00коп. здійснювалась позивачем не по договору №76/2000 від 07.03.2000р., який є підставою позову, а по іншому договору - №17/3 від 17.03.2000р. Крім того, відповідач посилається на те, що позивачем пропущений строк позовної давності згідно ст. 71 ЦК УРСР, у зв’язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін та оцінивши подані докази господарським судом ВСТАНОВЛЕНО:

07.03.2000р. позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю „Арес-ЛТД”, та ДВАТ шахта „Росія” ДП ДХК „Селидіввугілля”, уклали договір №76/2000 (т.1 а.с.10).

Відповідно до п. 3 наказу Міністерства палива та енергетики України від 25.02.03р. №96 “Про реорганізацію ВАТ ДХК “Селидіввугілля” реорганізовані державні відкриті акціонерні товариства, зокрема “Шахта Росія” (т.1 арк. справи 137) шляхом їх злиття та створення на їх базі Державного підприємства “Селидіввугілля”. Пунктом 10 вказаного наказу встановлено, що правонаступником “Шахти Росія” є Державне підприємство “Селидіввугілля”.

Державне відкрите акціонерне товариство Дочірнє підприємство Шахта “Росія” Державної холдингової компанії “Селидіввугілля” м. Новогродівка Донецької області вилучено з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України 16.02.04р., у зв’язку з реорганізацією, що підтверджується листом Головного управління статистики у Донецькій області від 24.02.04р. № 25/1-276 (т.1 арк. справи 138).

Згідно наказу Міністерства палива та енергетики України від 18.08.04р. № 492 “Про створення ДП “Донецька вугільна енергетична компанія” припинена діяльність державних підприємств, в тому числі й Державного підприємства “Селидіввугілля”(пункт 7 наказу т.1 арк. справи 140-141).

Наказом Міністерства палива та енергетики України від 26.05.05р. № 237 “Про реорганізацію ДП “Донецька вугільна енергетична компанія” реорганізовано ДП “Донецька вугільна енергетична компанія” шляхом виділення з його складу відокремлених підрозділів, в тому числі й “Шахта “Росія”, та приєднання його до складу створеного, відповідно до п.6 вказаного наказу, ДП “Селидіввугілля”.

У розділі 3 Статуту Державного підприємства “Селидіввугілля”, ДП “Селидіввугілля” є правонаступником прав та обов’язків відокремленого підрозділу, “Шахта “Росія”, згідно розподільчого балансу.

З вищенаведеного вбачається, що Державне підприємство “Селидіввугілля” м.Селідове Донецької області в особі Відокремленого підрозділу шахта “Росія” є належним відповідачем по справі №38/279.

Строк дії укладеного між сторонами договору встановлено до 31.12.2000р. (п.4.1 договору).

Таким чином, правовідносини між сторонами виникли та були реалізовані до набрання чинності ЦК України.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що вони застосовуються до цивільних та господарських правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

З урахуванням наведеного, в даному випадку підлягає застосуванню Цивільний кодекс УРСР 1963р.

Згідно п.1.1 укладеного договору позивач зобов’язався передати відповідачу продукцію виробничого призначення згідно Специфікацій на суму 200 000грн. 00коп.

У розрахунку до уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що згідно договору №76/2000 від 07.03.2000р. він передав відповідачу товар на суму 200 872грн. 69коп. по накладним №3/03 від 17.03.2000р. на суму 108 000грн., №52 без дати на суму 23 000грн., №4 від січня 2001р. на суму 8993,10грн., №3 від січня 2001р. на суму 14 679,61грн., №12 від лютого 2001р. на суму 46 199,98грн.

Також, в даному розрахунку позивач посилається на те, що факт передачі відповідачу продукції підтверджується довіреностями ИАМ №489218 від 10.03.2000р., ЯГН №328727 від 01.02.01р., ЯГН №928815 від 28.02.01р., ЯДГ №566348 від 12.06.01р., рахунок-фактурами №4 від 2001р., №52 від червня 2001р., актом звірки взаєморозрахунків від 06.04.2000р., актом приймання-передачі від січня 2001р., податковою накладною №4.

Однак перевіривши та оцінивши всі вищенаведені документи, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, господарський суд дійшов висновку, що означені посилання не повністю відповідають обставинам справи та спростовуються наявними в ній доказами.

Відповідно до укладеної між сторонами Специфікації №1 до договору, позивач зобов’язався передати відповідачу гірлянди ЛУ-100, у кількості 300шт., за ціною 266грн. 67коп. без урахування ПДВ, на загальну суму 96 000грн. 00коп. з урахуванням ПДВ.(т.1 а.с.11).

На виконання умов договору та Специфікації №1 до нього, позивач передав відповідачу через його представника Мозоля Є.К., який діяв по довіреності ИАМ №489218 від 10.03.2000р. (т.1 а.с.121), гірлянди у кількості 300шт. за ціною 300грн. без урахування ПДВ, на суму 108 000грн. з урахуванням ПДВ, що підтверджується накладною №3/03 від 17.03.2000р. (т.1 а.с.120).

Висновки стосовно того, що поставка товару по накладній №3/03 від 17.03.2000р. здійснена позивачем саме на підставі договору №76/2000 від 07.03.2000р. господарський суд робить виходячи з того, що найменування та кількість товару, вказаного у накладній №3/03 від 17.03.2000р., повністю відповідає найменуванню та кількості товару, які зазначені у Специфікації №1 до договору №76/2000 від 07.03.2000р.

Згідно специфікації №2 від 01.11.00р. до договору (т.1 а.с.12) позивач зобов’язався передати відповідачу продукцію, зокрема гідр. мотор ДП 510 у кількості 5шт. за ціною 8 250грн. 00коп. з урахуванням ПДВ на суму 41 250грн. 00коп. з урахуванням ПДВ, насос НП 120 у кількості 5шт. за ціною 7 150грн. 00коп. з урахуванням ПДВ на суму 35 750грн. 00коп. з урахуванням ПДВ.

Також, згідно Специфікації №4 від 14.12.00р. до договору позивач зобов’язався передати відповідачу руд.долготье діам.18 у кількості 1000м.куб., за ціною 75грн. 00коп. з урахуванням ПДВ на суму 75 000грн. 00коп. з урахуванням ПДВ, ліс пиловочний діам.22 та вище у кількості 500м.куб. за ціною 178грн. з урахуванням ПДВ на суму 89 000грн. 00коп. з урахуванням ПДВ.

Визначений у даних Специфікаціях товар був поставлений позивачем відповідачу за накладною №12 на суму 46 199грн. 98коп. у лютому 2001р. (т.2 а.с.12), за накладною №3 на суму 14 679,61грн. у січні 2001р. (т.2 а.с.8) згідно довіреності ЯГН №928815 від 26.02.2001р. (т.2 а.с.13), тобто після закінчення строку дії договору №76/2000 від 07.03.2000р.

Суд звертає увагу на те, що товар по накладній №3 був поставлений позивачем у січні 2001 року, а довіреність ЯГН №928727 (т.2 а.с.9), згідно якої за твердженням позивача відповідачем був отриманий даний товар, була виписана 01.02.2001р., тобто вже після поставки товару.

До того ж, вказані у накладній №3 від січня 2001р. найменування та кількість товару не відповідають тим, що зазначені у довіреності ЯГН №92872 від 01.02.01р.

Водночас, суд вважає, що позивач не довів той факт, що поставка продукції по договору №76/2000 від 07.03.2000р. згідно накладної №3 від січня 2001р. на суму 14 679грн. 61коп., підтверджується також актом приймання-передачі від січня 2001р., оскільки в даному акті не вказана конкретна продукція, яка поставляється, її ціна та вартість, а кількість лісоматеріалів різниться з тою, що зазначена у спірній накладній.

Також після закінчення строку дії договору між сторонами були укладені специфікації №5 від 17.01.01р. (т.1 а.с.15), згідно якої позивач повинен був передати відповідачу дизпаливо у кількості 4835л. за ціною 1грн. 86коп. з урахуванням ПДВ на суму 8 993грн. 10коп. з урахуванням ПДВ, і №7 від 02.04.01р. (т.1 а.с.16), згідно якої позивач зобов’язався передати відповідачу шнеки у кількості 2шт. за ціною 11 500грн. з урахуванням ПДВ на суму 23 000грн. з урахуванням ПДВ

Поставка товару за вищевказаними Специфікаціями позивачем також була здійснена після закінчення строку дії договору по накладній №4 від січня 2001р. (т.1 а.с.127) на суму 8 993,10грн. і по накладній №52 без дати (т.1 а.с.125) на суму 23 000грн. згідно довіреності ЛДГ №566348 від 12.06.01р. (т.1 а.с.126).

Строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати свої обов’язки згідно договору.

Закінчення строку дії договору за загальним правилом припиняє права та обов’язки сторін, але не звільняє їх від відповідальності за порушення договору, яке мало місце під час його дії.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що товар на суму 92 872,69грн. за накладними №52 без дати на суму 23 000грн., №4 від січня 2001р. на суму 8 993,10грн., №4 від січня 2001 року на суму 14 679,61грн., №12 від лютого 2001р. на суму 46 199,98грн., був поставлений позивачем після закінчення строку дії договору, господарський суд дійшов висновку, що поставка товару за вищевказаними накладними відбулася поза договором №76/2000 від 07.03.2000р., оскільки права та обов’язки сторін за цим договором припинилися після закінчення строку його дії, тобто після 31.12.2000р.

Наявні в матеріалах справи рахунок-фактури №4 від 2001р. та №52 від 2001р., на які позивач посилається у розрахунку, господарський суд до уваги не приймає, оскільки відсутні докази їх направлення відповідачу.

Таким чином, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що позивач поставив відповідачу по договору №76/2000 від 07.03.2000р. товар лише за накладною №3/03 від 17.03.2000р. на суму 108 000грн.

Відповідно до п.п.2.1, 2.2 договору №76/2000 від 07.03.2000р. відповідач взяв на себе зобов’язання здійснити розрахунки за продукцію шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок.

Однак в подальшому, сторони уклали додаткові угоди №102 від 30.04.2000р., №114 від 31.05.2000р., №143 від 30.06.2000р., б/н від 31.08.2000р., №320 від 30.12.2000р. до договору №76/2000 від 07.03.2000р., якими визначили, що відповідач розраховується з позивачем за отриману продукцію вугільною продукцією на суму 25192,47грн., 15535,53грн., 166609,45грн., 11011,77грн., 117031,87грн. відповідно.

Згідно ст. 151 Цивільного кодексу УРСР зобов’язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у ст. 4 цього кодексу.

Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу УРСР цивільні права та обов’язки виникають із договору, адміністративних актів, інших дій громадян і організацій, тощо. Зазначена норма закону вказує на те, що є правопороджуючими фактами і діями.

Стаття 161 Цивільного кодексу УРСР передбачає, що зобов’язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок – відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Так як предмет позовних вимог – стягнення заборгованості в сумі 200 872грн. 69коп. по договору №76/2000 від 07.03.2000р., а даним договором з урахуванням додаткових угод до нього не передбачений обов’язок відповідача сплатити позивачу певну грошову суму в якості оплати вартості товару, господарський суд вважає, що позивач повинен був звернутися з вимогами про поставку вугільної продукції. Однак позивач просить суд стягнути з відповідача не вугільну продукцію, а грошову суму 200 872грн. 69коп., тоді як таке грошове зобов’язання у відповідача перед позивачем відсутнє.

Як вбачається з матеріалів справи, листом №139 від 10.03.06р. (т.1 а.с.31) позивач звертався до відповідача з проханням підтвердити наявність заборгованості, зокрема по договору №76/2000 від 07.03.2000р.

У відповідь на даний лист відповідач підтвердив наявність заборгованості по спірному договору, про що направив позивачу лист б/н та дати (т.1 а.с.32).

В подальшому, позивач знову звернувся до відповідача з листом №108 від 30.08.07р. (т.1 а.с.17) з проханням підтвердити наявність заборгованості, зокрема по договору №76/2000 від 07.03.2000р.

Листом №04/3084 від 05.09.08р. (т.1 а.с.18), відповідач повідомив позивача про те, що заборгованість за поставлену продукцію, зокрема по спірному договору, була списана рішенням комісії по позавиробничим витратам на підставі спливу строку позовної давності.

До даного листа відповідач також надав Повідомлення аналогічного змісту (т.1 а.с.19).

В претензії №109 від 30.08.07р. (т.1 а.с.22) позивач також наполягає на виконанні відповідачем фінансових зобов’язань по спірному договору.

Згідно листа №06-19/3063 від 06.09.07р. відповідач вищевказану претензію не визнав, оскільки заборгованість по договору №76/2000 від 07.03.2000р. була списана ним у 2006 році у зв’язку з пропуском строку позовної давності.

На виконання ухвали суду від 28.08.08р. сторони склали акт звірки взаєморозрахунків від 01.09.08р. (т.3 а.с.5), в якому відповідач також зазначив, що заборгованість по спірному договору в сумі 200 872,86грн. була списана у 2006 році у зв’язку з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні жодні докази того, що позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою в порядку ст. 165 ЦК УРСР, ст. 530 ЦК України про погашення заборгованості шляхом поставки вугільної продукції згідно додаткових угод до договору №76/2000 від 07.03.2000р.

Наявні в матеріалах справи акти звірки взаєморозрахунків від 01.07.03р. та від 01.08.07р. (т.1 а.с.20,21), суд до уваги не приймає, оскільки з них не вбачається, за якими саме зобов’язаннями у відповідача виникла заборгованість перед позивачем.

З огляду на вищевикладене господарський суд відмовляє позивачу у стягненні заборгованості в сумі 108 000грн. по накладній №3/03 від 17.03.2000р., оскільки у відповідача відсутнє грошове зобов’язання перед позивачем по оплаті отриманої по договору №76/2000 від 07.03.2000р. продукції на суму 108 000грн. 00коп. згідно накладної №3/03 від 17.03.2000р.

Що ж стосується заборгованості в сумі 92 872,66грн. за переданий товар по накладним №52 без дати на суму 23 000грн., №4 від січня 2001р. на суму 8 993,10грн., №4 від січня 2001 року на суму 14 679,91грн., №12 від лютого 2001р. на суму 46 199,98грн., господарський суд також відмовляє позивачу у задоволенні цих вимог, оскільки він не довів той факт, що дана заборгованість виникла саме по договору №76/2000 від 07.03.2000р., а вимог про стягнення боргу за товар, поставлений поза договором за вищевказаними накладними позивачем не заявлялось, письмова вимога про оплату поставленого поза договором товару в порядку ст. 165 ЦК УРСР, ст. 530 ЦК України з доказами її направлення відповідачу в матеріалах справи відсутня.

Твердження відповідача в частині того, що поставка товару по накладній №3/03 від 17.03.2000р. здійснювалась в рамках договору №Р 17/3 від 07.03.2000р. суд вважає необґрунтованими та до уваги не приймає, оскільки у специфікації №1 до договору №Р/17/3 від 17.03.00р. вказаний товар – гірлянди 2 ЛУ-1000, а в спірній накладній – гірлянди ЛУ-100, тобто такий самий, що і у Специфікації №1 до договору №76/2000 від 07.03.2000р.

Посилання відповідача на те, що в означеній накладній вказана вища ціна товару, ніж у специфікації №1 до договору №76/2000 від 07.03.2000р., суд також до уваги не приймає, оскільки відповідач прийняв від позивача гірлянди ЛУ-100 саме за ціною 300грн. без ПДВ, підписав накладну №3/03 від 17.03.2000р. та акт звірки взаєморозрахунків від 06.04.2000р. (т.1 а.с.122), яким підтвердив заборгованість в сумі 108 000грн. по даній накладній, і не висунув з цього приводу жодних заперечень.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю „Арес-ЛТД” м.Донецьк до Державного підприємства „Селидіввугілля” м.Селідове в особі Відокремленого підрозділу Шахта „Росія” м.Новогродівка Донецької області з урахуванням уточнення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Рішення може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя