ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

06.03.2008р.                                                                                Справа №16/411

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Кременчуцьке АТП-15307", вул.Київська,49/2,Кременчук,Полтавська область,39600

до Відкритого акціонерного товариства "Полтаваавтотранс", вул. Великотирнівська, 7,Полтава,Полтавська область,36028

треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

Головне Управління праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації (36023 м. Полтава; вул. Ціолковського, 47)

Головне фінансове управління Полтавської облдержадміністрації (36000 м. Полтава; вул. Жовтнева, 45).

про припинення протиправних дій, що порушують права підприємства

Суддя Тимощенко О.М.

Представники:

від позивача: Горбенко Т.В., Моцаренко І.В.0.

від відповідача: Скриль С.В., Мілокумова С.Г.

від третіх осіб: не з'явились

Рішення приймається після перерви, оголошеної в судовому засіданні 28.02.2008 року на підставі ст.ст.77,85 ГПК України для підготовки повного тексту рішення.

СУТЬ СПОРУ: розглядається позовна заява про визнання дій відповідача неправомірними щодо продажу квитків за нульовою ставкою пільговим категоріям населення на міжміських автобусних маршрутах до укладення відповідної угоди на відшкодування цих витрат перевізнику між позивачем та відповідними управління праці та соціального захисту населення та припинити такі дії, що порушують права позивача ( з урахуванням заяви позивача про зміну позовних вимог.

Відповідач у відзиві на позов та його представники в судовому засіданні позовні вимоги визнали.

Головне фінансове управління Полтавської облдержадміністрації у своїх поясненнях стосовно предмету спору зазначило наступне. Постановою Кабінету міністрів України „Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання держаних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" від 04.03.2002 р. №256 визначений механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо компенсації виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, за рахунок субвенції з державного бюджету.

Фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення проводиться за рахунок субвенції, передбаченої державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених обласним бюджетом, на зазначені цілі.

Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних

структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належить питання праці та соціального захисту населення.

Згідно п.З ст. 22 Бюджетного кодексу України головні розпорядники місцевих бюджетів визначаються рішенням про місцевий бюджет.

Відповідно додатку 3 до Рішення сесії Кременчуцької районної ради „Про районний бюджет на 2008 рік" від 22.01.2008 р., Головним розпорядником коштів по компенсації виплат на пільговий проїзд автомобільним транспортом окремих категорій громадян є орган праці та соціального захисту населення (Головне управління праці та соціального захисту населення облдержадміністрації).

Пунктом 14 Рішення сесії обласної ради „Про обласний бюджет на 2008 рік", затверджений перелік розпорядників бюджетних коштів (уповноважених органів) по виконанню державних програм в частині перерахування міжбюджетних трансфертів місцевим бюджетам. Отже, вирішення даного питання належить до компетенції Головного управління праці та соціального захисту населення, як головного розпорядника коштів по компенсаційним виплатам на пільговий проїзд автомобільним транспортом окремих категорій.

Головне управління у листі від 28.02.2008 року повідомило, що не є головним розпорядником бюджетних коштів у спірному питанні, у правових відносинах зі сторонами не знаходиться, а отже надати вмотивовані письмові пояснення, на підставі яких суд може встановити наявність чи відсутність обставин, що стосуються предмету спору, немає можливості. Просило розглянути справу у відсутність представника Головного управління.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив:

Між ВАТ «Кременчуцьке АТП-15307»та ВАТ «Полтаваавтотранс»укладено договір про діяльність, пов'язану з обслуговуванням пасажирів і перевезенням багажу автомобільним транспортом №257/1 від 1 квітня 2004 року.

Згідно до умов вказаного договору, п.2.2.2. одним із обов'язків автостанції є своєчасний продаж квитків на проїзд пасажирів та перевезення багажу автомобільним транспортом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на наступне. Статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт»передбачено порядок здійснення пільгових перевезень автомобільним транспортом, з якої вбачається, що види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

При укладенні договорів з органами місцевого самоврядування узгоджується питання про порядок надання пільг на проїзд автомобільним транспортом згідно до держзамовлення, в якому міститься перелік категорій громадян, що мають право на пільги, в тому числі на приміських та міжміських перевезеннях, про що повідомляються представники автостанцій та відповідно до цього пільговикам в касах автовокзалів видаються квитки на проїзд без стягнення за них плати.

В порушення існуючого порядку, відповідач з моменту введення в дію Закону №2344 -IV від 13.01.2005р. проводить реалізацію квитків пільговим категоріям громадян за нульовою ставкою для проїзду на міжміських автобусних маршрутах, чим грубо порушує право підприємства на отримання прибутку від своєї діяльності , оскільки на даний час відсутній механізм відшкодування втрат автомобільного перевізника від здійснення таких перевезень. В бюджетах різних рівнів не передбачені кошти на ці цілі, що суперечить вимогам ст.37 Закону України «Про автомобільний транспорт»та ст.62,79 Господарського кодексу України.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволені бути не можуть, виходячи з наступного.

Статтею 11 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що надання соціально значущих послуг автомобільного транспорту здійснюється відповідно до законодавства з питань поставки продукції для державних потреб. Соціально значущими послугами автомобільного транспорту є послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування за визначеними уповноваженими органами тарифами та на пільгових умовах відповідно до законодавства.

Згідно статті 37 Закону України "Про автомобільний транспорт" пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування,

забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Постановою Кабінету міністрів України „Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання держаних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" від 04.03.2002 р. №256 визначений механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо компенсації виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, за рахунок субвенції з державного бюджету.

Стаття 183 Господарського кодексу України передбачає, що договори за державним замовленням укладаються між визначеними законом суб'єктами господарювання - виконавцями державного замовлення та державними замовниками, що уповноважені від імені держави укладати договори (державні контракти), в яких визначаються господарські зобов'язання сторін та регулюються відносини замовника з виконавцем щодо виконання державного замовлення. Держава в особі Кабінету Міністрів України виступає гарантом за зобов'язаннями державних замовників. Укладення сторонами договору за державним замовленням (державного контракту) здійснюється в порядку, передбаченому статтею 181 цього Кодексу, з урахуванням особливостей, передбачених законодавством. Державний контракт укладається шляхом підписання сторонами єдиного документа. Ухилення від укладення договору за державним замовленням є порушенням господарського законодавства і тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами. Спори, пов'язані з укладенням договору за державним замовленням, в тому числі при ухиленні від укладення договору однієї або обох сторін, вирішуються в судовому порядку.

Як свідчать матеріали справи, між позивачем та державними замовниками, що уповноважені від імені держави укладати відповідні договори (державні контракти) такий договір не укладався, тобто позивачу фактично необхідно звертатися не до відповідача із такими позовними вимогами, а вирішувати питання щодо перевезення пільгових категорій громадян із відповідними державними замовниками, що уповноважені від імені держави укладати відповідні договори.

Суд не може заборонити відповідачу здійснювати продаж квитків за нульовою ставкою пільговим категоріям населення на міжміських автобусних маршрутах, оскільки надання таких пільг встановлено та гарантовано законом.

У разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб ( ст. 78 ГПК України). В даному випадку суд вважає, що дії відповідача по визнанню позову суперечать законодавству та порушують права і охоронювані законом інтересів інших осіб (пільгових категорій громадян), а тому не приймає рішення про задоволення позову.

На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, матеріали справи та керуючись ст.ст. 33,43,49,78, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

СУДДЯ                                                                      Тимощенко О.М.