ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2008 р.

№ 2-27/11466-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- не з'явився,

відповідача

прокуратури

третіх осіб

- не з'явився,

- не з'явився,

- Закирьяєва З.Ф., Гришина А.В.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу

ДП "Куйбишевське лісове господарство"

на постанову

від 07.04.2008 Севастопольського апеляційного господарського суду

у справі

№2-27/11466-2007

за позовом

ТОВ "Центрінвест-Туризм"

до

(треті особи

за участю прокуратури АР Крим

Зеленівської сільської ради

- ДП "Куйбишевське лісове господарство", СТОВ "Ароматний")

про

визнання частково недійсним рішення від 04.12.1996р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду АР Крим від 07.03.2008 (суддя Воронцова Н.В.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 07.04.2008 (судді: Котлярова О.Л., Антонова І.В., Прокопанич Г.К.), позов задоволено у зв’язку з невідповідністю п.6 рішення Зеленівської сільської ради від 04.12.1996р. чинному на той час земельному законодавству та порушенням оспорюваним актом охоронюваних законом інтересів позивача.

ДП "Куйбишевське лісове господарство" у поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст.91,267,268 ЦК України, ст.112 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990р.) та ст.ст.12,27 ГПК України. Зокрема, скаржник вважає, що позов пред'явлено з пропуском строку позовної давності, в матеріалах справи відсутні докази порушення права власності чи іншого речового права ТОВ "Центрінвест-Туризм", а тому необгрунтованим є посилання суду першої інстанції на п.4 ч.1 ст.268 ЦК України. Суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки заяві СТОВ "Ароматний" про сплив позовної давності. Окрім того, оспорюване рішення було прийняте 04.12.1996р., тоді як позивач зареєстрований тільки 13.12.2006р., тобто на момент прийняття Зеленівською сільською радою рішення від 04.12.1996р. такої юридичної особи як ТОВ "Центрінвест-Туризм" навіть не існувало. Таким чином, вказаним рішенням права і охоронювані законом інтереси позивача не були і не могли бути порушені.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності їх юридичної оцінки судами попередніх інстанцій та заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників третіх осіб, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані рішення та постанова –скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду АР Крим з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення про задоволення позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що п.6 рішення Зеленівської сільської ради від 04.12.1996р. в частині надання у відання Куйбишевського держлісгоспу земельних ділянок (ліси та інші угіддя) загальною площею 1225,90 га не відповідав ст.ст.3,7,8 чинного на той час Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990р.), а оспорюване рішення в цій частині прийняте відповідачем шляхом виходу за межі своєї компетенції, передбаченої ст.9 цього Кодексу та п.17 ст.19 Закону України "Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування". Суд також зазначив, що відповідно до ст.268 ЦК України строки позовної давності не поширюються на позовні вимоги про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Оскільки норма ст.267 ЦК України передбачає, строки позовної давності застосовуються судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а такої заяви від відповідача не було, суд першої інстанції розглянув справу по суті.

Однак, колегія не може погодитися з висновками судів в частині незастосування позовної давності з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанції належним чином не досліджено обставини спливу строку позовної давності у даному спорі з мотивів закінчення цього строку задовго до набрання чинності Цивільним кодексом України, в той час як позивач взагалі не мав цивільної правоздатності на момент прийняття оспорюваного рішення, оскільки набув статусу юридичної особи лише 13.12.2006р., що підтверджується наявним у справі свідоцтвом від 13.12.2006 №571123 (а.с.22-23 том 1). Відтак, права та охоронювані законом інтереси новоствореного товариства об'єктивно не могли порушуватися оспорюваним рішенням, прийнятим ще за 10 років до державної реєстрації позивача як юридичної особи.

Передчасний висновок судів про відсутність підстав для застосування судом позовної давності зводиться здебільшого до посилань на непоширення позовної давності на вимогу про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право (п.4 ч.1 ст.268 ЦК України в редакції, чинній з 01.01.2004р.).

Колегія відхиляє такі помилкові посилання судів в обгрунтування своїх висновків на положення п.4 ч.1 ст.268 ЦК України (в редакції, чинній з 01.01.2004р.), оскільки згідно з п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності згаданим Кодексом.

В даній правовій ситуації строк позовної давності закінчився ще до 01.01.2004р., а тому будь-які правила Цивільного кодексу України (в редакції, чинній з 01.01.2004 р.) про позовну давність, в тому числі і норми п.4 ч.1 ст.268 цього Кодексу, не можуть застосовуватися до спірних правовідносин.

Більше того, статтею 75 ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963р., чинного на момент прийняття оспорюваного рішення, встановлювалася обов’язковість застосування судом позовної давності незалежно від заяв сторін.

Водночас статтею 83 ЦК УРСР встановлено вичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється, і до цього переліку не входять вимоги про визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування. Отже, чинне на той час цивільне законодавство не передбачало жодних винятків щодо застосування позовної давності до позовних вимог про визнання недійсними актів органів місцевого самоврядування.

З наведених підстав помилковими є також посилання апеляційного суду на ч.4 ст.267 ЦК України в обгрунтування необхідності застосування судом позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Колегія також погоджується з доводами скаржника щодо відсутності в матеріалах справи доказів порушення права власності чи іншого речового права ТОВ "Центрінвест-Туризм", а тому необгрунтованим є посилання суду першої інстанції на п.4 ч.1 ст.268 ЦК України.

З матеріалів справи не вбачається заявлення позивачем клопотання про відновлення строку позовної давності, та судами не встановлювалися поважні причини пропуску позовної давності, що вказує на неповне з'ясування судами обставин справи та є підставою для її передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Окрім того, згідно імперативних вимог ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, в розрізі даного спору касаційна інстанція не вправі встановлювати обставини початку перебігу строку позовної давності та його закінчення, наявності чи відсутності поважних причин пропуску цього строку як підстави для його відновлення тощо.

Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при касаційному перегляді судових рішень у справах, пов’язаних із застосуванням позовної давності (постанова ВСУ від 05.10.2004 у справі №6/195-03).

З огляду на це, касаційна інстанція вважає за необхідне на підставі ст.11112 Господарського процесуального кодексу України доручити суду першої інстанції при новому розгляді справи з достовірністю встановити наявність чи відсутність пропуску строку позовної давності, підстав для його відновлення тощо, а також відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України надати можливість ТОВ "Центрінвест-Туризм" уточнити предмет позову з врахуванням вищенаведеного.

Зазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного господарського спору, судами першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального кодексу України не надано ретельної правової оцінки, а згідно імперативних вимог ч.2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні та постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази чи додатково перевіряти наявні у справі докази.

Зважаючи на вищенаведене, касаційна інстанція на підставі ч.2 ст.1115 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам справи, в зв’язку з чим справа підлягає направленню на новий розгляд для достовірного з’ясування інших обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117–11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ДП "Куйбишевське лісове господарство" задовольнити частково.

Рішення господарського суду АР Крим від 07.03.2008 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 07.04.2008 у справі №2-27/11466-2007 скасувати з передачею справи на новий розгляд до господарського суду АР Крим.

Головуючий, суддя           В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун