ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2008 р.

№ 8/366-06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кривди Д.С.,

суддів

Гоголь Т.Г.

Швеця В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Шаргородського сільського споживчого товариства

на постанову

Житомирського апеляційного господарського суду від 11 грудня 2007 року

у справі

№ 8/366-06

господарського суду

Вінницької області

за позовом

Шаргородського сільського споживчого товариства

до

1) Соснівецького сільського споживчого товариства;

2) Шаргородської райспоживспілки

про

визнання права власності на нежиле приміщення

за участю представників сторін від:

позивача: Костюк Т.І. (дов. від 12.09.08), Варава В.Ф. (гол. правління),

Михайлик В.П. (дов. від 12.09.07),

відповідача 1): Лисько В.П. (дов. від 15.09.08),

Кокиза Ю.Й. (голова правління),

відповідача 2): не з'явилися, належним чином повідомлені про час та місце

розгляду касаційної скарги,

Згідно з Розпорядженням Вищого господарського суду України № 02-12.2/378 від 24 вересня 2008 року у зв'язку з відпусткою судді Добролюбової Т.В. для розгляду справи № 8/366-06 сформовано колегію суддів у складі: Кривди Д.С. (головуючого), Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

В судовому засіданні з 18 вересня по 25 вересня 2008 року була оголошена перерва, у зв'язку зі зміною складу колегії суддів згідно з Розпорядженням Вищого господарського суду України № 02-12.2/378 від 24 вересня 2008 року, розгляд касаційної скарги у даній справі розпочинався заново.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2006 року Шаргородське сільське споживче товариство (далі –позивач) звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Соснівецького сільського споживчого товариства (далі –відповідач 1) та Шаргородської райспоживспілки (далі –відповідач 2) про визнання права власності на нежитлове приміщення-магазину, що знаходиться за адресою: м. Шаргород, вул. Нагірна, 16 (на час придбання магазину - с. Розкіш, вул. Нагірна, 16). З урахуванням неодноразових уточнень позовних вимог, Шаргородське ССТ просило визнати, що зобов'язання, які виникли між Соснівецьким ССТ та Шаргородським ССТ 16 квітня 2003 року є укладеним договором купівлі-продажу приміщень магазинів в с. Калинівка та с. Розкіш, вул. Нагірна, 16 (в даний час - м. Шаргород, вул. Нагірна, 16) і визнати по зазначеному договору право власності за Шаргородським ССТ на приміщення-магазину в м. Шаргород, вул. Нагірна, 16.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 11 червня 2007 року (суддя Мельник І.Ю.) позовні вимоги задоволено. Господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору укладеним, оскільки сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору. В силу чого, суд зазначив, що позивач, є добросовісним набувачем права власності у встановленому законом порядку на нерухоме майно: приміщення-магазину, що знаходиться в м. Шаргород, вул. Нагірна, 16, а тому згідно вимог чинного законодавства за ним повинно бути визнано право власності на це майно.

Постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 11 грудня 2007 року (колегією суддів у складі: Майора Г.І. - головуючого, Горшкової Н.Ф., Філіпової Т.Л.) апеляційну скаргу Соснівецького сільського споживчого товариства задоволено частково, рішення Господарського суду Вінницької області від 11 червня 2007 року скасовано, прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний суд вказав, що позивачем в силу статей 33, 34 ГПК України не надано належних на підтвердження вимог доказів, як то оригінал договору № 7 від 16.04.03, акту прийому-передачі від 31.07.04, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати, що відповідач схвалює спірну угоду.

Не погоджуючись в прийнятою у даній справі постановою, Шаргородське сільське споживче товариство звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 11.12.07 скасувати, а рішення Господарського суду Вінницької області від 11.06.07 залишити без змін. Касаційна скарга вмотивована доводами щодо порушення апеляційним судом положень статей 46, 86, 128 ЦК УРСР, статей 2, 49 Закону України "Про власність". Скаржник зазначив, що в силу вищезазначених правових норм останній на підставі укладеного договору набув право власності на спірне приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача Швеця В.О., представників сторін, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Досліджуючи обставини, пов'язані з підставами для визнання спірного договору дійсним, суд першої інстанції встановив, що 02.01.01 між Соснівецьким ССТ та Шаргородський ССТ було укладено договір оренди основних засобів магазинів в с. Плебанівка, в с. Розкіш та в с. Калинівка строком на один рік та який було пролонговано на 2003-2004 роки. 17 березня 2003 року перший відповідач звернувся до Шаргородської райспоживспілки про надання дозволу на внутрішньосистемний продаж магазинів в с. Калинівка та в с. Розкіш (лист від 17.03.03). В той же час, листом від 29.03.03 позивач звернувся до другого відповідача за отриманням дозволу на внутрішньосистемну купівлю вказаних об'єктів. Постановою від 21.06.03 № 22 Шаргородською РСС надано дозвіл на здійснення купівлі-продажу зазначених об'єктів - магазинів в с. Калинівка та в с. Розкіш. Враховуючи дану домовленість, позивач перерахував Соснівецькому ССТ кошти за придбані два магазини в с. Калинівка та в с. Розкіш в розмірі 24703 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 161 від 16.04.03, а перший відповідач передав позивачу у власність належний йому на праві власності об'єкт нерухомого майна в с. Розкіш (накладна № 6 від 16.04.03) по залишковій вартості 8276,72 грн. Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку, що зазначені дії сторін спрямовані на встановлення, зміну та припинення цивільних прав і обов"язків, що свідчить про наявність правових підстав для визнання укладеним між ними договору купівлі-продажу. При цьому, господарським судом зазначено, що вказаний договір є письмовим договором купівлі-продажу враховуючи наявні в матеріалах справи платіжне доручення № 161 та накладну № 6, і що в силу статті 154 ЦК УРСР має наслідком визнання позивача добросовісним набувачем спірного майна.

Скасовуючи вищезазначене судове рішення та відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем в силу статей 33, 34 ГПК України не надано належних на підтвердження вимог доказів, як то оригінал договору № 7 від 16.04.03, акту прийому-передачі від 31.07.04, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати, що відповідач схвалює спірну угоду, а відтак відсутні правові підстави для визнання укладеним між сторонами договору купівлі-продажу.

Колегія суддів не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та вважає їх передчасними, з огляду на таке.

Предметом даного спору є матеріально-правова вимога визнати спірний договір купівлі - продажу нерухомого майна дійсним.

Відповідно до статей 41, 42 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, які спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов"язків. Угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі.

Згідно зі статтею 43 ЦК УРСР до усних угод відносяться угоди, що виникають під час їх виконання, якщо інше не встановлено законодавством. У випадках, коли угоди між організаціями або між організацією і громадянином укладаються в усній формі, організація, яка оплатила товари або послуги, повинна одержати від другої сторони письмовий документ, що стверджує одержання грошей і підстави їх одержання.

Статтею 44 ЦК УРСР передбачено, що господарюючі суб’єкти повинні укладати угоди в письмовій формі. Письмова угода підписується безпосередньо особою, від імені якої вона укладена або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах.

За загальним правилом, визначеним статтею 44 ЦК УРСР, угоди між юридичними особами укладаються в письмовій формі. Разом з тим, в силу статті 45 ЦК УРСР, недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. При цьому, за змістом статті 46 ЦК УРСР, недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (ст.44 ЦК УРСР), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною 2 статті 48 ЦК УРСР.

Вирішуючи спір такого характеру, господарським судам необхідно дослідити дійсність правочину в залежності від усіх елементів, що його складають, з урахуванням дотримання встановлених законодавством вимог дійсності правочину. В разі встановлення судом обставин щодо невідповідності встановленим законом вимогам, правочин не може бути визнаний дійсним. Натомість, вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували.

Судами не надано належної правової оцінки наявними в матеріалах справи договору купівлі-продажу основних засобів № 2 від 16.04.03 (т.2, а.с. 72-74), договору купівлі-продажу основних засобів від 22.06.03 (т.2, а.с. 119-120) та акту приймання-передачі основних засобів від 22.06.03 (т. 2, 118), що має важливе значення для правильного вирішення даного спору.

Крім того, додатковому з'ясуванню судом підлягає питання дотримання позивачем строку позовної давності, установленого статтею 71 ЦК УРСР. Зазначені порушення норм процесуального права судом першої інстанції залишилися поза увагою апеляційного суду.

Статтею 71 ЦК УРСР, чинної на час виникнення спірних відносин, статтями 256, 257 ЦК України позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлює, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Пропущений строк позовної даності відповідно до статті 267 ЦК України є підставою для відмови в позові.

Штампом Господарського суду Вінницької області підтверджується прийняття позовної заяви 07.08.06.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи питання про визнання договору купівлі-продажу основних засобів від 16.04.03 дійсним, суди не досліджували питання причин та поважність пропуску строку позивачем (в разі доведеності цього факту), чим не спростували доводи першого відповідача, викладених у його відзивах.

Неповне з'ясування фактичних обставин справи є підставою для скасування судових рішень у відповідності зі статтею 104 ГПК України.

Внаслідок вищевикладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що суди попередніх інстанцій, приймаючи оскаржувані рішення та постанову, надали неповну та невірну юридичну оцінку обставинам справи, не застосували норми матеріального права, порушили норми процесуального права, у зв’язку з чим, враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції (ст.1117 ГПК України), оскаржувані рішення та постанова підлягають скасуванню, а дана справа передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати вищенаведене, повно та всебічно з'ясувати всі суттєві обставини справи, надати належну оцінку зібраним доказам та постановити законне й обґрунтоване рішення, оскільки рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, а обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини справи, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, п.3 статті 1119, статтею 11110 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Шаргородського сільського споживчого товариства задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 11 грудня 2007 року і рішення Господарського суду Вінницької області від 11 червня 2007 року у справі № 8/366-06 скасувати.

Матеріали цієї справи скерувати на новий розгляд до Господарського суду Вінницької області

Головуючий суддя: Д. Кривда

Судді:            Т. Гоголь

В. Швець