ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2008 р.

№ 20/231-07

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Дніпрообленерго", м. Дніпропетровськ,

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2007

та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.01.2008

зі справи № 20/231-07

за позовом відкритого акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Дніпрообленерго" (далі –Товариство)

до релігійної організації Свято-Іоанно-Богословської церкви (далі –Релігійна організація), м. Підгороднє Дніпропетровської області,

про стягнення 16 833,60 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Релігійної організації 16 833,60 грн. заборгованості за договором поставки від 16.05.2000 № 363/2000.

Рішенням названого суду від 22.11.2007 (суддя Пархоменко Н.В.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.01.2008 (колегія суддів у складі: Джихур О.В. –головуючий суддя, судді Лисенко О.М., Виноградник О.М.), у позові відмовлено.

Прийняте місцевим судом рішення мотивовано пропуском позивачем строку позовної давності, тоді як постанову суду апеляційної інстанції мотивовано також посиланням й на те, що позивач вимагає стягнення заборгованості за поставкою, факту здійснення якої він не довів.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Товариство просить рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати внаслідок їх прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Представники сторін у судове засідання не з’явилися.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Місцевим господарським судом у справі встановлено, що:

- 16.05.2000 Товариством (продавець) та Релігійною організацією (покупець) укладено договір поставки № 363/2000 (далі –Договір), за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити цемент;

- Товариство поставило відповідачеві цемент на суму 16 833,60 грн., що підтверджується відповідними накладними (а.с. 18-25);

- Договором строк (термін) виконання покупцем зобов'язання з оплати одержаного товару не встановлений;

- 26.07.2007 (після спливу трирічного строку позовної давності) позивач направив відповідачеві вимогу про сплату боргу, яку Релігійною організацією залишено без відповіді (а.с. 14-15);

- позивачем без поважних причин пропущено трирічний строк позовної давності, перебіг якого почався з дня виникнення права пред’явити вимогу про оплату продукції –з дня отримання відповідачем продукції за накладною від 29.12.2000 № 1606;

- у 2000 році сторонами укладалися декілька договорів на поставку будівельних матеріалів;

- акт звірки взаємних розрахунків за станом на 31.12.2005 не містить відомостей щодо визнання відповідачем заборгованості за Договором.

Апеляційним господарським судом у справі додатково встановлено, що:

- відповідно до розділу 12 Договору останній вступає в силу з дати його підписання сторонами та діє до 01.10.2000;

- Товариство обґрунтовує позов посиланням на: Договір; накладні; довіреності від 22.05.2000 серії ЯВХ № 503905, від 06.06.2000 серії ЯВХ № 503907, від 23.07.2000 серії ЯВХ № 503912, від 19.07.2000 серії ЯВХ № 503915, від 31.07.2000 серії ЯВХ № 503916, від 27.08.2000 серії ЯВХ № 503923, від 11.09.2000 серії ЯВХ № 503924, від 01.11.2000 серії ЯВХ № 503930; акт звірки взаємних розрахунків за станом на 31.12.2005 (а.с. 8-11, 12, 18-25, 36-43);

- позивачем не доведено факту здійснення поставки за Договором, оскільки: накладні не мають підпису особи, яка відпустила продукцію; в накладних відсутні прізвища осіб, що отримали продукцію; підпис особи, що отримала продукцію, не співпадає з підписами осіб, які уповноважені на її отримання; накладні від 19.07.2000 №№ 833, 834 та від 29.12.2000 № 1606 не містять посилання на Договір (а.с. 19, 20, 25); накладні від 31.10.2000 № 1324 та від 29.12.2000 № 1606 оформлені після закінчення строку дії Договору (після 01.10.2000); згадані довіреності видані не на підставі Договору, а довіреність від 01.11.2000 ЯВХ № 503930 видана на підставі іншого договору (№ 362/00); акт звірки взаємних розрахунків за станом на 31.12.2005 не містить необхідної деталізації та не є доказом поставки продукції за Договором.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо невиконання Релігійною організацією договірних зобов’язань та наявності правових підстав для примусового стягнення боргу.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною другою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 165 Цивільного кодексу Української РСР передбачалося, що якщо строк виконання зобов'язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов'язання в семиденний строк з дня пред'явлення вимоги кредитором, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов'язання.

Відповідно до абзацу другого частини п’ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Фактичні обставини, наведені в рішенні місцевого господарського суду, не спростовують висновки суду апеляційної інстанції щодо недоведеності позивачем факту поставки продукції відповідачеві.

З огляду на наведене апеляційний господарський суд, встановивши недоведеність позивачем факту поставки продукції відповідачеві, дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності відмови в задоволенні даного позову по суті, а також правомірно з цих підстав залишив у силі рішення місцевого суду про відмову Товариству в позові.

При цьому доводи касаційної скарги щодо неналежної оцінки апеляційним господарським судом наявних у матеріалах справи доказів не можуть бути підставами для задоволення вимог скаржника, оскільки відповідно до статті 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права; касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, постанова апеляційного господарського суду зі справи відповідає встановленим ним фактичним обставинам, прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2007 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.01.2008 зі справи № 20/231-07 залишити без змін, а касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Дніпрообленерго" –без задоволення.

Суддя            В.Селіваненко

Суддя            І.Бенедисюк

Суддя                                                                                            Б.Львов