ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2008 р.

№ 8/288/07-8/289/07-02-7/1245-8/363/07-02-7/1329 (8/444/07)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    Кузьменка М.В.,

судді                                        Васищака І.М.,

судді                                        Палій В.М.,

розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" в

особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"

на рішення господарського суду Запорізької області від 03.10.2007р. та

постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 19.12.2007р.

у справі №8/288/07-8/289/07-02-7/1245-8/363/07-02-7/1329-11/638/07-8/442/07-02-

7/1280-11/636/07-8/443/07-02-7/1330-11/637/07-8/444/07

за позовом Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" в особі Відокремленого

підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"

до            Товариства з обмеженою відповідальністю "Південь"

про            стягнення 4 776,02 грн. пені,

за участю представників сторін:

від позивача: Татаренко А.М. (довіреність у справі),

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "НАЕК "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Південь" і просило суд стягнути з останнього 258,28 грн. пені за договором №187(1)06 УК від 17.07.2006р.

Позивачем були заявлені також вимоги про стягнення з відповідача 258,28 грн. пені за договором поставки №183(1)06 від 17.07.2007р., 299,42 грн. штрафних санкцій за договором поставки №184(1)06УК, 3 249,12 грн. штрафних санкцій за договором поставки №234(1)06УК, 322,30 грн. штрафних санкцій за договором поставки №179(1)06УК.

По кожній з вимог господарським судом Запорізької області було порушено провадження у справі, про що прийнято відповідні ухвали.

Судом визнано за необхідне в порядку ст.58 ГПК України за власної ініціативи об'єднати справи для сумісного розгляду в одну, присвоївши їй номер №8/288/07-8/289/07-02-7/1245-8/363/07-02-7/1329-11/638/07-8/442/07-02-7/1280-11/636/07-8/443/07-02-7/1330-11/637/07-8/444/07, оскільки в цих справах беруть участь ті ж самі сторони, справи однорідні (а.с.21 т.7).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договорами поставки від 17.07.2006р. за №№187(1)06УК, 183(1)06УК, 185(1)06УК, 184(1)06УК, 179(1)06УК та від 07.09.2006р. за №234(1)06УК щодо своєчасної поставки товару. Пунктом 7.2. вказаних договорів встановлена відповідальність за порушення строків поставки у вигляді сплати пені у розмірі 0,1% від вартості товару, за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів, додатково стягується штраф у розмірі 7% від вказаної вартості.

Відповідач, заперечуючи заявлені позовні вимоги, посилається на те, що позивач датою підписання договорів вказує дату їх реєстрації в договірному управлінні ВП "ЗАЕС", при цьому вказані договори було направлено відповідачу із значним запізненням без зазначення дати на супровідних листах до договорів. Відповідач стверджує, що проекти договорів отримав лише у день передання позивачу товару, разом з довіреністю на його отримання та саме в цей день підписав договори.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 03.10.2007р. (суддя І.А.Попова), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 19.12.2007р. (головуючий, суддя Кричмаржевський В.А., судді Мірошниченко М.В., Юхименко О.В.), в позові відмовлено з підстав недоведеності належними засобами доказування прострочення відповідачем строків поставки продукції.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд їх скасувати як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судами норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами двох інстанцій встановлено, що між сторонами укладено договори поставки від 17.07.2006р. за №№187(1)06УК, 183(1)06УК, 185(1)06УК, 184(1)06УК, 179(1)06УК та від 07.09.2006р. за №234(1)06УК, за умовами яких відповідач зобов'язався поставити, а позивач прийняти та оплатити продукцію (витратні матеріали до оргтехніки) (умови вказаних договорів є однорідними, викладені у відповідних пунктах договорів).

Пунктом 1 вказаних договорів передбачено умови поставки DDP: місто Енергодар протягом 10 днів з моменту підписання договору.

Згідно пункту 7.2. вказаних договорів встановлена відповідальність за порушення строків поставки або недопоставки продукції у вигляді сплати пені у розмірі 0,1% за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів, постачальник додатково сплачує покупцю штраф у розмірі 7% від вартості недопоставленої продукції.

08.08.2006 року на виконання умов договорів №№187(1)06УК, 183(1)06УК, 185(1)06УК, 184(1)06УК, 179(1)06УК від 17.07.2006р., та 30.10.2006р. на виконання умов договору від 07.09.2006р. за №234(1)06УК відповідач поставив позивачу передбачену вказаними договорами продукцію, що підтверджується відповідними накладними, які містяться у матеріалах справи.

Звертаючись за даним позовом, позивач стверджує, що договори №№187(1)06УК, 183(1)06УК, 185(1)06УК, 184(1)06УК, 179(1)06УК укладені (підписані) сторонами 17.07.2006р., а договір №234(1)06УК підписаний 07.09.2006р., тому граничні строки поставки за цими договорами збігають відповідно 27.07.2007р. та 18.09.2006р.

Отже позивач наполягає на тому, що відповідачем за договорами від 17.07.2006р. порушені строки поставки відповідно на 11 днів, а за договором від 07.09.2006р. на 42 дні.

Стягнення пені за порушення строків поставки стало підставою для звернення позивача з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди двох інстанцій встановили, що факт прострочення відповідачем строків поставки продукції є недоведеним належними засобами доказування, з чим погоджується й колегія суддів з огляду на таке.

Загальний порядок укладання господарських договорів визначених статтею 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України

Відповідно до ст.640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Судами двох інстанцій встановлено, що жоден з укладених між сторонами договорів, за умовами яких склалися господарські правовідносини, не містять дати їх підписання як позивачем, так і відповідачем, що підтверджується розділом 13 цих договорів.

Із змісту супровідних листів за №07-23 (без дати) вбачається, що позивачем на адресу відповідача надсилалися оформлені договори поставки №№187(1)06УК, 183(1)06УК, 185(1)06УК, 184(1)06УК, 179(1)06УК від 17.07.2006р. з пропозицією надіслати два оформлені відповідачем договори на адресу позивача (а.с.59, 80, 121, 148 т.6; а.с.1 т.7). При цьому, строк для надіслання відповідачем відповіді на пропозицію позивача супровідні листи не містять.

Супровідним листом від 10.10.2006р. позивач надіслав відповідачу оформлений договір №234(1)06УК від 07.09.2006р. (а.с.110 т.6). Тобто позивач запропонував укласти вказаний договорів майже через місяць від дати його складання. Між тим, у позові позивач посилається на порушення відповідачем 10-ти денного строку на поставку товару за цим договором, який (строк) згідно пункту 1 договору визначений з моменту підписання договору.

За таких обставин, колегія суддів визнає правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що складаючи вказані договори, позивач самостійно зазначив дати їх складання –17.07.2006р. та 07.09.2006р., а тому вони є лише датами оформлення (викладання) документа, і не є датами фактичного укладання (підписання) сторонами, оскільки, як зазначалося вище, розділи 13 цих договорів, не містять дати їх підписання сторонами.

Проте, пунктом 1 вказаних договорів передбачено умови поставки DDP: місто Енергодар протягом 10 днів з моменту підписання договору.

В силу ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки дата підписання вказаних договорів не вказана, то відсутні підстави вважати, що вони підписані, у тому числі відповідачем безпосередньо 17.07.2006 та 07.09.2006р, а відтак відсутні підстави стверджувати, що відповідач, вчинивши дії відповідно до вказаних у договорах умов, а саме поставивши позивачу 08.08.2006р. та 30.10.2006р. продукцію, порушив строки поставки.

Посилання скаржника на рішення судів в інших аналогічних справах колегією суддів відхиляються, оскільки надані копії цих рішень свідчать, що вони стосуються інших за номерами договорів, в тому числі і за тією ж датою, що і у даній справі –від 17.07.2006р., та судами у тих справах не досліджувалося питання часу надіслання позивачем договорів на підписання відповідачу.

Інші доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони фактично зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної інстанції з огляду на вимоги ст.ст.1115, 1117 ГПК України. Тим більше, що наведені у касаційній інстанції обставини та заперечення доказів у справі, були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій, та їм дана відповідна правова оцінка.

Враховуючи викладене, підстав для зміни або скасування оскаржуваних рішення та постанови немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" залишити без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 19.12.2007р. у даній справі –без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій