ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.06.08 р.                     Справа № 17/50

Господарський суд Донецької області у складі судді Татенко В.М. розглянув у відкритому судовому засіданні справу, порушену:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзовнішсервіс», м. Донецьк,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральна збагачувальна фабрика «Фомінська», м. Шахтарськ

про стягнення 32’563,24 грн.

за участю представників сторін

від позивача: Мозговой А.Н. – довіреність,

від відповідача: Кухарчук М.В, – довіреність

Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзовнішсервіс», звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центральна збагачувальна фабрика «Фомінська» про стягнення суми 32’563,24 грн., у тому числі:

- 23’882,78 грн. – витрат, понесених у зв’язку із постачанням відповідачем неякісної продукції;

- 2’580,00 грн. – штраф за постачання неякісної продукції;

- 6’100,46 грн. – 3% річних та інфляційних у зв’язку із незаконним користуванням чужими коштами.

В обґрунтування вимог позову представник позивача посилається на порушення відповідачем умов договору № 18 від 19.02.2007р., норми Цивільного кодексу (ЦК) України ат Господарського кодексу (ГК) України.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність факту постачання неякісної продукції.

У судовому засіданні оголошувались перерви з 28.05.08р про 10.06.08р. та з 10.06.08р до 23.06.2008р. Останній раз після закінчення розгляду справи – для підготовки рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

19.02.2007р. між сторонами був підписаний договір № 18 (далі – «договір постачання») (а.с.3-5), згідно умов п. 1.1. якого відповідач зобов’язався поставити позивачу на умовах цього договору вугільну продукцію, а позивач – прийняти та сплатити вартість поставленого вугілля.

Крім того, 01.02.2007р. між позивачем та ТОВ «Ісіда» також був підписаний договір № 01-02/3пк «на постачання вугільної продукції» (а.с. 40-42).

На виконання умов договору постачання у березні 2007 року відповідач відправив на адресу ТОВ «Ісіда» 5 вагонів з вугіллям, що підтверджується даними залізничних накладних (а.с. 6-10). Посилаючись на та, що зазначене вугілля є неякісним, ТОВ «Ісіда», а згодом і позивач від його прийняття відмовилися. У зв’язку з чим за погодженням з відповідачем відповідний вантаж у вагонах був повернутий, чим позивачу були спричинені додаткові витрати у загальній сумі 23’882,78 грн.

Наполягаючи на відшкодуванні цієї суми за рахунок відповідача, позивач посилається на порушення відповідачам умов договору щодо постачання якісної продукції. Проте, з таким твердженням погодитись не можна, виходячи з наступного.

Дійсно умови договору (п.5.7) передбачають обов’язок відповідача відшкодувати позивачу збитки, понесені у зв’язку із переадресацією вантажу, у разі порушення відповідачем п.п. 1.2 та 4.1 договору. Зокрема – щодо постачання продукції, якість якої відповідає технічним умовам підприємств виробників.

Згідно ст. 193 Господарського Кодексу («ГК») України зобов’язання повинні виконуватись у повному обсязі та у встановлені строки. Одностороння відмова від виконання зобов’язання не припустима;

Відповідно до ст..526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться;

Стверджуючи, що поставлена відповідачем продукція була неякісною, позивач посилається на акти відбору проб №№ 308 та 325 від, відповідно, 27.03.07р. та 02.04.07р. (а.с. 11,12)

Виходячи з п. 4.3 договору постачання в редакції протоколу розбіжностей прийняття продукції за якістю здійснюється на підставі посвідчення якості виписаного вантажовідправником. У разі, якщо показники якості визначені одержувачем будуть відрізнятися показників якості, зазначених відправником у посвідченні якості позивач має викликати представників постачальника та вантажовідправника (у даному випадку – постачальник та відправник збігаються у одній особі відповідача), які мають прибути не пізніше 24 години з моменту виклику для здійснення сумісного прийняття продукції.

З огляду на те, що сторони у договорі постачання будь-який конкретний порядок прийняття продукції за якістю не визначили – останні мали керуватися положеннями Інструкції «Про порядок прийняття продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю» № П-7, затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966р. (далі – «Інструкція»), адже за приписами п. 1 цієї Інструкції вона застосовується у всіх випадках, якщо інший порядок прийняття продукції за якістю не встановлений стандартами, технічними умовами, Основними та Особливими умовами постачання або іншими обов’язковими для сторін правилами. До того ж посилання на Інструкцію є й у ч. 3 п. 4.3. договору постачання.

Виходячи з вимог Інструкції відібрання проб (з оформленням відповідного акту) є лише початковою стадією процесу прийняття продукції за якістю. Вирішальним у визначенні того чи є поставлений товар якісним є лабораторний аналіз відібраних проб та складанні відповідного акту прийняття продукції за якістю (п.п. 19, 20, 26-29 Інструкції).

За таких обставин суд вважає доводи позивача щодо постачання відповідачем у згаданих вагонах неякісної продукції такими, що не ґрунтуються на будь-яких доказах. Адже, факт постачання неякісної продукції відповідачем є не доведеним з причини недодержання встановленого порядку прийомки продукції за якістю.

Надані суду акти відібрання проб не можуть бути прийнятими господарським судом у якості належного допустимого доказу постачання неякісної продукції у розумінні ст. 34 ГПК України.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача сумі 23’882,78 грн. витрат є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відтак – необґрунтованими є й вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу за постачання неякісної продукції 2’580,00 грн.

Вимоги щодо стягнення нарахованих на суму 23’882,78 грн. 3% річних та інфляційних у загальній сумі 6’100,46 грн. не ґрунтуються на нормах діючого законодавства. Адже ст.ст. 536 та 625 ЦК України, на які посилається позивач, передбачають нарахування відповідних сум у разі не виконання виною стороною грошових зобов’язань, а у даному випадку мова йдеться про відшкодування витрат, тобто – фактично про збитки, оплату яких не можна віднести до грошового зобов’язання у розумінні норм діючого законодавства.

Судові витрати покласти на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 82-84 ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Суддя