ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2008 р.

№ 9/305-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:

суддів:

Добролюбової Т.В.

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Поділля”

на рішення

Господарського суду Київської області від 02.10.07

у справі

№ 9/305-07

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Бородянське хлібоприймальне підприємство”

до

Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Поділля”

про

стягнення 45 113,78 грн.

В судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Шаленко П.М. –за дов. від 02.04.08 №46;

від відповідача: не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Бородянське хлібоприймальне підприємство» у серпні 2007 року заявлений позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Поділля»38760, 94 –заборгованості та 6 352, 84 грн –пені. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав про несплату відповідачем послуг за збереження зерна за договором від 06.09.05 №126. Позивач посилався на приписи статей 193, 216, 218, 224 Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду Київської області від 02.10.07, ухваленим суддею Євграфовою Є.П., позовні вимоги задоволено. Суд вмотивовуючи рішення дійшов висновку про наявність у відповідача заборгованості зі сплати

доповідач: Добролюбова Т.В.

наданих позивачем послуг згідно договору №126, а відтак, і підстав для стягнення пені. Судове рішення обґрунтоване приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Поділля»звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення у справі скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, заявник наголошує на тому, що судом помилково не прийнято до уваги той факт, що відносини між сторонами склалися на підставі кредитних договорів про бюджетні позички, в межах режиму державних заставних закупівель, укладених між ним та Аграрним фондом у вересні –жовтні 2005 року. На думку скаржника, місцевий суд також в порушення приписів статті 24 Господарського процесуального кодексу України не залучив до участі у справі іншого відповідача –Аграрний фонд, який і є власником зерна та зобов‘язаний розрахуватись за його зберігання.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бородянське хлібоприймальне підприємство»відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий Господарський суд України заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В. і пояснення представника позивача, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з обставин, встановлених у даній справі судом першої інстанції.

Господарським судом першої інстанції установлено та підтверджено матеріалами справи, що 06.09.05 Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Поділля», уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «Бородянське хлібоприймальне підприємство», договір №126 на заставну закупку зерна та відповідальне зберігання заставного зерна. За умовами цього договору відповідач зобов‘язався передати зерно, а позивач –прийняти його на відповідальне зберігання в асортименті, кількості, за ціною, визначеними договором. Пунктом 3.9 договору сторони визначили, що плата за зберігання зерна становить 6,95 грн за місяць. Предметом позову у даній справі є матеріально - правова вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «Бородянське хлібоприймальне підприємство» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Поділля»38760, 94 –заборгованості та 6 352, 84 грн –пені. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмет позову і підстава позову. Предметом позову як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підстава позову –це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу, до яких входять юридичні факти, тобто ті, з якими норми матеріального права пов‘язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов‘язків суб‘єктів спірного матеріального правовідношення. Приписами частини 1 статті 67 Господарського кодексу України встановлено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Положеннями статей 144, 174 названого Кодексу унормовано, що майнові права, майнові обов’язки та господарські зобов’язання суб’єкта господарювання можуть виникати з угод, передбачених законом. Приписами статті 175 Господарського кодексу України встановлено, що майново-господарськими зобов’язаннями визнаються цивільно-правові зобов’язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов’язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку. Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Згідно зі статтею 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов’язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов’язкові умови договору відповідно до законодавства. Згідно приписів статей 627, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Договір є обов’язковим для виконання. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. У пункті 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов’язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом першої інстанції установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що позовна вимога ґрунтується на договорі від 06.09.05, укладеному між сторонами у справі. Як вбачається з матеріалів справи, місцевий суд оцінивши умови цього договору установив факт виконання позивачем зобов‘язань з приймання та зберігання зерна, що підтверджується товаротранспортними накладними, складськими свідоцтвами на зерно. Встановлено судом також, що відповідач за надані позивачем послуги зі зберігання зерна не розрахувався. Судом установлено, що розмір заборгованості у відповідача перед позивачем становить 38 760,94 грн. Згідно з приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Дана норма кореспондує з приписами статті 193 Господарського кодексу України. Таким чином, суд дійшов вірного висновку про існування у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі суми, заявленої до стягнення. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З огляду на встановлений судом факт порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов’язань з оплати за надані послуги з відповідального зберігання зерна, суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги і в частині застосування наслідків, передбачених пунктом 4.4 договору, шляхом стягнення 6 352, 84 пені. Довід скаржника про порушення судом першої інстанції приписів статті 24 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суд не розглянув клопотання про залучення іншого відповідача –Аграрний фонд, визнається колегією суддів не обґрунтованим, виходячи з наступного. Відповідно до приписів статті 24 названого Кодексу господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. З матеріалів справи вбачається, що відповідач письмово оформлене клопотання про залучення до участі у справі Аграрного фонду подав після оголошення рішення у справі. Наведене підтверджується, протоколом судового засідання від 02.10.07 ( 95 арк. спр.), котрий не містить відомостей про звернення відповідача з таким клопотанням. Відсутні у справі і зауваження відповідача на протокол судового засідання від 02.10.07 в порядку передбаченому статтею 811 Господарського процесуального кодексу України. За таких обставин довід скаржника про порушення судом процесуального законодавства спростований матеріалами справи. Решта доводів наведених скаржником не можуть бути підставою для скасування переглянутого рішення суду з огляду на те, що вимоги позивача заявлені до відповідача на підставі двосторонньої угоди, підписаної сторонами у справі. Відповідно до частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх.

З огляду на наведене, колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції дана правильна юридична оцінка обставинам справи, порушень норм матеріального та процесуального права не вбачається.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1115, 1117 , 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Київської області від 02.10.07 у справі №9/305-07 залишити без змін.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Поділля” залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т. Добролюбова

С у д д і Т.Гоголь

В.Швець