ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2008 р.

№ 15/375

Вищий господарський суду України в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. –головуючого,

Бакуліної С.В.,

Муравйова О.В.,

розглянувши касаційну скаргу

Виконавчого комітету Краматорської міської ради

на постанову

від 20.11.2007

Донецького апеляційного господарського суду

у справі господарського суду Донецької області № 15/375

за позовом

ТОВ "Енергохолдинг"

до

Виконавчого комітету Краматорської міської ради

про

стягнення збитків в розмірі 7339399 грн.

за участю представників:

- позивача

Білозерова І.М.

- відповідача

- прокуратури

Білоуса І.Г.

Сахно Н.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 08.10.2007 у справі № 15/375 (суддя Богатир К.В.) у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергохолдинг" (далі –позивач), уточнених ним в процесі розгляду справи, до Виконавчого комітету Краматорської міської ради (далі –відповідач) про стягнення збитків, пов’язаних з невідшкодуванням різниці між розміром економічно обґрунтованих витрат на виробництво теплової енергії та розміром встановлених відповідачем тарифів, за період з жовтня 2005 року по червень 2006 року в сумі 8129399 грн. відмовлено.

Рішення мотивовано недоведеністю позовних вимог про стягнення збитків саме з відповідача у зв’язку з відсутністю протиправних дій з боку останнього та відсутністю його вини у заподіянні збитків позивачеві.

Донецький апеляційний господарський суд, здійснюючи апеляційний перегляд в зв’язку зі скаргою позивача, постановою від 20.11.2007 (колегія суддів у складі головуючого судді Старовойтової Г.Я., суддів Волкова Р.В., Запорощенка М.Д.) рішення у справі скасував частково, задовольнивши позовні вимоги в розмірі 8071628 грн., в решті позовні вимоги залишені без задоволення.

Постанова мотивована тим, що позивачем доведені підстави стягнення збитків з відповідача, а саме: протиправність бездіяльності відповідача, шкідливі наслідки для позивача, причино-наслідковий зв’язок між протиправними діями відповідача та шкідливими наслідками для позивача, вину саме відповідача у заподіянні збитків, оскільки, відповідач в порушення приписів Господарського кодексу України, Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону України "Про теплопостачання", які набрали чинності і діяли в період виникнення спірних правовідносин між сторонами у справі (2005-2006р.р.) і якими передбачений обов’язок відповідача надати дотації або відшкодувати різницю між розміром тарифів та реальними витратами виробника та постачальника теплоенергії, не вчинив дій, направлених на регулювання відповідних тарифів та на відшкодування реальних витрат позивача.

Не погоджуючись з рішенням та постановою у справі, Виконавчий комітет Краматорської міської ради в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суд першої інстанції, посилаючись на неповне з’ясування та встановлення судами попередніх інстанцій всіх обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, зокрема, судами не враховано, що з набуттям чинності Законом України "Про теплопостачання" у виконкому відсутні повноваження з встановлення тарифів на теплову енергію, яка виробляється, зокрема, позивачем, а такий обов’язок покладено на НКРЕ України, яка своїм листом від 22.08.2005 № 01-39-23/3841 врегулювала питання встановлення тарифів, а, отже, і має бути відповідачем у справі.

Крім того, Виконавчим комітетом Краматорської міської ради надано висновок Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім.. В.М.Корецького НАН України від 28.02.2008 № 126/21-е науково-правової експертизи щодо правового регулювання відносин у галузі теплопостачання у зв’язку з прийняттям Закону України "Про теплопостачання", яким підтверджуються доводи касаційної скарги.

До початку розгляду скарги Генеральна прокуратура України листом від 07.04.2008 № 05/1/3-9030-08 заявила про вступ у справу.

Відповідно до розпоряджень Заступника голови Вищого господарського суду України від 08.04.2008 № 02-1.2/125 та від 10.04.2008 №02-12.2/129 у зв’язку з хворобою судді Глос О.І. справу № 15/375 передано до провадження судді Грейц К.В., як доповідача у справі, і для її розгляду призначено колегію суддів у складі головуючого судді Грейц К.В., суддів Бакуліної С.В., Муравйова О.В.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін та прокуратури, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Краматорської міської ради від 01.10.2003 № 439 погоджені тарифи на послуги з опалення та гарячого водопостачання, які надаються Обласним комунальним підприємством "Донецьктеплокомуненерго" та Краматорською філією ЗАТ "Торговий Дім "Мегаресурс", а рішенням від 05.10.2005 № 428 до вищезазначеного рішення, зокрема, до додатку 2, внесені зміни, шляхом заміни в колонці "Найменування підприємств постачальників послуг" слів "Краматорська філія ЗАТ "Торговий Дім "Мегаресурс" на слова “Краматорська філія ТОВ "Енергохолдинг". Прийняття зазначених змін пов’язане з анулюванням ліцензії на виробництво та постачання електричної енергії по нерегульованому тарифу, виданої ЗАТ "Торговий Дім "Мегаресурс", та видачею ліцензії на ці послуги ТОВ "Енергохолдинг".

Рішенням виконавчого комітету Краматорської міської ради від 05.10.2005 за № 430 "Про початок опалювального періоду 2005/2006 року" позивачеві рекомендовано почати опалювальний період з 15.10.2005.

В опалювальний період 2005/2006 року позивачем здійснювалося виробництво, транспортування та постачання теплової енергії споживачам м. Краматорська за тарифами, погодженими рішенням відповідача № 439 від 01.10.2003.

Позивач, вважаючи, що відповідачем зазначеним рішенням від 01.10.2003 встановив для нього тариф у розмірі, нижчому ніж економічно-обґрунтовані витрати на виробництво теплової енергії, звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача збитків у вигляді різниці між затвердженими відповідачем розміром цін/тарифів та фактичними витратами на виробництво, транспортування і постачання послуг за період з жовтня 2005 року по червень 2006 року в сумі 8129399 грн., обґрунтовуючи такі вимоги приписами ст. ст. 11, 22, 509, 526 Цивільного кодексу України, ст. 191, 224 Господарського кодексу України, ст. 20 Закону України "Про теплопостачання", ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування".

Згідно з висновком № 2485 від 23.05.2007 призначеної судом першої інстанції судово-економічної експертизи, складеним Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз, діючі тарифи у період з жовтня 2005 року по червень 2006 року у м. Краматорську щодо оплати послуг з опалення та гарячого водопостачання не відповідають дійсній собівартості вказаних послуг та є нижчими від цієї собівартості, діючий у вказаний період тариф на оплату не відшкодовує в повному обсязі понесені фактичні витрати позивача, згідно наданої експертам довідки відповідач частково відшкодував вищевказану різницю у розмірі 2100000 грн., отже, у спірний період позивач зазнав збитків у сумі 8129399 грн., однак, у зв’язку з виявленням експертом помилки позивача на суму 57771 грн., фактична сума збитків складає 8071628 грн. (8129399 грн. –57771 грн.).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли прямо протилежних висновків щодо підставності і ґрунтовності позовних вимог, при цьому, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог про стягнення збитків саме з відповідача у зв’язку з відсутністю як факту правопорушення з боку останнього, так і його вини у заподіянні збитків позивачеві, натомість суд апеляційної інстанції віднайшов у бездіяльності відповідача, яка виразилась у невиконанні ним встановленого нормами ст. 20 Закону України "Про теплопостачання", ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов’язку з надання дотації або відшкодування різниці між розміром тарифів та реальними витратами виробника і постачальника теплоенергії, склад цивільного правопорушення, задовольнивши позовні вимоги в частині відшкодування збитків на суму 8071628 грн., визначену експертом.

Разом з тим, колегія суддів вважає висновки судів попередніх інстанцій суперечливими, передчасними і такими, що не ґрунтуються на повно встановлених обставинах, які мають значення для правильного вирішення спору у справі.

Так, відповідно до ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності.

Відповідно до п. 4 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво орган, що їх затвердив, зобов'язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між затвердженим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг.

Згідно з п. 5 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" видатки на відшкодування втрат підприємств, що пов'язані із затвердженням цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, відповідна сільська, селищна, міська рада передбачає у відповідному місцевому бюджеті.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне зазначити, що норми пунктів 4 та 5 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відповідно до п. 1 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про житлово-комунальні послуги" набрали чинності з 01.01.2005.

Отже, з метою визначення правомірності обґрунтування позовних вимог зазначеними нормами, господарським судам слід встановити чи виникає у виконавчого органу міської ради у разі не затвердження, а погодження (за умови, що таке відбулось після 01.01.2005) тарифів на послуги, що надаються підприємствами, які не належать до комунальної власності, на рівні нижчому від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, зобов'язання відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між затвердженим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг, а у відповідної місцевої ради –обов’язок передбачити у місцевому бюджеті, починаючи з 2006 р., тобто, на наступний бюджетний рік, видатки на відшкодування таких втрат.

Судами першої та апеляційної інстанцій також встановлено, що позивач здійснює свою господарську діяльність з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралі (ТЕЦ) та установках з використанням нетрадиційних, поновлюваних джерел енергії.

Згідно ст. 17 Закону України "Про теплопостачання" від 02.06.2005 №2633-ІУ, який набрав чинності з 06.07.2005, регулювання тарифів на теплову енергію, що виробляється на теплоелектроцентралях, ТЕС, АЕС та когенераційних установках і установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії належать до повноважень Національної комісії регулювання електроенергетики України у сфері теплопостачання.

Відповідно до приписів ст. 20 цього Закону тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії; тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб'єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання; тарифи повинні враховувати повну собівартість теплової енергії і забезпечувати рівень рентабельності не нижче граничного рівня рентабельності, встановленого Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері теплопостачання; у разі якщо тимчасово тариф на теплову енергію встановлено нижче її собівартості з урахуванням граничного рівня рентабельності, то орган, яким установлено цей тариф, повинен передбачити механізми компенсації цієї різниці в порядку, встановленому законодавством; регулювання тарифів на теплову енергію, що виробляється теплоелектроцентралями, іншими установками з комбінованим виробництвом електричної і теплової енергії, здійснюється Національною комісією регулювання електроенергетики України з урахуванням того, що ціни на теплову енергію від теплоелектроцентралей, установок з комбінованим виробництвом електричної і теплової енергії не повинні перевищувати ціни на теплову енергію від інших теплогенеруючих об'єктів на відповідній території.

Листом від 22.08.2005 № 01-39-23/3841 НКРЕ України роз’яснила, що у зв’язку з набранням чинності зазначеним Законом до відпрацювання та затвердження нормативно-правових та методологічних документів з питань формування тарифів на теплову енергію, яка виробляється на ТЕЦ, ТЕС, АЕС та когенераційних установках і установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, діють тарифи на теплову енергію, що були затверджені місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування до прийняття цього Закону.

Отже, з метою встановлення органу, до повноважень якого належить як встановлення тарифів на теплову енергію, що вироблялась і постачалась, зокрема, позивачем, у спірний період, тобто, з жовтня 2005 року по червень 2006 року, так і обов’язок передбачити механізм компенсації різниці, судам слід було залучити до участі у справі НКРЕ України, адже, твердження виконкому щодо відсутності у нього таких повноважень і зобов’язань залишились не спростованими.

При цьому, позивач на виконання вимог ст. 33 ГПК України, має довести належними і допустимими доказами дотримання ним умов для отримання такої різниці, в т.ч. факт встановлення саме для нього відповідним органом після 01.01.2005 і до початку опалювального сезону 2005/2006р.р. тарифу на теплову енергію, який нижче її собівартості з урахуванням граничного рівня рентабельності, визначення цим органом механізму компенсації цієї різниці в порядку, встановленому законодавством, та, відповідно, порушення ним такого механізму.

Втім, як вбачається з матеріалів справи, позивачем зазначені обставини не доводились, а судами попередніх інстанцій не встановлювались, зокрема, позивач не визначив яке саме зобов’язання мав виконати відповідач і у який саме строк це зобов’язання мало бути ним виконане, тобто, не визначено ні наявності підстав для застосування до відповідача відповідальності у вигляді відшкодування збитків, ані їх виду.

В силу статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов’язання, має відшкодовувати кредиторові завдані цим збитки.

Аналогічний припис міститься у статті 224 Господарського кодексу України, згідно з якою учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушені.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 614 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідність за невиконання або неналежне виконання зобов’язань покладається при наявності вини (умислу або необережності).

У відповідності з нормами цивільного законодавства притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності, при цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб’єкт та об’єкт правопорушення, а також суб’єктивна та об’єктивна сторони.

Суб’єктом цивільного правопорушення є боржник, а об’єктом правопорушення –зобов’язальні правовідносини кредитора та боржника, між тим суб’єктивну сторону становить вина боржника, а об’єктивну –протиправна поведінка боржника (невиконання або неналежне виконання обов’язку), наявність збитків у майновій сфері кредитора, причинний зв’язок між протиправною поведінкою боржника та збитками, при цьому розмір збитків має довести кредитор, а відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів звільняє боржника від відповідальності.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 38 ГПК України, у разі якщо подані сторонами докази є недостатніми, суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Однак, в порушення зазначених приписів, а також вимог ст. 43 ГПК України, суди попередніх інстанцій не встановили дійсних правовідносин, що склався між сторонами у справі, і не визначили підставності обраного позивачем способу захисту, що виключає можливість висновку суду касаційної інстанції щодо правильності застосування судами норм матеріального права при вирішенні спору.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 20.11.2007 справі господарського суду Донецької області № 15/375 та рішення від 08.10.2007 у цій справі скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Касаційну скаргу Виконавчого комітету Краматорської міської ради задовольнити.

Головуючий суддя                               К.В.Грейц

Судді           С.В.Бакуліна

О.В.Муравйов