ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"21" серпня 2008 р.

Справа № 4/233

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Хилька Ю.І. за участю секретаря судового засідання Волоткевича А.В., розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу № 4/233

за позовом: Кіровоградського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області, 25022, м. Кіровоград, вул. Дзержинського, 84/37,

до відповідача: Бобринецької районної державної адміністрації Кіровоградської області, 27200, Кіровоградська область, м. Бобринець, вул. Орджонікідзе, 80

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного підприємства "АІР-61", місце реєстрації не відоме.

про визнання незаконним та скасування розпорядження,

час прийняття вступної та резолютивної частини постанови: 15:31 год.,

за участю представників

від прокуратури - участі не брав;

від позивача - Годорожа О.Л., довіреність № 17 від 08.01.2008 року;

від відповідача - участі не брав;

від 3-ої особи - участі не брав;

від Головного управління Держкомзему у Кіровоградській області - Бем Ю.Ю., довіреність № 06-01-17/11 від 06.08.2008 року;

Про час та місце розгляду справи сторони та 3-я особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача належним чином повідомлені у відповідності до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України. Однак, за повідомленням Головного управління статистики у Кіровоградській області станом на 09.07.2008 року приватне підприємство "АІР-61" зареєстрованим не значиться.

Згідно із статтею 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені. До повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи. Водночас, законодавство України, в тому числі Кодекс адміністративного судочинства України та Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язують й сторону у справі, зокрема позивача та прокурора, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із ст. 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах. В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

СУТЬ СПОРУ :

На підставі ст. 60 КАС України Кіровоградський міжрайонний природоохоронний прокурор в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області, 25022, м. Кіровоград, вул. Дзержинського, 84/37 подано позов про визнання незаконним та скасування розпорядження Бобринецької районної державної адміністрації Кіровоградської області від 05.09.2007 року № 733-р.

Відповідач письмових пояснень щодо позовних вимог до суду не подав, але направив до суду копію розпорядження голови районної державної адміністрації від 18.04.2008 року № 384-р "Про визнання таким, що втратило чинність розпорядження голови районної державної адміністрації від 21.082007 року та від 05.09.2007 року № 733-р" до відома. Прокурор наполягає на розгляді справи по суті позовних вимог з прийняттям рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа не приймала участь у судовому засіданні через неможливість встановити її місцезнаходження.

Однак, прокурором та позивачем не подано до суду доказів про допущені порушення саме 3-ою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, без оцінки яких неможливо прийняти рішення по суті спору.

Провівши дослідження обставин справи, письмових доказів, заслухавши пояснення представника позивача та Головного управління Держкомзему у Кіровоградській області, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Повноваження місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин зазначені у ст. 17 Земельного кодексу України.

Згідно до ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" Виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.

Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону місцеві державні адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують:

1) виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади вищого рівня;

2) законність і правопорядок, додержання прав і свобод громадян;

3) виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку, програм охорони довкілля, а в місцях компактного проживання корінних народів і національних меншин - також програм їх національно-культурного розвитку;

4) підготовку та виконання відповідних бюджетів;

5) звіт про виконання відповідних бюджетів та програм;

6) взаємодію з органами місцевого самоврядування;

7) реалізацію інших наданих державою, а також делегованих відповідними радами повноважень.

Відповідно до п. 2 ст. 84 Земельного кодексу України (ЗК України) місцеві державні адміністрації у встановлених законом випадках можуть виступати суб'єктами права власності на землі державної форми власності. Розпорядження такими землями здійснюється у формі продажу земельної ділянки новому власнику або передачі її в оренду чи постійне користування.

Виходячи з викладеного розпорядження землями державної власності, надання земельних ділянок у користування із земель державної власності відповідно до Земельного кодексу України, організація землеустрою, вирішення питань в галузі земельних відносин відповідно до закону в межах Ульяновського району входить до повноважень Ульяновської районної державної адміністрації у галузі земельних відносин.

Статтею 118 Конституції України встановлено, що виконавчу владу в областях і районах, містах Києві і Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.

За приписом ст. 1 Закону України "Про землеустрій", проект землеустрою - сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити протягом 5-10 і більше років.

Відповідно до п. "в" частини першої ст. 20, п. "д" частини другої ст. 25, ст. 30, ст. 50 Закону України "Про землеустрій", землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок;

проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок є одним з видів документації із землеустрою, загальні вимоги до змісту якої містить ст. 29 цього Закону, погодження і затвердження якої проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, Законом України "Про землеустрій" та іншими законами України;

проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок, і порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Врахування державних інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні полягає у виконанні заходів, передбачених загальнодержавними програмами щодо використання та охорони земель, схемами землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель, проведення державної експертизи і здійснення державного контролю за використанням та охороною земель.

Державний контроль за проведенням землеустрою, виконанням запроектованих заходів із землеустрою і дотриманням вимог, встановлених Законом України "Про землеустрій" та іншими нормативно-правовими актами при розробці документації із землеустрою, здійснюється уповноваженими органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Викладені положення встановлені ст. ст. 58, 60 Закону України "Про землеустрій".

За нормами ч. 2 ст. 116, ст. 124 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 792 Цивільного кодексу України, оренда земельної ділянки полягає у наданні, передачі її у користування, а не у вилученні (викупі) або відчужені.

Складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок - надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок провадиться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначає "Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.04 № 677. Згідно п. 3 такого Порядку, проект відведення земельної ділянки розробляється, в тому числі, на підставі рішення районної, Київської або Севастопольської міської держадміністрації, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок.

Безпосередньо рішення районної державної адміністрації про надання згоди на розроблення проекту землеустрою не свідчить про право особи, якій надана така згода, на оренду земельної ділянки, оскільки, як встановлено п. п. 9, 10, 11 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, проект відведення земельної ділянки виконавець зобов'язаний погодити із землевласником або землекористувачем, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини; погоджений проект відведення земельної ділянки полягає державній експертизі, яка проводиться органом земельних ресурсів відповідно до законодавства; після одержання позитивного висновку державної експертизи проект відведення земельної ділянки розглядається районною державною адміністрацією, затверджується нею.

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, включає пояснювальну записку;

технічне завдання на складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, копії заяв фізичних або клопотання юридичних осіб;

матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки;

рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, в тому числі на умовах оренди;

акт прийому-передачі межових знаків на зберігання;

акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності; кадастровий план земельної ділянки;

перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути.

Таким чином, до складання у повному обсязі технічної документації із землеустрою, чи надання такої документації без обов'язкових документів, не є можливим стверджувати про неврахування державних інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні.

Складовою частиною технічної документації, що посвідчує право на земельну ділянку є рішення районної державної адміністрації не про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, а про надання або передачу земельної ділянки у користування, у тому числі на умовах оренди.

Однак, як вбачається із наданих прокурором до суду матеріалів спірне розпорядження було видано 05.09.2007 року без урахування висновку відділу державної землевпорядної експертизи щодо відсутності даних про забезпеченість жителів громади села громадськими пасовищами, тобто вказаний висновок не є повністю позитивним.

За ч. 1 ст. 124, ч. ч. 1, 3 ст. 125, ч. 2 ст. 126 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки;

право власності та право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельної ділянки, та його державної реєстрації;

приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державна реєстрація забороняється;

право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Відповідно до ст. ст. 6, 16 Закону України "Про оренду землі", орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами і договором оренди землі;

набуття права оренди земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється виключно на аукціонах, крім земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб і в яких відсутні акції (частки, паї), що належать державі;

у разі набуття права оренди земельної ділянки на конкурентних засадах підставою для укладання договору оренди є результати аукціону.

Господарським судом достовірно встановлено, що на момент затвердження проекту землеустрою 05.09.2007 року висновок державної землевпорядної експертизи був відсутній, оскільки землевпорядна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та складання договору оренди на 10 років з ПП "АІР-61" для проведення землевпорядної експертизи надійшла до головного управління земельних ресурсів в Кіровоградській області тільки 14.09.2007 року, висновок землевпорядної експертизи було складено лише 18.09.2007 року під № 164, тобто вже після затвердження районною державною адміністрацією проекту землеустрою.

Проаналізувавши правовідносини між учасниками спору та надавши їм юридичну оцінку, господарський суд прийшов до переконання що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до повного задоволення враховуючи наступне.

За приписом ст. 1 Закону України "Про землеустрій", проект землеустрою - сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити протягом 5-10 і більше років.

Відповідно до п. "в" частини першої ст. 20, п. "д" частини другої ст. 25, ст. 30, ст. 50 Закону України "Про землеустрій", землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок;

проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок є одним з видів документації із землеустрою, загальні вимоги до змісту якої містить ст. 29 цього Закону, погодження і затвердження якої проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, Законом України "Про землеустрій" та іншими законами України;

проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок, і порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Врахування державних інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні полягає у виконанні заходів, передбачених загальнодержавними програмами щодо використання та охорони земель, схемами землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель, проведення державної експертизи і здійснення державного контролю за використанням та охороною земель.

Державний контроль за проведенням землеустрою, виконанням запроектованих заходів із землеустрою і дотриманням вимог, встановлених Законом України "Про землеустрій" та іншими нормативно-правовими актами при розробці документації із землеустрою, здійснюється уповноваженими органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Викладені положення встановлені ст. ст. 58, 60 Закону України "Про землеустрій".

За нормами ч. 2 ст. 116, ст. 124 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 792 Цивільного кодексу України, оренда земельної ділянки полягає у наданні, передачі її у користування, а не у вилученні (викупі) або відчуженні.

Складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок - надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок провадиться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначає "Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.04 № 677. Згідно п. 3 такого Порядку, проект відведення земельної ділянки розробляється, в тому числі, на підставі рішення районної державної адміністрації, до повноважень якої належить передача у користування або у власність земельних ділянок.

Вимоги до складу, змісту та оформлення проекту відведення земельної ділянки встановлюються нормативно-технічною документацією із землеустрою.

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, включає пояснювальну записку;

технічне завдання на складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, копії заяв фізичних або клопотання юридичних осіб;

матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки;

рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, в тому числі на умовах оренди;

акт прийому-передачі межових знаків на зберігання;

акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності; кадастровий план земельної ділянки;

перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути.

Не заперечуючи правомірність дій прокурора щодо звернення до суду, господарський суд вважає, що прокурором повністю доведено факт порушення державних інтересів та інтересів територіальної громади жителів села, тобто є в наявності підстави для такого звернення. Поряд з цим, господарським судом враховується, що згідно до затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 55 від 19.02.2007 року Положення про державне управління охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області позивач є територіальним органом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України і входить до сфери його управління. Управління в межах своїх повноважень забезпечує реалізацію державної політики в галузі охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, поводження з відходами, (крім поводження з радіоактивними відходами), забезпечення екологічної та у межах своєї компетенції радіаційної безпеки на відповідній території. Повноваження управління поширюються на територію Кіровоградської області.

Фактично відповідачем визнано наявність порушення в його діях, оскільки оспорене розпорядження ним визнано таким, що втратило чинність згідно до розпорядження № 384-р від 18.04.2008 року. Однак, господарський суд прийшов до переконання про необхідність розгляду справи по суті, оскільки прокурор та позивач не заявили клопотання про відмову від адміністративного позову, а прийняте відповідачем розпорядження № 384-р від 18.04.2008 року прийняте в порушення вимог закону в перевищення повноважень районної державної адміністрації.

Згідно до ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" Виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.

Натомість, згідно до ст. 43 вказаного Закону акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду.

Розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Частинами 1, 2 ст. 60 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадках, встановлених законом, прокурор може звертатися до адміністративного суду з адміністративними позовами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб і брати участь у справі; прокурор здійснює представництво інтересів громадян або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії адміністративного процесу. Така редакція процесуальних норм узгоджується із редакцією ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру".

Враховуючи викладене, господарський суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи на підставі наданих до суду матеріалів, провівши глибокий аналіз нормативних актів які регулюють спірні правовідносини в їх сукупності.

Враховуючи правовий статус відповідача як органу виконавчої державної влади та позивача як суб'єктів владних повноважень, господарський суд прийшов до переконання про необхідність розглянути спір по суті в порядку Кодексу адміністративного судочинства України враховуючи наступне. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Визначення поняття "справа адміністративної юрисдикції" наведено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Поняття "суб'єкт владних повноважень" визначено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України - це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Відтак необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій, причому ці функції повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Визначившись з питанням щодо правовідносинами між учасниками спору про віднесення їх до таких, які підлягають до розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, провівши розгляд адміністративної справи за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд враховує особливість вказаного Кодексу стосовно презумпції винності суб'єкта владних повноважень та приписи ст. 71 КАС України про обов'язок доказування кожною стороною обставин на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, приходить до переконання, що прокурором та позивачем надано до суду безспірні докази про наявність правопорушення з боку відповідача, наданими прокурором та позивачем доказами доведено сам факт скоєного правопорушення, тобто порушення права відповідача та територіальної громади.

Натомість, скасування спірного розпорядження поновить право Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області на участь у вирішенні питання про дотримання висновків землевпорядної експертизи та врахування інтересів жителів територіальної громади села на забезпеченість громадськими пасовищами.

Керуючись ст.ст. 160, 163, 167, 186, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Бобринецької районної державної адміністрації № 733-р від 05.09.2007 року.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову в порядку і строки відповідно до ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України. Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Копії постанови направити Кіровоградському міжрайонному природоохоронному прокурору, сторонам, третій особі, прокуратурі Кіровоградської області для відома.

Постанова виготовлена в повному обсязі 26 серпня 2008 року.

Суддя

Ю. І. Хилько