ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.07.08р.

Справа № 7/43-08

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК", м. Дніпропетровськ

до

Відповідача-1: Закритого акціонерного товариства "Дніпрометалсервіс", м. Дніпропетровськ

Відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство залізничного транспорту", м. Дніпропетровськ

Відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотрансоффер", м. Дніпропетровськ

Відповідача-4: Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване автотранспортне підприємство", м. Дніпропетровськ

Про встановлення та узгодження зовнішніх меж користування земельною ділянкою в натурі

Суддя Коваль Л.А.

Представники:

від позивача: представник Годованець Є.О., дов. № 1905/08-1 від 19.05.2008р., представник Кашперук В.Г., дов. № 1306/08-1 від 13.06.2008 р.;

від відповідача-1: представник Капелянова О.В., дов. № б/н від 25.04.2008 р.;

від відповідача-2: представник Капелянова О.В., дов. № б/н від 20.05.2008 р.;

від відповідача-3: не з'явився;

від відповідача-4: представник Капелянова О.В., дов. № б/н від 11.02.2008 р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МФК" (м. Дніпропетровськ) просить встановити зовнішні межі земельної ділянки в натурі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду в районі будинку № 122, згідно з актом встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 03.11.2004 р. та плану місцезнаходження та розмірів залізничної колії довжиною 636 м.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за договором купівлі-продажу від 16.12.2003р. № Д112 позивач придбав у власність частину залізничних колій, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду, 122. Право власності на частину залізничної колії перейшло до позивача з дати підписання акту приймання-передачі від 06.07.2004р. Позивач посилається на норми Земельного кодексу України, згідно яких при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування –на підставі договору оренди. Позивач звернувся до Дніпропетровської міської ради для оформлення права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться частина залізничної колії довжиною 636 метри, придбана позивачем у власність, та отримав рішення Дніпропетровської міської ради від 22.09.2004р. № 211/20 про надання згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки по фактичному розташуванню існуючого об’єкту. 03.11.2004р. представником землевпорядної фірми проведені обміри та встановлені межі земельної ділянки за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду в районі будинку № 122, про що складено акт встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі. Однак, суміжні землекористувачі, які є відповідачами у даній справі, на думку позивача, безпідставно відмовилися від підписання акту встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі.

Позивач подав заяву про залучення до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю „Дніпропетровське підприємство промислового залізничного транспорту” з метою повного та всебічного з’ясування всіх обставин справи, а також мотивоване тим, що названа особа може надати документи, що стосуються правомірності набуття позивачем права власності на залізничні колії, розташовані на спірній земельній ділянці.

Відповідач-1 позов не визнає. Відповідач-1 не вважає відмову в узгодженні меж земельної ділянки безпідставною. Акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки, на який посилається позивач, порушує встановлені та узгоджені межі земельних ділянок, які передані в оренду відповідачу-1 по фактичному розміщенню виробничої бази за договорами оренди № 1491 та № 1492. Відповідач-1 зазначає, що вилучення та надання в користування земельних ділянок відповідно до Земельного кодексу України є компетенцією Дніпропетровської міської ради. Позивач звертався до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, на підставі якого відповідачу-1 передані в оренду земельні ділянки. Позивачу в позові відмовлено. Відповідач-1 вважає, що позивач невірно тлумачить положення ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України. Земельне та цивільне законодавство не покладає на користувача або власника земельної ділянки обов’язку щодо відмови від права користування або права власності на земельну ділянку або її частину в разі відчуження будівлі і споруди. Відчуження будівлі і споруди не є також підставою для примусового припинення прав на земельну ділянку. Відповідач-1 посилається на пропуск позивачем строку позовної давності для захисту порушеного права та просить суд застосувати строк позовної давності.

Відповідач-2 позов не визнає. Відповідач-2 не вважає відмову в узгодженні меж земельної ділянки безпідставною. Акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки, на який посилається позивач, порушує встановлені та узгоджені межі земельних ділянок, які передані в оренду відповідачу-2 по фактичному розміщенню будівель і споруд відповідача-2 за договорами оренди від 20.03.2002р. Відповідач-2 вважає себе законним користувачем, а не суміжним користувачем частини спірної земельної ділянки. Відповідач-2 зазначає, що вилучення та надання в користування земельних ділянок відповідно до Земельного кодексу України є компетенцією Дніпропетровської міської ради. Позивач звертався до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, на підставі якого відповідачу-2 передані в оренду земельні ділянки. Позивачу в позові відмовлено. Відповідач-2 вважає, що позивач невірно тлумачить положення ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України. Земельне та цивільне законодавство не покладає на користувача або власника земельної ділянки обов’язку щодо відмови від права користування або права власності на земельну ділянку або її частину в разі відчуження будівлі і споруди. Відчуження будівлі і споруди не є також підставою для примусового припинення прав на земельну ділянку. Крім того, відповідач-2 заперечує право власності позивача на частину придбаної залізничної колії, оскільки вважає себе її власником. Також, відповідач-2 вважає, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки такий спосіб захисту не встановлений діючим законодавством. Відповідач-2 посилається на пропуск позивачем строку позовної давності для захисту порушеного права та просить суд застосувати строк позовної давності.

Відповідач-3 подав заяву, згідно якої просить розглянути справу та винести рішення без участі його представника. Відповідач-3 зазначає, що не має заперечень щодо меж землекористування, наведених в акті встановлення та узгодження меж.

Відповідач-4 позов не визнає. Відповідач-4 не вважає відмову в узгодженні меж земельної ділянки безпідставною. Акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки, на який посилається позивач, порушує встановлені та узгоджені межі земельних ділянок, які передані в оренду відповідачу-4 по фактичному розміщенню виробничих будівель і споруд за договорами оренди від 03.04.2002р., від 13.08.2004р. та від 16.03.2005р. Відповідач-4 зазначає, що вилучення та надання в користування земельних ділянок відповідно до Земельного кодексу України є компетенцією Дніпропетровської міської ради. Позивач звертався до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, на підставі якого відповідачу-4 передані в оренду земельні ділянки. Позивачу в позові відмовлено. Відповідач-4 вважає, що позивач невірно тлумачить положення ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України. Земельне та цивільне законодавство не покладає на користувача або власника земельної ділянки обов’язку щодо відмови від права користування або права власності на земельну ділянку або її частину в разі відчуження будівлі і споруди. Відчуження будівлі і споруди не є також підставою для примусового припинення прав на земельну ділянку. Відповідач-4 посилається на пропуск позивачем строку позовної давності для захисту порушеного права та просить суд застосувати строк позовної давності.

Розгляд справи відкладався з 27.05.2008р. на 17.06.2008р., з 17.06.2008р. на 03.07.2008р.

В судовому засіданні 03.07.2008р. оголошено перерву на 07.07.2008р.

В судовому засіданні 07.07.2008р. за погодженням представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно договору купівлі-продажу № Д 112 від 16.12.2003р., укладеного Товариством з обмеженою відповідальністю підприємством з іноземними інвестиціями „Дніпропетровський завод хімічних виробів”, як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "МФК" (м. Дніпропетровськ), як покупцем, Товариство з обмеженою відповідальністю підприємство з іноземними інвестиціями „Дніпропетровський завод хімічних виробів” зобов’язалося передати у власність Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК" частину залізничної колії довжиною 636 погонних метри, вирахуваних від точки 1 до точки 2 (згідно схеми), розташованої в м. Дніпропетровськ, що примикає до ст. Обмінна Металобази при ст. Дніпропетровськ-Вантажний. Передача зазначеної залізничної колії позивачу відбулася за актом приймання-передачі від 06.07.2004р.

Рішенням від 22.09.2004р. № 211/20 Дніпропетровська міська рада надала згоду Товариству з обмеженою відповідальністю "МФК" на розроблення проекту відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню існуючого об’єкту –частина залізничної колії.

03.11.2004р. представником геодезичної організації ТОВ Фірми „Геора” Янкіним О.Є. складено акт встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі ТОВ „МФК” (залізнична колія), що знаходиться за адресою: вул. Героїв Сталінграду, в районі будинку № 122.

Акт встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі погоджений з позивачем та ВАТ „Дніпропетровськметалопром”, як суміжним землекористувачем. Визначені Актом встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі як суміжні землекористувачі: Закрите акціонерне товариство "Дніпрометалсервіс" (м. Дніпропетровськ), Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство залізничного транспорту" (м. Дніпропетровськ), Товариство з обмеженою відповідальністю "Автотрансоффер" (м. Дніпропетровськ), Товариство з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване автотранспортне підприємство" (м. Дніпропетровськ) акт не погодили.

Позивач вважає безпідставною відмову відповідачів від узгодження меж земельної ділянки, визначеної актом встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 03.11.2004р., що і є причиною спору.

Ст. 16 ЦК України, встановлюючи право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового праву та інтересу, визначає також способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких відсутній такий спосіб захисту, як встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, визначений ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами в судовому засіданні, що частина земельної ділянки, щодо якої актом встановлення та узгодження меж земельної в натурі від 03.11.2004р. встановлені межі, знаходиться в оренді у Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство залізничного транспорту" на підставі договорів оренди земельної ділянки від 20.03.2002р. по фактичному розміщенню виробничих будівель і споруд, що в подальшому матиме наслідком вилучення земельної ділянки.

За приписами ст. 151 Земельного кодексу України при потребі вилучення земельної ділянки для юридичної особи остання зобов’язана спочатку погодити це питання з власником землі чи землекористувачем та відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, а у випадку відмови когось із них має право пред’явити позов про визнання відмови недійсною. Рішення про задоволення такого позову є підставою для розроблення проекту відведення земельної ділянки.

Аналогічна позиція знайшла підтвердження в постанові Пленуму Верхового Суду України від 16.04.2004р. № 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ”.

Отже, ст. 151 Земельного кодексу України встановила певний спосіб захисту права юридичної особи при погодженні питань, пов’язаних з вилученням земельної ділянки, який не відповідає способу захисту права, обраного позивачем.

Встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок є складовою землеустрою (ст. 184 Земельного кодексу України).

Згідно ст. 185 Земельного кодексу України землеустрій здійснюється державними та іншими землевпорядними організаціями за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим і місцевих бюджетів, а також коштів громадян та юридичних осіб.

Господарський суд не наділений повноваженнями здійснення землеустрою, зокрема щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, та в разі порушення будь-якими особами організації та порядку здійснення землеустрою може захистити порушене право іншої особи виключно в межах встановлених законом способів захисту порушеного права.

За викладеного, є неправомірними та не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача.

Крім того, при розгляді даного спору суд вбачає наявність спору між сторонами про право власності на залізничні колії, розташовані на спірній земельній ділянці, який є за межами даного спору та не вирішений сторонами у встановленому порядку. Між тим, набуттям права власності на залізничні колії та в зв’язку з цим набуттям права користування земельною ділянкою мотивовані заявлені позивачем вимоги.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд відхиляє доводи позивача та відповідачів у справі, приведені в обґрунтування та заперечення позовних вимог.

Не підлягає задоволенню клопотання позивача про залучення до участі в справі в якості третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю „Дніпропетровське підприємство промислового залізничного транспорту” з огляду на відсутність для цього підстав, визначених ст. 27 ГПК України.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 22, 27, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В позові –відмовити.

Витрати у справі віднести на позивача.

Суддя

Л. А. Коваль

Дата підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст. 84 ГПК України, - 08.07.2008р.