ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

21.08.2008

Справа №2-21/2278-2006

21 серпня 2008 р. о 10 годині 00 хвилин Господарським судом Автономної республіки Крим у складі

Головуючого – судді Чонгової С.І.

при секретарі судового засідання Останіної В.С.

розглянута адміністративна справа № 2-21/2278-2006А

За позовом Алуштинського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства (98500, АР Крим, м. Алушта, вул. Партизанська, 41)

до відповідача Державної податкової інспекції у м. Алушта АР Крим (98500, АР Крим, м. Алушта, вул. Леніна, 22-а)

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

У судовому засіданні приймали участь представники:

Позивач Романова Л.М., представник, д/п б/н від 15.01.2008 р.

Відповідач не з’явився,

Сутність спору: Алуштинське виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства звернулося до господарського суду АР Крим з позовом до Державної податкової інспекції у м. Алушта АР Крим про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення № /0756 від 07.07.2003 р. про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 543442,50 грн., у тому числі: основний платіж – 362295,00 грн., штрафні санкції – 181147,50 грн. (Том 1, аркуш справи 11).

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірне податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем на підставі акту перевірки від 03.07.2003 р. № 54/23-2-8/03348028/1193, результати якої не відповідають дійсним обставинам та не містять доказів які підтверджують виявлені порушення. Зокрема вказує, що акт перевірки не містить відомостей про те, що нормативно-правові акти, які регулюють оподаткування операцій з податку на додану вартість, не містять норму, яка визначає порядок формування податкових зобов’язань у платника податків у зв’язку з переходом від одного способу їх формування до іншого при наявності дебіторської заборгованості населення за надані послуги з водопостачання на дату переходу – 07.07.2001 р. з подальшим її погашенням, а також виникненням нової після 07.08.2001 р.

Відповідач проти позову заперечує з мотивів, викладених у відзиві на позов (Том 1, аркуш справи 49).Просить в позові відмовити посилаючись на документальне встановлення факту порушення законодавства позивачем та на необґрунтованість його доводів.

Ухвалою господарського суду АР Крим від 20.10.2003 р. провадження у справі зупинено у зв’язку з призначенням судово-бухгалтерської експертизи, (Том 1, аркуш справи 91).

Згідно резолюції від 08.12.2005 р. Першого заступника Голови господарського суду Автономній Республіки Крим Ковтун Л.О. у зв’язку з переходом судді господарського суду АР Крим Дадінської Т.В. до Севастопольського апеляційного адміністративного суду, справа №2-15/1289-2005 передано на розгляд судді господарського суду АР Крим Гаврилюк М.П. (Том 1, аркуш справи 109).

Ухвалою господарського суду АР Крим від 05.05.2008 р. змінено склад суду для розгляду справи №2-5/2278-2006, призначивши для цього суддю господарського суду АР Крим Чонгову С.І., справі привласнити номер № 2-21/2278-2006 А (Том 2, аркуш справи 52).

Ухвалою господарського суду АР Крим від 13.05.2008 р. справу прийнято до свого провадження суддею Чонговою С.І. та поновлено провадження по справі (Том 2, аркуш справи 53).

Згідно ухвали господарського суду АР Крим від 01.07.2008р. подальший розгляд справи № 2-21/2278-2006А здійснюється за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (Том 2, аркуш справи 64).

У судове засідання 21.08.2008 р. відповідач явку свого представника не забезпечив, про час, день і місце розгляду справи повідомлений належним чином. До дня слухання справи надав клопотання про відкладення розгляду справи на більш пізній строк для надання можливості надати заперечення на висновок судово-бухгалтерської експертизи, а також для надання пояснень інспекторам, які проводили перевірку.

Суд, згідно частини 6, 7 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалою від 21.08.2008 р. відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про відкладення справи слуханням, і, керуючись принципом розумності строку вирішення справи, передбаченого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, за наявністю у справі усіх необхідних доказів для її вирішення, розглядає справу за відсутністю представника відповідача відповідно до вимог частини 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач відмовився від послуг перекладача.

Відповідно до статті 130 Кодексу Адміністративного судочинства України перед початком слухання справи сторонам, які беруть участь у справі, були вручені пам’ятки про права та обов’язки.

Розглянув матеріали справи, заслухав представника позивача, дослідив надані сторонами докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у м. Алушта АР Крим проведено планову комплексну документальну перевірку дотримання вимог податкового та валютного законодавства Алуштинським виробничим підприємством водопровідно-каналізаційного господарства за період з 01.04.2001 р. по 31.01.2003 р., про що був складений акт перевірки від 03.07.2003 р. № 54/23-2-8/03348028/1193 (Том 1, аркуш справи 23).

На підставі акту перевірки відповідачем винесене податкове повідомлення-рішення від 07.07.2003 р. № /0756 про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 543442,50 грн., у тому числі: основний платіж – 362295,00 грн., штрафні санкції – 181147,50 грн.(Том 1, аркуш справи 11).

Підставою для донарахування податку на додану вартість в сумі 362295,00 грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 181147,50 грн. стали наступні обставини.

Державна податкова інспекція у м. Алушта АР Крим вважає, що за період з 01.04.2001р. по 31.01.2003р. в порушенні п. п. 3.1.1. п. 3.1 ст. 3, п. 4.2 ст. 4, п. 1.4 ст. 1, п. 11.11 ст. 11, п. п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7, п. п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» позивачу донараховано податок на додану вартість в сумі 333731,00 грн., що привело до не поступленню до бюджету податку на додану вартість в сумі 3622950 грн., у тому числі: 28564,00 грн. донараховані в результаті застосування непрямих методів та 333731,00 грн. (147894,00 +185837) донараховані в результаті заниження податкових зобов’язань в сумі 147894,00 грн. і 185837,00 грн. в результаті завищення податкового кредиту.

Судом була призначена судово-бухгалтерська експертиза з питання підтвердження документами бухгалтерського та податкового обліку позивача висновків Державної податкової інспекції у м. Алушта АР Крим, які викладені в акті перевірки № 54/23-2-8/03348028/1193 від 03.07.2003 р.

Суд дослідив висновок експерту № 128 від 20.03.2008 р., оцінив його в порядку статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, та приймає висновок експерта як належний доказ.

При проведенні експертизи експерт застосував методи порівняння, документальної перевірки.

Застосування експертом методу документальної перевірки та порівняння означає суцільне дослідження первісних документів бухгалтерського та податкового обліку.

Судом встановлено, що акт перевірки № 54/23-2-8/03348028/1193 від 03.07.2003 р. містить тільки правові висновки про порушення позивачем норм Закону України “Про податок на додану вартість” та підсумкові показники, у зв’язку із чим суд не має можливості встановити на підставі яких первісних документів бухгалтерського та податкового обліку зроблені данні висновки.

При дослідженні первісних документів (рахунків, накладних, платіжних документів по розрахункам з організаціями споживачами послуг, касових книг, договорів, журналів-ордерів, головних книг за 2001-2002 р. р.) висновки Державної податкової інспекції у м. Алушта АР Крим, які викладені в акті перевірки № 54/23-2-8/03348028/1193 від 03.07.2003 р. про заниження Алуштинським виробничим підприємством водопровідно-каналізаційного господарства податку на додану вартість в сумі 362295,00 грн. за період з 01.04.2001 р. по 31.01.2003 р., первісними документами бухгалтерського та податкового обліку позивача не підтвердилися.

Розходження по факту недонарахування податку на додану вартість від здачі в оренду ФНС (фікально-насосної станції) в Приморському парку склали 355,00 грн. і утворилися за рахунок того, що відповідач не врахував, що платник податків у липні 2002 р. відобразив в обліку дохід від оренди майна і податок на додану вартість в сумі 355,00 грн.

По факту не донарахування податкових зобов’язань на безоплатне передані товари та послуги на суму податку на додану вартість в розмірі 5041,96 грн. експертом встановлено, що розходження з актом перевірки в сторону зменшення склали 5041,96 грн., які утворилися за рахунок того, що відповідач не звернув увагу на той факт, що підприємство відобразило у податковому обліку, а саме, у валовому доході вищевказану операцію.

Акт перевірки не містить інформацію про те, що матеріальні цінності, які списані в д-т рахунок 947 придбалися з податком на додану вартість і позивач відносив вказану суму податку на додану вартість (податковий кредит) на розрахунки з бюджетом. Також, в акті перевірки не відображено які цінності були списані і чому вони виключені із витрат, які зв’язані з виробничою діяльністю. В результаті дослідження встановлено, що за даними головної книги позивача списання сум з к-т рахунок 201,220 в д-т рахунок 947 не провадилися.

По факту недонарахування податкових зобов’язань у зв’язку з оплатою населенням заборгованості за послуги, які надані до 07.08.2001 р. на суму 150800,00 грн., експертом встановлено, що квитанції про сплату послуг населення передаються у розрахунково-касовий центр, в якому вони розносяться за лицьовими рахунками. В кінці місяця зведена відомість з нарахованим та сплаченим послугам населення центр передає в бухгалтерію, яка включається в загальне зведення за наданими послугами підприємства, відображається на рахунку 361 «Надання послуг населенню». Із наданого журналу ордеру №6 за рахунком № 361«Надання послуг населенню» за період з квітня 2001 р. по жовтень 2002 р. слідує, що нараховано послуг населенню в сумі 1354397,92 грн., сплачено населенням в сумі 1438046,28 грн. За досліджений період позивач при визначенні бази оподаткування операцій з продажу послуг користувався касовим способом відповідно до Закону України від 02.06.1999 р. № 714-ХІУ «Про внесення змін в Закон України «Про податок на додану вартість», згідно якому платники податків, які надають послуги з водопостачання (каналізації) застосовують касовий спосіб податкового обліку, згідно якому датою виникнення податкових зобов’язань з продажу вказаних послуг є дата зарахування коштів на банківський рахунок або в касу такого платника податків або отримання інших видів компенсації вартості послуг, а датою виникнення права на податковий кредит, у тому числі отримання бюджетного відшкодування, є дата списання коштів з банківського рахунку платника податків в оплату таких послуг або надання інших видів компенсацій в оплату таких послуг, вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва таких платників податків або підлягає амортизації.

З 07.08.2001 р. вступив в силу Закон України «Про внесення змін в статтю 11 Закону України «Про податок на додану вартість», згідно якому із даної статті виключені послуги з водопостачання (каналізації). З серпня 2001 р. при визначенні бази оподаткування підприємству слід користуватися вимогами п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість». Тобто, визначати виникнення податкового зобов’язання і право на податковий кредит за правилами першої події. Перерахунок при визначенні бази оподаткування в порядку вимог п. 7.3 ст. 7 закону України «Про податок на додану вартість» за станом на 07.08.2001 р. законодавцем не був передбачений. До того, в акті перевірки відсутній порівняний розрахунок сум донарахування, отже, висновки відповідача в частині збільшення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 150800,03 грн. на послуги водопостачання населенню не обґрунтовані.

Поза увагою Державної податкової інспекції у м. Алушта АР Крим залишився той факт, що оплата за перетоки представляє собою виконання типового договору між енергосистемою і споживачем за надану електроенергію. Відкрите акціонерне товариство «Крименерго» виписувало податкові накладні, в яких в повному обсязі відображало податок на додану вартість. Отже, сума сплати за перетоки реактивної енергії обґрунтовано включена позивачем в валові витрати на підставі п. п. 5.2 1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» як витрати, які зв’язані з веденням виробництва, продажею послуг. Відображений у податкових накладний податок на додану вартість відповідно з п. п. 7.4.1 п. 7.4 Закону України «Про податок на додану вартість» включається в податковий кредит. Таким чином, перерахування грошових коштів за перетоки реактивної потужності на поточний рахунок (а не на розподільний рахунок) не може розглядатися як сплата штрафних санкцій. Отже, висновки відповідача про виключення із податкового кредиту податку на додану вартість в сумі 4064,79 грн., а також в сумі 1467,77 грн. нормативно необґрунтовано.

По факту заниження податку на додану вартість на суму 67,76 грн., а також на суму 998,40 грн., експертом встановлено, що позивач виписував рахунки побутовому споживачу на відшкодування електроенергії і дану операцію відображав проводками, тобто, доходи збільшувалися і збільшувалися податкові зобов’язання з податку на додану вартість.

По факту нарахування податкових зобов’язань за непрямими методами на суму 28563,82 грн. судом встановлено наступне.

Відповідно до п. п. 19.3.6 п. 19.3 ст. 19 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” № 2181-111 від 21.12.2000 р. з подальшими змінами і доповненнями до 1 січня 2005 року діяло правило, по якому якщо платник податків відмовляється узгоджувати податкове зобов'язання, нараховане податковим органом з використанням непрямого методу, податковий орган зобов'язаний звернутися до суду з позовом про визнання такої суми податкового зобов'язання. При цьому обов'язок доказу того, що таке нарахування було зроблено належним чином, покладається на податковий орган.

Визначення суми податкового зобов'язання непрямими методами регулюється п. 4.3 ст. 4 Закону України № 2181-111 від 21.12.2000 р., відповідно до якого якщо контролюючий орган не може самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків, коли платник податків не надає у встановлені строки податкову декларацію, у зв'язку з не встановленням фактичного місцезнаходження підприємства або його відокремлених підрозділів або ухиленням платника податків або його посадових осіб від надання відомостей, передбачених законодавством, а також якщо неможливо визначити суму податкових зобов'язань у зв'язку з неведенням платником податків податкового обліку або відсутністю визначених законодавством первинних документів, сума податкових зобов'язань платників податків може бути визначена непрямим методом. Цей метод може застосовуватися також у випадках, коли декларацію було подано, але під час документальної перевірки, що проводиться контролюючим органом, платник податків не підтверджує розрахунки, наведені в декларації, наявними документами обліку у порядку, передбаченому законодавством.

Якщо підставою для застосування непрямих методів є відсутність окремих документів обліку, такий метод може застосовуватися виключно для визначення об'єкту оподаткування або його елементів, пов'язаних із такими документами. Якщо платник податків подає інші документи обліку або інші підтвердження, достатні для визначення показників відсутніх документів обліку, непрямі методи не застосовуються.

Застосування непрямого методу для визначення податкових зобов'язань платників податків у випадках, не передбачених п. 4.3 ст. 4 Закону, не дозволяється.

Проте, Державною податковою інспекцією у м. Алушта АР Крим не представлені будь-які докази наявності підстав для застосування непрямих методів визначення податкових зобов'язань позивача. В акті перевірки не вказано які саме документи бухгалтерського і податкового обліку не представлені до перевірки. Більш того, акт не містить законодавчих норм, згідно яким здійснено донарахування податкових зобов'язань із застосуванням непрямих методів.

Платнику податків в установленому порядку направляється податкове повідомлення, в якому зокрема вказуються нарахована по непрямих методах сума податкового зобов'язання, що підлягає сплаті, опис методів, які при цьому були застосовані, а також сума штрафних санкцій (при їх наявності).

Рішення про нарахування сум податкових зобов'язань по непрямих методах може бути оскаржено платником податків в порядку, передбаченому законодавством (п. п. 9, 10 Методики).

Таким чином, передбачене направлення платнику податків документів за наслідками донарахування податкових зобов'язань по непрямих методах: рішення і податкового повідомлення.

Проте, матеріали справи свідчать про те, що Державна податкова інспекція у м. Алушта АР Крим надіслала позивачу спірне податкове повідомлення-рішення на загальну суму 543442,50 грн., яке не містить в собі відомостей про опис методу нарахування податкових зобов'язань.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

В наданих на дослідження експерту документах, у тому числі і в акті перевірки, відсутні документи, які підтверджують факт того, що відповідно з п. 4.3 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»: встановити місцезнаходження позивача не можливо; що позивач не надає відомості, які передбачені законодавством; що позивач не веде податковий облік; що у позивача відсутні визначені законодавством первісні документи. В наданих документах відсутні відомості про те, що відповідно з п. 5, п. 9 Постанови Кабінету Міністрів України №697 від 27.5.2002 р., якою затверджена Методика визначення сум податкових зобов’язань за непрямими методами, керівником органу державної податкової служби приймалося рішення про застосування непрямих методів з відповідним обґрунтуванням непрямих методів та керівником органу державної податкової служби затверджувався акт за результатами перевірки із застосуванням непрямих методів.

Отже, застосування непрямих методів при перевірки позивача та донарахування податку на додану вартість в сумі 28563,80 грн. нормативно необґрунтовано. Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про безпідставність донарахування позивачу сум податку на додану вартість із застосуванням при цьому непрямих методів визначення податкових зобов’язань.

Крім того, як на підставу незаконності прийняття відповідачем спірного податкового повідомлення-рішення в частині визначення штрафних санкцій з податку на додану вартість в сумі 181147,59 грн. суд зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платника податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», податкове зобов’язання платника податку, нараховане контролюючим органом відповідно до пункту 4.2 і пункту 4.3 статті 4 Закону, вважається узгодженим у день отримання платником податку податкового повідомлення, за винятком випадків, визначених підпунктом 5.2.2, то фактично підпункт 17.1.3 встановлює необхідність погодження податкового зобов’язання, з якого сплачуються штрафні санкції. На момент винесення рішення про застосування штрафних санкцій у зазначеній сумі, податкове зобов’язання не було узгодженим. Таким чином, застосування відповідачем штрафних санкцій у спірному податковому повідомленні-рішенні є неправомірним.

В той же час зі спірного податкового повідомлення-рішення вбачається, що Державна податкова інспекція у м. Алушта АР Крим застосувала до позивача фінансові санкції в розмірі 50% від суми донарахованого податкового зобов’язання на підставі п. 17.1.6 ст. 17 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Згідно підпункту 17.1.6. ст. 17 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, у разі коли платника податків (посадову особу платника податків) засуджено за скоєння злочину щодо ухилення від сплати податків або якщо платник податків декларує переоцінені або недооцінені об'єкти оподаткування, що призводить до заниження податкового зобов'язання у великих розмірах, такий платник податків додатково до штрафів, визначених цим пунктом, за наявності підстав для їх накладення сплачує штраф у розмірі п'ятдесяти відсотків від суми недоплати, але не менше ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

На підставі вказаної норми, до платників податків застосовуються санкції передбачені вказаним пунктом лише у разі коли платника податків (посадову особу платника податків) засуджено за скоєння злочину щодо ухилення від сплати податків, або якщо платник податків декларує переоцінені або недооцінені об'єкти оподаткування, і при цьому саме ці порушення призводять до заниження податкового зобов'язання у великих розмірах.

Проте в акті перевірки не зазначено про факт переоцінки або недооцінки об'єктів оподаткування або скоєння злочину щодо ухилення від сплати податків.

Таким чином, застосування штрафних санкцій з податку на додану вартість в сумі 181147,50 грн. є неправомірним.

Відповідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Однак, відповідач не прийняв до уваги, що для органів державної податкової служби таким доказом є акт документальної перевірки, у якому згідно з пунктом 1.7 розділу 1 та пунктом 2 розділу 2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства суб’єктами підприємницької діяльності - юридичними особами, їх філіями, відділеннями та іншими відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 10.08.2005 р. № 327 зазначено, що факти виявлених порушень податкового і валютного законодавства в акті документальної перевірки повинні викладатися чітко, об’єктивно та в повній мірі, з посиланням на первинні документи, що підтверджують наявність зазначених фактів та на підставі яких вчинені записи у податковому та бухгалтерському обліку, з наведенням кореспонденції рахунків та інших доказів, що достовірно підтверджують наявність факту порушення, із зазначенням змісту порушень. Лише за умови дотримання контролюючим органом зазначених вимог щодо фіксування факту виявлених порушень є підстави для визначення платнику податкових зобов’язань.

У зв’язку з чим суд дійшов висновку, що акт перевірки від 03.07.2003 р. № 54/23-2-8/03348028/1193, як доказ у справі, одержано з порушенням закону.

Відповідно до частини 3 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

На підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог статей 69,70,86 Кодексу адміністративного судочинства України судом не приймається акт перевірки від 03.07.2003 р. № 54/23-2-8/03348028/1193, як доказ встановлення фактів порушення позивачем Закону України «Про податок на додану вартість».

Згідно зі статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому суд виходить з того, що акт перевірки є основним джерелом фіксації та закріплення доказів правопорушень, тому повинен містити вичерпні елементи його складу і підтверджуватись первинними документами. Інші докази, окрім акту перевірки, що підтверджували б факти вчинення позивачем зазначених порушень, відповідачем суду не надані через їх відсутність.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Зазначена норма кореспондується із приписами частини 2 статті 19 Конституції України.

Статтею 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» передбачено, що посадові особи органів державної податкової служби зобов'язані дотримувати Конституції і законів України, інших нормативних актів, прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та повною мірою використовувати надані їм права.

Згідно частині 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, доказів правомірності і законності обґрунтованості спірного податкового повідомлення-рішення про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість Державною податковою інспекцією у м. Алушта Ар Крим суду не надано. Висновки перевіряючих, що викладені у акті перевірки від 03.07.2003 р. № 54/23-2-8/03348028/1193, не підкріплені жодними доказами і носять характер суб’єктивних припущень.

За таких умов факти вказаних порушень слід вважати неналежно встановленими, отже, визначення позивачу податкових зобов’язань з податку на додану вартість в сумі 543442,50 грн., у тому числі: основний платіж – 362295,00 грн. та штрафні санкції – 181147,50 грн. згідно спірному податковому повідомленню-рішенню неправомірно.

Згідно з частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Порушення Державною податковою інспекцією у м. Алушта АР Крим конституційного принципу забезпечення правопорядку в Україні, закріпленого у статті 19 Конституції України, є підставою для задоволення позовних вимог позивача.

З огляду на недоведеність фактів порушення позивачем вимог Закону України „Про податок на додану вартість” суд дійшов до висновку про безпідставність спірного податкового повідомлення-рішення з вищевикладених підстав.

Таким чином, невірне застосування відповідачем норм матеріального права спричинило прийняття неправильного податкового повідомлення-рішення, що є підставою для визнання його недійсним.

Викладене є підставою для задоволення позовних вимог Алуштинського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства.

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 3,40 грн. з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки пунктом 2 частини 3 розділу УII Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір судового збору визначається відповідно підпункту б пункту 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», що дорівнює 3,40 грн., зайво сплачене держмито у сумі 81,60 грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України відповідно до пункту 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» по його заяві.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 21 серпня 2008 року.

У повному обсязі постанову складено 29 серпня 2008 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7,8,9,11,12,70,79,82,86, пунктом 4 статті 92, статтями 94, 98, 122, 158–163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Алушта АР Крим № /0756 від 07.07.2003 р. про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 543442,50 грн., у тому числі: основний платіж – 362295,00 грн., штрафні санкції – 181147,50 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Алуштинського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства (98500, АР Крим, м. Алушта, вул. Партизанська, 41, рахунок 001 в АФ АКБ УСБ МФО 324032 код ЗКПО 03348028) 3,40 грн. державного збору.

Повернути Алуштинському виробничому підприємству водопровідно-каналізаційного господарства (98500, АР Крим, м. Алушта, вул. Партизанська, 41, рахунок 001 в АФ АКБ УСБ МФО 324032 код ЗКПО 03348028, інші банківські рахунки не відомі) з Державного бюджету України (банківські рахунки не відомі) 81,60 грн. зайво сплаченого державного мита.

Постанова суду може бути оскаржена у апеляційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 185-187 Кодексу Адміністративного судочинства України протягом 10 днів з дня її проголошення або з дня складання постанови в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Чонгова С.І.