ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2008 р.

№
5020-2/067

Колегія
суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова
Є.В.,

суддів:

Данилової
Т.Б.,

Ходаківської
І.П.,

розглянувши

касаційну
скаргу

суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 (далі Підприємець)

на
постанову

Севастопольського
апеляційного господарського суду

від

17.04.08

у
справі

№
5020-2/067

господарського
суду

міста
Севастополя

за
позовом

Підприємця

до

приватного
підприємства "ТТТ" (далі Підприємство)

про

стягнення
20 000,00 грн.

В
засіданнях взяли участь представники:

-
позивача:

не
з'явились;

-
відповідача:

не
з'явились.

Ухвалою
від 20.06.08 Вищого господарського суду України касаційна скарга Підприємця б/н
від 15.05.08 була прийнята до провадження та призначена до розгляду у судовому
засіданні на 10.07.08.

Вказана
ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку,
документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до Вищого
господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу
відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України
належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На
день розгляду справи у судовому засіданні 10.07.08 будь-яких письмових заяв та
клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до
суду не надходило.

У
судове засідання 10.07.08 представники сторін не з'явились.

Враховуючи,
що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було
попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою
перенесення розгляду справи на інші строки, а від сторін повідомлень щодо
неможливості участі у судовому засіданні 10.07.08 до колегії суддів Вищого
господарського суду України не надходило, справа розглядається за наявними
матеріалами справи, а повний текст постанови Вищого господарського суду України
направляється сторонам у справі в установленому законом порядку поштою.

Рішенням
від 19.03.08 господарського суду міста Севастополя (суддя Шевчук Н.Г.) у
задоволенні позовних вимог Підприємцю відмовлено.

Постановою
від 17.04.08 Севастопольського апеляційного господарського суду (колегія суддів
у складі: головуючого -Голика В.С., суддів -

Гоголя
Ю.М., Горошко Н.П.) апеляційну скаргу Підприємця залишено без задоволення, а
рішення від 19.03.08 господарського суду міста Севастополя -без змін.

Вказані
судові рішення мотивовані тим, що оскільки Підприємцем не доведено факту
надання послуг згідно договору про надання юридичних послуг, то вимоги щодо їх
оплати задоволенню не підлягають.

Не
погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій, Підприємець звернувся до
Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення
від 19.03.08 господарського суду міста Севастополя та постанову від 17.04.08
Севастопольського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по
справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Свої
вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було
порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. 129
Конституції України, ст.ст. 525, 526, ч. 1 ст. 907 Цивільного кодексу України,
ч. 2 ст. 188, ст.ст. 193, 202 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні",
ст.ст. 6, 32, 38, 43 Господарського процесуального кодексу України.

На
день розгляду справи у судовому засіданні письмовий відзив на касаційну скаргу
від Підприємства не надійшов, разом з тим згідно ст. 1112 Господарського
процесуального кодексу України відсутність відзиву на касаційну скаргу (подання)
не перешкоджає перегляду судового рішення, що оскаржується.

Розглянувши
матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши суддю-доповідача по справі,
проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність
застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як
встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи,
20.09.07 між Підприємством та Підприємцем було укладено договір про надання
послуг з юридичного обслуговування № 7/07 (далі -Договір), строк дії якого
визначено з моменту його підписання до 31.12.08.

Також,
встановлено, що відповідно до п. 1.1 Договору Підприємець взяв на себе
зобов'язання щодо надання юридичних послуг Підприємству (відповідно до
переліку, визначеного цим Договором), а Підприємство зобов'язалось оплачувати
роботу Підприємця у порядку, встановленому р. 4 Договору, а саме: оплата послуг
здійснюється відповідно виставленим рахункам у розмірі 6 000,00 грн. щомісячно,
протягом трьох банківських днів з моменту отримання рахунку.

На
підставі наданих сторонами доказів по справі судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що 28.12.07 Підприємцем на адресу Підприємства було
направлено рахунок на оплату наданих юридичних послуг за період з 20.09.07 по
31.12.07 на суму 20 000,00 грн., проте вказаний рахунок Підприємством оплачено
не було.

Матеріалам
справи підтверджено, що 16.01.08 Підприємцем було повторно направлено
Підприємству рахунок та претензію № 2/08 від 16.01.08 з вимогою негайно
оплатити вказаний рахунок.

Вирішуючи
спір, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що листом № 6/2 від
06.02.08 Підприємство відмовився від оплати вказаного рахунку з посиланням на
ту обставину, що визначені договором юридичні послуги Підприємцем надані не
були, у зв'язку з чим Підприємство відмовилось від Договору. Разом з тим, факт
отримання даного листа Підприємець в попередніх судових інстанціях не
заперечував.

Крім
того, попередніми судовими інстанціями встановлено, що направлені 12.02.08 на
адресу Підприємства акти виконаних робіт останнім не підписані з зазначених
підстав.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 11
Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського України договір є
підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських
зобов'язань).

Згідно
з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є
правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь
іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати
послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша
сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно
до ст. 193 Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог,
що у певних умовах звичайно ставляться.

За
змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом не допускається.

Відповідно
до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що згідно ст.
629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України договір
є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За
змістом ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення
певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену
послугу, якщо інше не встановлено договором. При цьому, п. 1

ст.
902 цього кодексу визначено, що виконавець повинен надати послугу особисто.

Отже,
аналіз наведеного нормативного положення свідчить, що під час вирішення спору,
що стосується правовідносин з надання послуг, суд має встановити факт
здійснення своїх зобов'язань за договором з боку виконавця, при цьому, останній
має довести таку обставину в контексті ст.ст. 32, 33 Господарського
процесуального кодексу України належними доказами, які б підтверджували
обставини виконання умов договору ним особисто (якщо інше не передбачено
договором).

Разом
з тим, вирішуючи спір по суті попередні судові інстанції на підставі наданих сторонами
доказів по справі факту виконання особисто Підприємцем послуг, визначених
Договором, не встановили.

Статтею
907 Цивільного кодексу України визначено, що договір про надання послуг може
бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в
порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за
домовленістю сторін.

Відповідно
до п. 1 ч. 1 ст. 611 вказаного Кодексу у разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно
ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від
договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено
договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Водночас,
ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі розірвання
договору зобов'язання сторін припиняються.

Таким
чином, з урахуванням наведених правових положень колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що доводи, викладені Підприємцем в
касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними
по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в
касаційній скарзі стверджує факт порушення судами не лише норм матеріального та
процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів, але
оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про
встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім
переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної
інстанції.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги

ст.
1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що
перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною
інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється
застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального
права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у рішенні господарського суду чи відхилені
ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З
врахуванням того, що з'ясування підставності оцінки доказів та встановлення
обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального
кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції,
колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про
неможливість задоволення касаційної скарги.

На
підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає,
що попередніми судовими інстанціями було повно та всебічно з'ясовано обставини,
що мають значення для справи, надано їм належну відповідну правову оцінку та
винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що
дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну
скаргу суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 б/н від
15.05.08 залишити без задоволення.

Постанову
від 17.04.08 Севастопольського апеляційного господарського суду у справі №
5020-2/067 господарського суду міста Севастополя залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:Т.Данилова

І.Ходаківська