ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2008 р.

№
5/360

Вищий господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого

Добролюбової Т.В.

суддів

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

за
участю представників сторін котрі  позивача відповідача розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  у справі

ОСОБА_3, дов. від15.07.2008 року. ОСОБА_4,
дов. від 11.07.2008 року.  Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 №5/360

на
постановуКиївського
міжобласного апеляційного господарського суду

від

25.03.2008
року

за
позовом

Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1

доСуб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_2

про

розірвання
договору купівлі-продажу

Суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Полтавської
області з позовом про розірвання договору купівлі-продажу від 14.01.2004 року
торгівельного павільйону АДРЕСА_1. Позовні вимоги вмотивовані тим, що
відповідач не виконав умови договору, а саме після встановленого строку
30.01.2004 року не сплатив борг в сумі
14725 грн. за купівлю кіоску.

Доповідач:Гоголь
Т.Г

Господарський
суд Полтавської області рішенням від 13.11.2007 року (суддя Гетя Н.Г.) в
задоволенні позовних вимог відмовив, посилаючись на норми статті 267 Цивільного
кодексу України, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності.

Київський
міжобласний апеляційний господарський суд постановою від 25.03.2008 року (
судді Писана Т.О., Мостова Г.І., Фаловська І.М.) рішення господарського суду
Полтавської області від 13.11.2007 року залишив без змін,

пославшись
на недоведеність та не обґрунтованість позовних вимог та на приписи статті 651
Цивільного кодексу України, якими передбачено право продавця вимагати
розірвання договору в судовому порядку та повернення майна лише у випадках
істотного порушення умов договору. У разі несплати  вартості павільйону, позивач може вимагати
його оплати.

Суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1 звернувся до Вищого господарського суду
України з касаційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду
Полтавської області від 13.11.2007 року та постанову Київського міжобласного
апеляційного господарського суду від 25.03.2008 року скасувати, позовні
вимоги  позивача задовольнити, мотивуючи
касаційну скаргу доводами про неправильне застосування господарськими судами
попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: статей
55, 61 Конституції України, статей 264, 267, 526, 527, 610, 611, 612 Цивільного
кодексу України та  статей 41 ,
42, 45, 43, 83, 84, 104 Господарського  процесуального кодексу України.

Відповідач
не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Заслухавши
доповідь судді Гоголь Т.Г. та пояснення присутніх в судовому засіданні
представників позивача та відповідача, перевіривши наявні матеріали справи на
предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи,
повноти їх встановлення у даній справі, Вищий господарський суд України вважає,
що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно
до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України,
переглядаючи в касаційному порядку судові рішення,  касаційна інстанція на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна
інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Господарськими
судами попередніх інстанцій в ході розгляду справи встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що 14.01.2004 року між Суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1 та Суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу кіоску, відповідно до умов якого
позивач продав, а відповідач купив торгівельний павільйон (одноповерховий,
тимчасового характеру) окремо розташований, за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом
2 договору визначено, що продаж вчинено за суму 28100,00 грн., із яких
продавець одержав 13375,00 грн. від покупця до підписання цього договору, а
решту 14725,00 грн. покупець зобов'язався сплатити до 30.01.2004 року.

Пунктом
4 договору передбачено, що право власності на павільйон виникає у покупця з
моменту нотаріального посвідчення цього договору. Договір купівлі-продажу
кіоску від 14.01.2004 року був посвідчений приватним нотаріусом Полтавського
міського нотаріального округу ОСОБА_5 в день його укладання, тобто 14.01.2004
року та зареєстрований у реєстровій книзі за №92.

Відповідач
розрахувався з позивачем за отриманий у власність об'єкт частково на суму
13375,00 грн. Решту суми, а саме 14725,00 грн. ОСОБА_2 у встановлений термін не
сплатив.

Стаття
626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість сторін
спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладення
договорів купівлі-продажу регулюється нормами розділу ІІІ Цивільного кодексу
України.

Статтею
655 цього Кодексу встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно
з вимогами статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк
оплати товару.

Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення
оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів
за користування чужими грошовими коштами.

Продавцю
надано право відмовитися від договору купівлі-продажу в разі якщо покупець відмовився
прийняти та оплатити товар.

Зміна
або розірвання договору, згідно з вимогами статті 651 Цивільного кодексу
України, допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором
або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в
інших випадках встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення
стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона
значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при

укладенні
договору. Тобто істотним порушенням договору, слід визнати таке порушення, що
тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору.
Критерієм істотного порушення закон визнає розмір завданої порушенням шкоди,
який не дозволяє потерпілій стороні отримувати очікуване при укладенні
договору.

Як
встановив Київський міжобласний апеляційний господарський суд договір
купівлі-продажу від 14.01.2004 року не містить умови щодо  його розірвання у разі несплати вартості
проданого майна.

Таким
чином, при розгляді справи апеляційний господарський суд правомірно відмовив в
задоволенні позовних вимог, оскільки, як їм було встановлено  в ході розгляду справи, кіоск був прийнятий у
продавця та частково оплачений, а наявності завданої шкоди, яка є підставою для
розірвання договору, відповідно до вимог статті 692 Цивільного кодексу України,
судом не встановлено.

Разом
з тим, неналежне виконання умов договору, за приписами статті 692 Цивільного
кодексу України,  є підставою для
звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості, а не розірвання
договору купівлі-продажу, яким вже визнано право власності за відповідачем на
підставі нотаріально посвідченого договору.

Отже,
фактичні обставини справи встановлено
Київським міжобласним апеляційним господарським судом на основі повного
і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим
обставинам і їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням
норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги
визнаються непереконливим, оскільки зводяться до необхідності вирішення
касаційною інстанцією питань про перевагу одних доказів над іншими, що
суперечить вимогам статті 1117 Господарського процесуального
кодексу   України, тому до уваги не
приймаються.

Керуючись
статтями  108,    1115 ,  1117 , 1119,  11111 Господарського
процесуального кодексу  України, Вищий  господарський суд  України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 25.03.2008 року у
справі №5/360-залишити без змін, а касаційну скаргу Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Головуючий
суддя
Т.Добролюбова

Судді
Т.Гоголь

В.Швець