ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2008 р.

Справа  № 15-30/67-06-2774

Господарський суд
Одеської області у складі:

судді
Петрова В.С.

При секретарі                                 Стойковій М.Д.

За
участю представників:

від прокуратури -Зубок
Д.М.,

від позивача -      Озеров Ю.Г.;

від відповідачів:

1) Військової частини
1499 -Зінкевич О.А.;

2) ТОВ „Дунайбункер”
-Петров В.С.

від третьої особи -
ОСОБА_2.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за позовом Військового прокурора
Болградського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної
прикордонної служби України до Військової частини 1499 та Товариства з
обмеженою відповідальністю „Дунайбункер” про визнання передачі об'єктів
нерухомості недійсною за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні відповідачів -ОСОБА_1, -

ВСТАНОВИВ:

У
березні 2006 року Військовий прокурор Болградського гарнізону звернувся до
господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Адміністрації
Державної прикордонної служби України з позовною заявою до Військової частини
1499 та Товариства з обмеженою відповідальністю „Дунайбункер” про зобов'язання
ТОВ „Дунайбункер” повернути Адміністрації Державної Прикордонної служби
України: прохідну (площею 16,6 кв.м, вартістю 8 310 грн.), гараж (площею 34,2
кв.м, вартістю 2600 грн.), склад (площею 12,5 кв.м, вартістю 1900 грн.), і
навіс (площею 28,7 кв.м, вартістю 1100 грн.), що розташовані по АДРЕСА_1

Ухвалою
господарського суду Одеської області від 21.03.2006 р. порушено провадження у
справі № 30/67-06-2774.

В
ході розгляду справи військовий прокурор уточнив позовні вимоги та просив суд
визнати недійсною передачу від військової частини 1499 до ТОВ „Дунайбункер”
об'єктів нерухомості військового містечка № 139, а саме: прохідної (вартістю 8
310 грн.), гаражу (вартістю 2600 грн.), складу (вартістю 1900 грн.), і навісу
(вартістю 1100 грн.), що знаходяться по АДРЕСА_1 в м. Ізмаїл Одеської області,
та зобов'язати ТОВ „Дунайбункер” повернути Адміністрації Державної Прикордонної
служби України: прохідну (вартістю 8 310 грн.), гараж (вартістю 2600 грн.),
склад (вартістю 1900 грн.), і навіс (вартістю 1100 грн.), що розташовані по
АДРЕСА_1

Рішенням
господарського суду Одеської області від 16 травня 2006 року у справі №
30/67-06-2774 (суддя Рога Н.В.) позов Військового прокурора Болградського
гарнізону задоволено, а саме: визнано недійсною передачу від Військової частини
1499 до ТОВ "Дунайбункер" об'єктів нерухомості військового містечка №
139, а саме: прохідної (вартістю  8 310
грн.), гаражу (вартістю 2 600 грн.), складу (вартістю 1900 грн.) і навісу
(вартістю 1 100 грн.), що розташовані по АДРЕСА_1,  та зобов'язано ТОВ "Дунайбункер"
повернути Адміністрації Державної прикордонної служби України за актом
приймання-передачі прохідну (вартістю 8310 грн.), гараж (вартістю 2 600 грн.),
склад (вартістю 1900 грн.) і навіс (вартістю 1100 грн.), що розташовані
поАДРЕСА_1

Гр.
ОСОБА_1 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення господарського суду
Одеської області від 16 травня 2006 року у справі № 30/67-06-2774, в якій
просив Виший господарський суду України скасувати рішення господарського суду
Одеської області від 16 травня 2006 року та припинити провадження у справі,
посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке
полягає у незалученні його до участі у справі як особи, права та законні
інтереси якої порушено.

Постановою
Вищого господарського суду України від 23.01.2008 р. рішення господарського
суду Одеської області від 16.05.2006 р. по справі № 30/67-06-2774 скасовано та
справу передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області,
оскільки рішення суду по справі стосується прав на спірне майно ОСОБА_1, якого
не було залучено до участі у справі.

Ухвалою
господарського суду Одеської області від 18.02.2007 р. справу № 30/67-06-2774
прийнято до провадження судді Петрова В.С., присвоєно справі №
15-30/67-06-2774, залучено до участі у справі ОСОБА_1 в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідачів, та
призначено  розгляд справи в засіданні
суду.

В
ході розгляду справи прокурор уточнив позовні вимоги та просить суд визнати
недійсною передачу від військової частини 1499 до ТОВ „Дунайбункер” об'єктів
нерухомості військового містечка № 139, а саме: прохідної площею 16,6 кв.м
вартістю 8 310 грн., гаражу площею 34,2 кв.м вартістю 2600 грн., складу площею
12,5 кв.м вартістю 1900 грн. і навісу площею 28,7 кв.м вартістю 1100 грн., що
розташовані по АДРЕСА_1

Позивач
позовні вимоги прокурора підтримує.

Відповідач
-Військова частина 1499 проти позову прокурора не заперечує і вважає, що спірні
будівлі і споруди були передані ТОВ "Дунайбункер" безпідставно, про
що зазначено у письмових поясненнях по справі (а.с. 27-28 т. 2) та доповненнях
до пояснень (а.с. 78-79 т. 2).

Відповідач
-ТОВ "Дунайбункер" вважає позовні вимоги необґрунтованими та
неправомірними.

Третя
особа проти позову заперечує, вважає позовні вимоги безпідставними та
необґрунтованими.

Розглянувши
та дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення прокурора, представників
сторін та третьої особи, господарський суд встановив наступне.

13
грудня 2001 р. Кабінетом Міністрів України було прийнято розпорядження № 573-р,
яким затверджено Перелік нерухомого майна Прикордонних військ, яке пропонується
до відчуження, зокрема, казарма - будівля № 1 1950 року будівництва загальною
площею 384 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

21
березня 2003 р. між Державним комітетом у справах охорони державного кордону України
(правонаступником якого є Адміністрація Державної Прикордонної служби
України) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Дунайбункер” був
укладений договір міни нерухомого військового майна на житло для
військовослужбовців та членів їх сімей, предметом якого є обмін військового
нерухомого майна, що належить Державному комітету у справах охорони державного
кордону України, а саме: казарми -
будівлі № 1 військового містечка № 139, загальною площею 384 кв.м, що
знаходиться в АДРЕСА_1, на 3 квартири, які належать ТОВ „Дунайбункер”. Як
вбачається з вказаного договору, договір був посвідчений приватним нотаріусом
Ізмаїльського міського нотаріального округу 21.03.2003 р.

Також
21 березня 2003 р. між ТОВ „Дунайбункер” та військовою частиною 1499 був підписаний
акт прийому-передачі, згідно якого вч 1499, діючи від імені Державного
комітету у справах охорони державного кордону України, передала ТОВ
„Дунайбункер”, а останнє прийняло військове нерухоме майно - нежитлові
приміщення (казарма), будівлі площею 384 кв.м, військового містечка № 139, що
знаходиться в АДРЕСА_1, та надвірні будівлі, позначені на плані: літ „А”-
прохідна цегляна площею 16,6 кв.м, літ. „Ж” - навіс, літ. „З” - склад цегляний
площею 9,7 кв.м, літ. „Д”- гараж цегляний площею 34,2 кв.м, та надвірні
споруди. В свою чергу ТОВ „Дунайбункер” передало Державному комітету у справах
охорони державного кордону України 3 квартири;АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4

Так,
у позовній заяві з урахуванням уточнень до неї військовий прокурор посилається
на те, що вищевказані надвірні будівлі, позначені на плані: літ”А” - прохідна
цегляна площею 16,6 кв.м, літ. „Ж” - навіс, літ. „З”- склад цегляний площею 9,7
кв.м, літ. „Д” - гараж цегляний площею 34,2 кв.м, та надвірні споруди були
передані військовою частиною 1499 відповідачу -ТОВ  „Дунайбункер” безпідставно, всупереч ст. 6
Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України”, п.п.3 і 6
Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил,
затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 28.12.2000 р. №1919.
При цьому військовий прокурор вказує, що згідно ст. 207 Господарського кодексу
України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, може бути на
вимогу однієї з сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині. За таких обставин, військовий прокурор
просить суд визнати недійсною передачу від військової частини 1499 до ТОВ
„Дунайбункер” вказаних вище надвірних будівель та споруд, що були безпідставно
передані ТОВ „Дунайбункер”.

Між
тим, як вбачається з матеріалів справи, на виконання Постанови Кабінету
Міністрів України „Про порядок відчуження та реалізації військового майна
Збройних Сил” від 28 грудня 2000 року № 1919 та розпорядження Кабінету
Міністрів України „Про затвердження переліку нерухомого майна Прикордонних
військ, яке пропонується до відчуження” від 13.12.2001 р. № 53-р виконавчим
комітетом Ізмаїльської міської ради 29.01.2003 р. було прийнято рішення № 103
„Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1” (а.с.
109 т. 2), згідно якого було вирішено оформити право державної власності за
державою в особі Державного комітету у справах охорони державного кордону
України на об'єкт нерухомого майна (казарма) в цілому, розташований в АДРЕСА_1;
при цьому доручено КП „Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації”
зареєструвати право державної власності на вказаний об'єкт нерухомості за
державою в особі Державного комітету у справах охорони державного кордону
України.

Так,
на підставі вказаного рішення № 103 виконавчим комітетом Ізмаїльської міської
ради 30 січня 2003 року було видано свідоцтво про право власності № 63 (а.с. 27
т. 1), згідно якого будівля казарми, що розташована в АДРЕСА_1, належить
державі в особі Державного комітету у справах охорони державного кордону
України.

Однак,
в заяві про уточнення позовних вимог (а.с. 17-20 т. 2) прокурор вказує, що
вказане свідоцтво про право власності № 63 від 30.01.2003 р. та
довідка-характеристика № 168 від 30.01.2003 р. (а.с. 24 т. 1) свідчать про те,
що власником казарми, прохідної, гаражу,
складу і навісу по АДРЕСА_1 в м. Ізмаїл Одеської області станом на 30
січня 2003 року являлась держава в особі Державного комітету у справах охорони
державного кордону України.

Проте,
вказані доводи прокурора судом спростовуються, оскільки свідоцтво про право
власності № 63 від 30.01.2003 р. підтверджує право державної власності лише на
казарму, яка не є предметом спору. До того ж зазначена довідка-характеристика №
168 від 30.01.2003 р., на яку посилається прокурор, не є належним доказом
наявності у держави в особі Державного комітету у справах охорони державного
кордону України права власності на спірні надвірні будівлі та споруди. Також
слід зазначити, що факт знаходження цих будівель та споруд на балансі
військової частини, що вбачаться з наявних в матеріалах справи довідок, не
свідчить про наявність у держави в особі Державного комітету у справах охорони
державного кордону України права власності на спірні надвірні будівлі та
споруди. Інших правовстановлюючих документів ні прокурор, ні позивач до суду не
надали.

За
таких обставин, суд вважає недоведеними посилання прокурора в уточненнях
позовних вимог на те, що будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1,
на момент їх передачі ТОВ „Дунайбункер” згідно акту прийому-передачі від
21.03.2003 р. являлись об'єктом права загальнодержавної власності та належали
Державному комітету у справах охорони державного кордону України на праві
оперативного управління.

Разом
з тим слід зазначити, що заявлені прокурором вимоги на відповідають
способам  захисту цивільних прав. Так,
згідно ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа
ним. Оскільки прокурор посилається на безпідставність набуття відповідачем -ТОВ
„Дунайбункер” права власності на спірні будівлі та споруди за актом
прийому-передачі від 21.03.2003 р. (які в подальшому були відчужені гр.
ОСОБА_1згідно договору купівлі-продажу від 11.02.2005 р.), тоді як договором
міни від 21.03.2003 р. передача цих будівель та споруд не передбачалась, то
відповідно прокурором мав бути пред'явлений позов про витребування майна з чужого
незаконного володіння (віндикаційний позов). Адже, підставою для звернення
прокурора до суду з даним позовом прокурором визначено саме порушення права
власності держави.

Крім
того, як встановлено у судовому засіданні, спірні будівлі та споруди належать
на праві власності гр. ОСОБА_1на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 01.03.2006 року у справі №2-1993-2006 року, що
підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 10372550 від
12.04.2006 р. (а.с. 116 т. 1). При цьому слід зазначити, що вказані обставини
відомі прокурору, проте вимоги до гр. ОСОБА_1 про витребування спірного майна з
чужого незаконного володіння прокурором не пред'являлись.

Відповідно
до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Статтею
32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно
до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,
повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і
обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для
господарського суду не є обов'язковим.

Приймаючи
до уваги усе вищенаведене та оцінюючи надані докази в сукупності, господарський
суд Одеської області вважає, що позовні вимоги Військового прокурора
Болградського гарнізону необґрунтовані та не відповідають фактичним обставинам
і матеріалам справи, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У
задоволенні позову Військового прокурора Болградського гарнізону в інтересах
держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України до
Військової частини 1499 та Товариства з обмеженою відповідальністю
„Дунайбункер”,  третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів -ОСОБА_1 ,
про визнання передачі об'єктів нерухомості недійсною відмовити.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня  його підписання.

Рішення
підписано 21.07.2008 р.

Суддя
ОСОБА_1.