ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2008 р.

№ 20/9-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

суддів:

М.Остапенка,

Є.Борденюк,

В.Харченка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

Відкритого акціонерного товариства (ВАТ) "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат"

на постанову

від 05.07.2007 року

Дніпропетровського апеляційного господарського суду

у справі

№ 20/9-07

за позовом

Приватного підприємства (ПП) "Аллонж"

до

ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат"

про

стягнення 103458 грн.84 коп.

В судове засідання прибули представники сторін:

позивача

Горулько А.О. (дов. від 03.03.2008 року)

відповідача

Петрова Т.А. (дов. від 02.01.2008 року)

Заслухавши суддю-доповідача –Є. Борденюк, пояснення представників сторін та перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2007 року ПП "Аллонж" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з відповідача 103458 грн. 84 коп., у тому числі 80472 грн. 37 коп. інфляційних втрат, 22 986 грн. 47 коп. 3% річних за період з 13.01.2006 року по 08.02.2007 року, а також судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем укладені договори купівлі-продажу від 09 лютого 1999 року № 75-19-01/99 та від 28 травня 1999 року № 678-19-01/99.

На підставі вказаних договорів позивач (ПП "Аллонж") поставив відповідачу (ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат") товар на загальну суму 796749 грн. 26 коп.

Відповідач на часткове виконання зобов’язань по оплаті вартості отриманого товару перерахував позивачу кошти в сумі 100000 грн. та видав три простих векселя на суму 559997 грн. 69 коп.:

1)          від 12 липня 1999 року № 2491 на суму 527490,87 грн.,

2)          від 27 липня 1999 року № 2525 на суму 160315,90 грн.

3)          від 27 липня 1999 року № 2524 на суму 70000 грн.

Залишились невиконаними зобов’язання по оплаті товару в сумі 136751 грн. 57 коп.

Пред’явлені позивачем до оплати векселі на суму 559997 грн. 69 коп. відповідачем оплачені не були.

Позивач звернувся до відповідача з претензією від 21 червня 2000 року на суму 696749 грн. 26 коп., яка була визнана відповідачем листом від 31 липня 2000 року за вих. № 18/2714 частково у сумі 692249 грн. 26 коп., але перерахування грошових коштів по визнаній претензії здійснено не було.

04 квітня 2002 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рогу відкрито виконавче провадження по визнаній претензії.

12 квітня 2002 року ВДВС Жовтневого РУЮ зупинено виконавче провадження у зв’язку із порушенням господарським судом провадження у справі про банкрутство ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" до розгляду питання по суті.

До теперішнього часу виконавче провадження не поновлювалось, оскільки провадження у справі про банкрутство ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" не завершено.

Відповідно до ухвали господарського суду Дніпропетровської області 26.10.2006 року знову порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство відповідача в офіційному друкованому органі опубліковано не було.

За даними державної виконавчої служби у Жовтневому районі м. Кривого Рогу станом на 23.02.2007 року виконавче провадження не поновлено і відповідно ніякі дії по примусовому стягненню суми боргу виконавчою службою не проводяться .

Таким чином, станом на 08 лютого 2007 року відповідач має визнані ним прострочені грошові зобов’язання перед позивачем у сумі 692249,26 грн., які виникли відповідно до договору №75-19-01/99 від 09.02.1999 р. договору № 678-19-01/99 від 28.05.1999 р. та пред’явлених до оплати простих веселів.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2007 року у справі № 20/9-07 (суддя - Н.В. Пархоменко) позов задоволено повністю, у зв'язку з його обґрунтованістю.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.07.2007 року (колегія суддів: О.В.Голяшкін, Л.М.Білецька, І.М.Науменко) рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2007 року залишено без змін.

Постанову суду мотивовано тим, що судова колегія апеляційної інстанції вважає вірним і обґрунтованим висновок господарського суду про доведеність факту існування заборгованості відповідача перед позивачем в загальній сумі 692249 грн. 26 коп. і прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання за договорами купівлі-продажу від 09 лютого 1999 року №75-19-01/99 та від 28 травня 1999 року № 678-19-01/99 в сумі 136751 грн. 57 коп. та за неоплаченими векселями в сумі 555497 грн. 69 коп.

Згідно ст.599 ЦК України зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачем прострочено виконання грошового зобов’язання по оплаті вартості отриманого товару та оплаті пред’явлених векселів судова колегія вважає вірним висновок господарського суду про задоволення позову і стягнення з відповідача 8472 грн. 37 коп. інфляційних витрат та 22986 грн. 47 коп. 3% річних згідно наведеного позивачем розрахунку /а.с.9-10/, який судова колегія апеляційної інстанції вважає вірним.

До того ж, відносини, які виникають у сфері вексельного обігу є цивільними відносинами і до них застосовуються як загальні норми цивільного законодавства, так і спеціальні норми, які складають вексельне законодавство.

Таким чином, до правовідносин, пов’язаних із розрахунками за векселями, можуть бути застосовані норми ЦК України в частині, що не урегульована нормами вексельного законодавства та не суперечить їм.

Позивач, у відповідності з діючими на момент невиконання зобов’язання по оплаті векселів нормами законодавства, звернувся до відповідача в порядку ч.4 ст.6 ЦК УРСР, ст.ст.5, 8 АПК України в порядку досудового врегулювання спору з претензією, яка була частково визнана відповідачем, що з’явилось підставою для стягнення визнаних сум у безспірному порядку або, при відсутності коштів на рахунку, примусовому стягненню в порядку Закону України "Про виконавче провадження".

З урахуванням зазначеного позивач використав своє право і у встановленому законом порядку та у передбачений законом спосіб звернувся з грошовими вимогами до боржника в межах строку позовної давності.

Зупинення виконання боржником грошових зобов’язань у зв’язку з введенням мораторію у справі про банкрутство не є звільненням боржника від виконання зобов’язання, тому понесені кредитором у зв’язку з простроченням боржником грошового зобов’язання збитки від знецінення грошових коштів підлягають відшкодуванню боржником незалежно від часу виникнення заборгованості і періоду прострочення з обов’язковою платою за користування чужими коштами.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою, ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" просить рішення та постанову у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись при цьому на не правильне застосування норм матеріального права, а саме ст. 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", та порушенням процесуальних норм права, а саме ст.ст. 32, 33, 43, 104 Господарського процесуального кодексу України.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Позов задоволений про стягнення з відповідача річних та інфляційних витрат за період з 13.01.2006 року по 08.02.2007 року за визнаним 31.07.2000 року відзивом на претензію бором за поставлену у лютому та травні 1999 року продукцію. Визнаний борг відповідачем не оплачений.

Передбачене законом (ст. 214 ЦК УРСР, ст. 625 ЦК України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних прав кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому інфляційні нарахування та проценти річних входять до складу грошового зобов’язання.

Відповідно до положень ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 76 ЦК УРСР). Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР).

Позов заявлений поза межами строків позовної давності, а тому у позові слід відмовити (ст. 80 ЦК УРСР).

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2007 року, постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.07.2007 року у справі № 20/9-07 скасувати.

У позові відмовити.

Головуючий, суддя М. Остапенко

Судді : Є. Борденюк

В. Харченко