СУД
ПОСТАНОВА

"22" липня 2008 р.

Справа №  4/141

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. за
участю секретаря судового засідання Волоткевича А.В. розглянув справу № 4/141

за позовом: управління Пенсійного
фонду України в м. Олександрії, 28000, Кіровоградська область, м. Олександрія,
пр. Леніна, 8,

до відповідача: Олександрійської
об'єднаної державної податкової інспекції, 28000, Кіровоградська область, м.
Олександрія, вул. Пролетарська, 27,

за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - відкрите
акціонерне товариство Державна холдингова компанія
"Олександріявугілля", 28000, Кіровоградська область, м. Олександрія,
пл. Леніна, 27,

про визнання неправомірними дій та
заборону вчиняти дії

час оголошення вступної та
резолютивної частини постанови: 14 год. 50 хв.

За участю представників сторін:

від позивача - Бєлєнькая Л.А.,
довіреність № 2 від 02.01.2008 року;

від відповідача - Дьорко А.М.,
довіреність № б/н від 25.04.2008 року;

від відповідача - Гуленко Т.Г.,
довіреність № б/н від 21.07.2008 року;

від 3-ої особи - Чирва А.М.,
довіреність № 10 від 05.04.2008 року;

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено адміністративний позов про
визнання неправомірними дій та заборону вчиняти дії Олександрійській об'єднаній
податковій інспекції щодо реалізації майна Державної холдингової компанії
"Олександріявугілля" м. Олександрія Кіровоградської області.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Вважаючи порушеними свої права,
управління Пенсійного фонду в                           м. Олександрії
(позивач по справі) звернулось до господарського суду Кіровоградської області з
адміністративним позовом про визнання неправомірними дій Олександрійської
об'єднаної державної податкової інспекції щодо реалізації майна підприємства
Державної холдингової компанії "Олександріявугілля"                 м. Олександрія Кіровоградської
області. Позовні вимоги обґрунтовано наступним чином.

Підприємство ВАТ ДХК
"Олександріявугілля" перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду
України як страхувальник, а тому всі правовідносини, що виникають між
страхувальником та органами Пенсійного фонду регулюються спеціальним Законом
України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"
(надалі - Закон 1058), зокрема, пунктом 7 ст. 106 Закону 1058 визначено, що у
разі ліквідації страхувальника або втрати ним з інших причин іншого статусу
платника страхових внесків, недоїмка сплачується за рахунок коштів та іншого
майна страхувальника. У цьому разі особами, відповідальними за погашення
недоїмки є: ліквідаційна комісія - стосовно підприємств, установ, організацій,
об'єднань громадян - платників страхових внесків, що ліквідуються.

Черговість задоволення вимог
кредиторів також визначена спеціальним Законом України "Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (із змінами та
доповненнями). Так, ст. 31 цього Закону визначено, що у другу чергу
задовольняються вимоги, що виникли із зобов'язань боржника перед працівниками,
зобов'язань, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян,
а також зобов'язань зі сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування. Всі останні платежі, будь - то сплата податків, зборів
(обов'язкових платежів), здійснюється в третю чергу.

Відповідно до пункту 4 статті 18
Закону 1058 страхові внески не включаються до складу податків, інших
обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування, і на ці внески не
поширюється податкове законодавство.

Крім того, пунктом 6 статті 20
Закону 1058 визначено пропорційність виплат заборгованості по заробітній платі
та страховим внескам, зокрема, у разі недостатності, у страхувальника коштів
для здійснення в повному обсязі виплат заробітної плати та сплати страхових
внесків, плата заборгованості по заробітній платі та сплата страхових внесків
здійснюється в пропорційних розмірах у порядку, визначеному управлінням
Пенсійного фонду.

Пунктом 12 вказаної статті
зазначено, що у разі наявності у платника страхових  внесків одночасно із зобов'язаннями зі сплати
страхових внесків зобов'язань зі сплати податків, інших обов'язкових платежів,
передбачених законом, або зобов'язань перед іншими кредиторами, зобов'язання із
сплати страхових внесків виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед
усіма іншими зобов'язаннями, крім зобов'язань щодо виплати заробітної плати (доходу).

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 24.12.2007 року № 1231-р зупинено
прийняття рішень про відчуження об'єктів державної власності до
прийняття окремого рішення.

Між тим, в порушення вимог чинного
законодавства, Олександрійською об'єднаною податковою інспекцією через
Правобережну товарну біржу проводяться біржові торги з продажу майна, що
перебуває у податковій заставі, а саме: запчастини від демонтажу залізничної
колії з початковою вартістю 700 000,00 грн.

Вартості майна, що залишається на
балансі ліквідаційної комісії може не вистачити для погашення боргів по
першочерговим платежам.

Така ситуація свідчить про грубе
порушення прав та законних інтересів держави в особі УПУ в м. Олександрії та
суперечить вимогам чинного законодавства щодо пропорційності задоволення вимог
кредиторів в процедурі ліквідації боржника.

До того ж, непогашення
кредиторських вимог Пенсійного фонду позбавить
застрахованих осіб (колишніх працівників підприємства - боржника)
позбавляє їх права  повного страхового стажу
чим будуть порушені конституційні права таких осіб щодо соціального
забезпечення в старості.

Відповідач позовні вимоги заперечує
повністю та просить при розгляді справи врахувати наступне.

На думку відповідача посилання
позивача при обґрунтуванні позовних вимог на приписи Закону України „Про
відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" є
недоречним, оскільки ДХК „Олександріявугілля" не перебував в процедурі
банкрутства, справа про банкрутство вказаного підприємства не порушувалась.

Все майно ДХК
„Олександріявугілля" перебуває в податковій заставі, дана застава
зареєстрована в Єдиному державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Згідно ст. 37 Закону України
"Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" (долі
закон 1255) до публічних обтяжень належать: 1) податкова застава: 2) накладення
арешту на рухоме майно на підставі рішення суду для забезпечення цивільного
позову або при порушенні провадження у справі про банкрутство
громадянина-підприємця; 3) звернення стягнення на рухоме майно відповідно до
рішення суду, винесеного за позовом, який стосується виконання незабезпечених
зобов'язань боржника; 4) застава рухомого майна згідно із статтею 154
Кримінально-процесуального кодексу України; 5) накладення арешту на рухоме
майно на підставі рішень уповноважених органів у випадках, встановлених
законом; 6) інші обтяження рухомого майна, які кваліфікуються публічними.
Порядок встановлення і зміст окремих видів публічних обтяжень визначаються
законом. Публічне обтяження набирає чинності з моменту його реєстрації в
Державному реєстрі.

Згідно ст. 39 Закону 1255 публічне
обтяження підлягає реєстрації в порядку,
встановленому цим Законом, протягом п'яти днів із дня винесення
відповідного рішення, на підставі якого воно виникає. Обов'язок щодо здійснення
реєстрації покладається на уповноважений орган або на особу, зазначену в
рішенні уповноваженого органу. Пріоритет публічного обтяження встановлюється з
моменту його реєстрації. Зареєстровані публічні обтяження не мають пріоритету
над обтяженнями того ж рухомого майна, які були зареєстровані раніше моменту
реєстрації публічного обтяження, а також обтяженнями, які мають вищий пріоритет
згідно з правилами, встановленими розділом III цього Закону.

Згідно ч. 2 та ч. 3 ст. 12 Закону
1255 реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню  чинності у відносинах з третіми особами, якщо
інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке
обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте
воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим
Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші
підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав
чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й
того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в
порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, публічне обтяження
зареєстроване на користь ООДШ має приорітет перед публічним обтяженням, які не
зареєстровано позивачем.

Відповідно до Закону України від
21.12.2000 р.№2181-111 "Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (далі закон
2181) джерелами погашення податкового боргу платника податків за рішенням
органу стягнення що є виконавчим документом, є будь-які активи платника
податків (його - філій, відділень, інших відокремлених підрозділів) з
урахуванням обмежень, визначених цим Законом, а також іншими законами.

Статтею 10 Закону № 2181
передбачено, що у разі коли інші, передбачені цим Законом, заходи з погашення
податкового боргу не дали позитивного результату, податковий орган вживає за
платника податків та на користь держави заходів щодо залучення додаткових
джерел погашення суми податкового боргу шляхом стягнення коштів, які
перебувають у його власності, а за їх недостатності - шляхом продажу інших
активів такого платника податків. Зазначеним Законом, а також іншими
законодавчими та нормативними актами України не передбачено будь-яких, обмежень
щодо застосування податковими органами заходів стягнення активів Платника
податків у рахунок погашення його податкового боргу в разі ліквідації такого
платника.

Крім того, ст. 12 Закону № 2181
визначено, що у разі коли-внаслідок ліквідації платника податків або скасування
реєстрації фізичної особи як суб'єкта підприємницької діяльності частина  його податкових зобов'язань чи податкового
боргу залишається непогашеною у зв'язку з недостатністю його активів, така
частина погашається за рахунок активів засновників або учасників такого
підприємства, якщо вони несуть повну або додаткову відповідальність за
зобов'язаннями платника податків згідно із законодавством, у межах повної або
додаткової відповідальності, а в разі ліквідації філії, відділення чи іншого
відокремленого підрозділу юридичної особи - за рахунок юридичної особи,
незалежно від того, чи є вона платником податку, збору (обов'язкового платежу),
стосовно якого виникло податкове зобов'язання або виник податковий борг таких
філії, відділення, іншого відокремленого підрозділу!

Тобто за наявності у платника
податків, що ліквідується, сум боргів перед
бюджетом до такого платника податковими органами застосовуються заходи
щодо погашення його податкового боргу на загальних підставах.

Проаналізувавши правовідносини між
учасниками спору та надавши їм правову оцінку, господарський суд приходить до
переконання, що позовні вимоги не є обґрунтованими та в позові необхідно
повністю відмовити. Такий висновок господарський суд зробив на підставі  наступного.

Згідно ст. 2 Закону України „Про
введення мораторію на примусову реалізацію майна" для цілей цього Закону
під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів
нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення
виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що
належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних
фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення
стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною
виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат,
що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами; продажу майна в
процесі провадження справи про банкрутство, визначеного статтями 22. 23. 24.
25, 26, З0, частиною одинадцятою статті 42, абзацом другим частини шостої
статті 43 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" щодо визнання боржника банкрутом, відкриття
ліквідаційної процедури і продажу майна підприємства. Тому дія даного мораторію
не розповсюджується на примусову реалізацію майна податковою службою.

Визначальним для вирішення спору
господарський суд вважає те, що все майно ДХК „Олександріявугілля" перебуває
в податковій заставі, дана застава зареєстрована в Єдиному державному реєстрі
обтяжень рухомого майна. Згідно повідомлення № 387 від 02.06.2008 року
Кіровоградської філії державного підприємства “Інформаційний центр”
Міністерства юстиції України з 04.04.1998 року все майно ТОВ “Державна
холдингова компанія “Олександріявугілля” перебуває в обтяженні Олександрійської
ОДПІ (а.с. 48-58).

Згідно до інформації позивача
підприємство ВАТ ДХК “Олександріявугілля” перебуває в процедурі самоліквідації
від 09.08.2006 року та ліквідатором визначено ОСОБА_1.

Господарським судом не приймається
до уваги та розцінюється як необґрунтоване посилання позивача та ліквідатора
ВАТ ДХК “Олександріявугілля” на порушення відповідачем розпорядження Кабінету
Міністрів України № 1231-р від 24.12.2007 року при проведенні реалізації
включеного до ліквідаційного балансу майна шляхом оголошення в газеті
“Кіровоградська правда” від 25.03.2008 року, оскільки як вбачається із тексту
вказаного розпорядження враховуючи внесені зміни розпорядженням Кабінету
Міністрів України № 405 від 05.03.2008 року його прийнято з метою недопущення
порушень інтересів держави і суспільства під час відчуження об'єктів державної
власності, запобігання зловживанням у цій сфері міністерствам, Фонду державного
майна та іншим суб'єктам управління об'єктами державної власності, визначеним
Законом України “Про управління об'єктами державної власності”, тобто дія
вказаного розпорядження фактично не стосується порядку виконання органами
Державної податкової адміністрації і її структурних підрозділів своїх
обов'язків.

За приписами ст. 3 Закону України
“Про управління об'єктами державної власності" об'єктами управління
державної власності є: майно, яке передане казенним підприємствам в оперативне
управління;

майно, яке передане державним
комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та
організаціям;

майно, яке передане державним
господарським об'єднанням;

корпоративні права, що належать
державі у статутних фондах господарських організацій (далі - корпоративні права
держави);

державне майно, що забезпечує
діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів
України, управління яким здійснюється в порядку, визначеному окремими законами;

державне майно, передане в оренду,
лізинг, концесію;

державне майно, що перебуває на
балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних фондів або
залишилося після ліквідації підприємств та організацій;

державне майно, передане в
безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України,
галузевим академіям наук;

безхазяйне та конфісковане майно,
що переходить у державну власність за рішенням суду.

Дія цього Закону не поширюється на
управління об'єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою
статті 13 Конституції України (254к/96-ВР), а також на здійснення прав
інтелектуальної власності.

Натомість, згідно до ст. 4
вказаного Закону суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет
Міністрів України; Фонд державного майна України; міністерства та інші органи
виконавчої влади (далі - уповноважені органи управління); органи, які
здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених
окремими законами; державні господарські об'єднання, державні холдингові
компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські
структури); юридичні та фізичні особи, які виконують функції з управління
корпоративними правами держави (далі - уповноважені особи); Національна
академія наук України, галузеві академії наук.

Правомірність дій відповідача щодо
розпорядженням майном, яке перебуває в податковій заставі та щодо якого у
встановленому порядку введено публічне обтяження також доведено наданими
відповідачем та оглянутими в судовому засіданні Біржовим контрактом (а.с. 27),
Протоколом торгів № 6 від 26.03.2008 року (а.с. 29), Актом опису активів від
08.01.2008 року складеним за участю голови ліквідаційної комісії ОСОБА_1. (а.с.
30), договору доручення від 21.03.2008 року на продаж майна, що перебуває в
податковій заставі (а.с. 32).

Поряд з цим, пояснення позивача
стосовно порушення його прав відповідачем спростовується наданими до суду
відповідачем та неоспорених позивачем листів відповідача від 25.06.2008 року,
від 30.10.2007 року, від 17.09.2007 року, від 24.09.2007 року про надання дозволу
ліквідатору на реалізацію окремих видів майна в рахунок погашення
заборгованості, зокрема органам Пенсійного фонду та з інших податків і зборів,
які приймались за зверненнями ліквідатора № 224 від 20.06.2008 року, № 404 від
30.10.2007 року та від 11.09.2007 року з додатком опису майна, яке підлягає до
реалізації за його пропозицією.

Враховуючи правовий статус позивача
та відповідача, господарський суд прийшов до переконання про необхідність
розглянути спір по суті в порядку Кодексу адміністративного судочинства України
враховуючи наступне. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень
Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних
та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським
судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року,
вирішують відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами
Кодексу адміністративного судочинства України.

Завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт
1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Визначення поняття "справа
адміністративної юрисдикції" наведено у статті 3 Кодексу адміністративного
судочинства України, під якою розуміється переданий на вирішення
адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є
суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства,  в тому числі на виконання делегованих
повноважень.

Тобто справою адміністративної
юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який
виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх
прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у  яких хоча б один суб'єкт законодавчо
уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці
суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного
суб'єкта.

Поняття "суб'єкт владних
повноважень" визначено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства
України - це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні
посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства.

Відтак необхідною ознакою суб'єкта
владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій,
причому ці функції повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме у тих
правовідносинах, у яких виник спір.

Визначившись з питанням щодо
правовідносинами між учасниками спору про віднесення їх до таких, які
підлягають до розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства
України, провівши розгляд адміністративної справи за правилами Кодексу
адміністративного судочинства України, господарський суд враховує особливість
вказаного Кодексу стосовно презумпції винності суб'єкта владних повноважень та
приписи ст. 71 КАС України про обов'язок доказування кожною стороною обставин
на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, приходить до переконання, що позивачем
не надано безспірних доказів про наявність правопорушення з боку відповідача,
наданими позивачем доказами не доведено сам факт скоєного правопорушення, тобто
порушення будь-чийого права.

Суд вважає, що відповідачем вжито
всіх передбачених чинним законодавством заходів щодо виконання своїх обов'язків
щодо розпорядження майном, яке перебуває в податковій заставі та під публічним
обтяженням, тому в результаті задоволення позовних вимог господарський суд
безпідставно втрутиться в діяльність державного органу.

Крім того, позовні вимоги позивачем
сформульовано не конкретно, не зазначено які саме дії відповідача він просить
визнати неправомірними, а зобов'язання щодо утримання відповідача від вчинення
дій щодо реалізації майна ВАТ ДХК “Олександріявугілля” не містять визначення
яке саме майно підпадає під вказану заборону.

За приписами ст. 2 Закону України
“Про внесення змін до Закону України "Про державну податкову службу в
Україні" завданнями органів державної податкової служби є:

здійснення контролю за додержанням
податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю
сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов'язкових
платежів), а також неподаткових доходів, установлених законодавством (далі -
податки, інші платежі);

внесення у встановленому порядку
пропозицій щодо вдосконалення податкового законодавства;

прийняття у випадках, передбачених
законом, нормативно-правових актів і методичних рекомендацій з питань
оподаткування;

формування та ведення Державного
реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів та
Єдиного банку даних про платників податків - юридичних осіб;

роз'яснення законодавства з питань
оподаткування серед платників податків;

запобігання злочинам та іншим
правопорушенням, віднесеним законом до компетенції податкової міліції, їх
розкриття, припинення, розслідування та провадження у справах про
адміністративні правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 160,163,167, 186, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України, господарський суд, -

П О С
Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Сторони мають право оскаржити в
апеляційному порядку постанову в порядку і строки відповідно до ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства України. Про апеляційне оскарження рішення суду
першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і
вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява
про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного
суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване
судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження
постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до
статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи
апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею,
залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка
їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється
ухвала.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова
суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання
заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не
було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна
скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої
інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного
оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не
набрала законної сили.

Постанова виготовлена в повному
обсязі 25 липня 2008 року.

Суддя

Ю. І. Хилько