ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
07.10.08                                                                                           Справа № 6/99
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді                              Юрченка Я.О.

суддів                                                  Зварич О.В.

Якімець Г.Г.

розглянув апеляційне подання Військового прокурора Чернівецького гарнізону, м.Чернівці

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 25.06.2008р.

у справі № 6/99

за позовом Військового прокурора Чернівецького гарнізону, м.Чернівці в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України, м.Київ (позивач 1) та Державного підприємства Міністерства оборони України «Івано-Франківський лісопромкомбінат»- Чернівецький військовий лісгосп, м.Чернівці (позивач 2)

до Державної податкової інспекції у м.Чернівці, м.Чернівці

до Приватного підприємства «Мелауда», м.Чернівці

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння

За участю представників:

військового прокурора: Сисак В.В.

позивача 1: не з’явився.

позивача 2: не з’явився.

відповідача 1: Молованюк Л.В., Звірід В.І.

відповідача 2: Лютікова Н.О.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 25.06.2008р. у справі № 6/99 відмовлено в позові Військового прокурора Чернівецького гарнізону, м.Чернівці в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України, м.Київ та Державного підприємства Міністерства оборони України «Івано-Франківський лісопромкомбінат»- Чернівецький військовий лісгосп, м.Чернівці до Державної податкової інспекції у м.Чернівці, м.Чернівці та Приватного підприємства «Мелауда», м.Чернівці про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 129 від 29.12.2003р., укладеного між ПП «Мелауда»та Дочірнім підприємством «Інформаційно-технічний центр» Чернівецького обласного відділення Всеукраїнського благодійного фонду «Професіонал», та витребування майна –будівель споруд Чернівецького військового лісгоспу загальною площею 2951,6 кв.м. та обладнання за адресою: м.Чернівці, вул.Чкалова, 17 - з чужого незаконного володіння.

При прийнятті рішення місцевий господарський суд виходив з наступного.

29.12.2003р. на Чернівецькій товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу № 29, відповідно до умов якого Дочірнє підприємство «Інформаційно-технічний центр»Чернівецького обласного відділення Всеукраїнського благодійного фонду «Професіонал», м.Чернівці, продало, а Приватне підприємств «Мелауда», м.Чернівці, купило нерухоме та рухоме майно, яке належало Чернівецькому військовому лісгоспу на праві повного господарського відання та перебувало у податковій заставі, на загальну суму 958400 грн. На день укладення договору узгоджений податковий борг Чернівецького військового лісгоспу, як структурного підрозділу Державного підприємства Міністерства оборони України «Івано-Франківський лісопромкомбінат», склав 927285,76 грн.

Судом встановлено, що договір був укладений та зазначене в ньому майно було відчужено при дотриманні вимог Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»від 21.12.2000р. № 2181-ІІІ, як спеціального закону з питань оподаткування, який не регулює будь-яких питань, які випливають з угод, що регулюються нормами цивільного законодавства.

Твердження прокурора про те, що договір укладений з порушенням вимог статей 5, 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України", статті 1 Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" та статті 1 Закону України "Про Збройні Сили України" є безпідставними, оскільки згідно з п.19.6 ст.19 Закону № 2181-ІІІ закони та інші нормативно-правові акти діють у частині, що не суперечить нормам цього Закону.

Крім того, у відповідності до статей 1, 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна»мораторій встановлено на застосування примусової реалізації майна, під якою розуміється, зокрема, відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності певних державних підприємств та господарських товариств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом звернення стягнення на майно боржника за рішенням, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою.

Однак предмети оскаржуваного договору до об'єктів нерухомого майна або інших основних засобів, що забезпечують ведення діяльності першого позивача не відносяться, а їх відчуження із зверненням стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, не пов'язано.

Друга позовна вимога - зобов'язати ПП «Мелауда»повернути другому позивачеві майно яке було отримане за оскаржуваним договором - є похідною від першої позовної вимоги, а тому також є безпідставною.

Крім того, навіть і при обґрунтованості першої вимоги повернення предмету купівлі-продажу оскаржуваного договору другому позивачеві неможливо, оскільки ПП «Мелауда»є добросовісним набувачем, тобто не знало та не могло знати про незаконне відчуження майна, а статтею 388 Цивільного кодексу України передбачено вичерпний перелік права витребування майна від добросовісного набувача, який розширеному тлумаченню не підлягає та ніякого відношення до даного випадку не має.

Щодо строку позовної давності для звернення з даним позовом суд враховує, що він закінчився ще 28 грудня 2006 року, підстав для його відновлення немає, а відповідачі наполягають на застосування наслідків його спливу.

З огляду на викладене суд приймає до уваги також і судову практику найвищої судової інстанції держави, зокрема ухвалу Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24.05.2006, з якої випливає, що положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Однак в ході судового розгляду справи порушення охоронюваних законом прав та інтересів позивачів встановлено не було, відтак в позові відмовлено повністю за безпідставністю.

Скаржник –військовий прокурор Чернівецького гарнізону, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційне подання, в якому просить рішення суду скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, позов задоволити, з мотивів, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема скаржник стверджує, що суд при прийнятті оскаржуваного рішення порушив вимоги ст.ст.35, 43 ГПК України і безпідставно не прийняв до уваги докази встановлені рішенням Господарського суду в іншій справі між тими самими сторонами, а саме рішення Господарського суду Чернівецької області від 17.11.2003р. у справі № 3/201, яке залишено в силі судами всіх інстанцій, у якому зроблено висновок про незаконність застосування до установ, організацій і підприємств Збройних сил України податкової застави. Дане рішення базується на нормах статті 5 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України». Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції помилково зробив висновок про добросовісність набуття ПП «Мелауда»спірного майна, так як в даному випадку спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею та з порушенням порядку його відчуження, що є підставою для визнання даного договору недійсним.

Представник скаржника в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивачі 1, 2 участі уповноважених представників в судовому засіданні не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили, пояснень з приводу апеляційного подання не надали.

Виходячи з приписів ст.101 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами за відсутності представників позивачів 1,2.

Відповідач 2 у відзиві на апеляційне подання та представники відповідачів 1,2 в судовому засіданні проти вимог та доводів апеляційного подання заперечили, просили рішення суду залишити без змін, а апеляційне подання –без задоволення.

Розглянувши доводи скаржника, викладені в апеляційному поданні, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційне подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обґрунтовуючи доводи щодо відсутності в податкового органу права на відчуження активів боржника з метою погашення податкового боргу в порядку, визначеному Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетом та державними цільовими фондами», скаржник покликається на ст.5 Закону України «Про правовий режим майна в Збройних силах України», якою ніби-то заборонено звернення стягнення на майно підприємств, установ та організацій Збройних сил України. Однак норма ст.5 вказаного Закону взагалі не містить наведеної вище інформації. Така норма закріплена в Законі України «Про господарську діяльність у Збройних силах України», стаття 5 якого регламентує відповідальність військової частини виключно, як суб'єкта господарської діяльності за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, а також за шкоду та збитки, заподіяні військовою частиною, під час здійснення господарської діяльності. Частиною 3 ст.5 Закону «Про господарську діяльність у Збройних силах України»зазначено, що стягнення за господарськими зобов'язаннями військової частини не може бути звернене на майно, яке за нею закріплено.

Під час розгляду справи суд першої інстанції перевірив правомірність застосування законів України, що регламентують господарську діяльність військових підприємств, до податкових правовідносин, з яких виник спір, та змістовно встановив неприпустимість цього.

Як вбачається зі змісту позовної заяви і не заперечується скаржником, майно за оскаржуваним правочином, було реалізовано в погашення податкового боргу Чернівецького військового лісгоспу «Івано-Франківського ліспромкомбінату»в порядку, визначеному податковим законодавством України, а саме Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетом та державними цільовими фондами» від 21.12.2000р. № 2181-ІІІ.

В оскаржуваному договорі купівлі-продажу № 129 від 29.12.2003р. зазначено, що він укладений в порядку стягнення коштів та продажу активів платника податків, які перебувають в податковій заставі. Порядок реалізації майна боржника для погашення податкового боргу визначений ст.10 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетом та державними цільовими фондами». Отже, Івано-Франківський ліспромкомбінат в особі Чернівецького військового лісгоспу, в інтересах якого був заявлений позов, перебував з відповідачем 1 - ДПІ в м.Чернівці в податкових, а не цивільно-правових, відносинах. Тому до спірних правовідносин повинно застосовуватися не господарське та цивільне законодавство, як стверджує скаржник, а норми, що регулюють податкові відносини.

Відповідно до преамбули Закону України «Про господарську діяльність у Збройних силах України»сферою застосування цього закону є правові засади здійснення у Збройних силах України господарської діяльності, встановлення умов і гарантій її організації та державної підтримки. Поняття господарської діяльності у Збройних силах України надано в ст.1 Закону.

Відповідно до преамбули Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетом та державними цільовими фондами»- це спеціальний закон з питань оподаткування, який встановлює порядок погашення зобов'язань юридичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів. Цей Закон не регулює питання погашення та обслуговування зобов'язань, що виникають з угод, укладених державними органами, які регламентуються нормами цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1,3 ст.1 Закону України «Про систему оподаткування»в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлення і скасування податків і зборів до бюджетів та до державних цільових фондів здійснюється відповідно до цього Закону та інших законів про оподаткування. Ставки, механізм справляння податків і зборів і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватися іншими законами України, крім законів про оподаткування. Враховуючи, що Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетом та державними цільовими фондами»є спеціальним законом з питань оподаткування, до спірних правовідносин щодо погашення податкового боргу шляхом продажу активів боржника підлягають застосуванню виключно його норми.

Статтею 67 Конституції України встановлено обов'язок сплати податків. Державне підприємство Міністерства оборони України „Івано-Франківський лісокомбінат" та його структурний підрозділ Чернівецький військовий лісгосп - є платниками податків.

Рішенням Конституційного Суду України від 24.03.2005р. у справі № 1-9/2005 (справа про податкову заставу) встановлено, що виконання конституційного обов'язку , передбаченого ст.67 Конституцією України, реалізується сплатою кожним податків і зборів. Встановлення системи оподаткування, податків і зборів, їх розмірів та порядку сплати є виключною прерогативою податкового законодавства, в якому держава визначає механізми, які забезпечують платником належну сплату податків і зборів. Один з способів такого забезпечення є введений Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (№ 2181) інститут податкової застави. Так, зокрема положення пункту 1.17 статті 1. статті 8 Закону № 2181 регулюють виникнення права податкової застави. Згідно із Законом № 2181 сутність податкової застави полягає у запровадженні на певний строк особливого порядку розпорядження платником податків своїми активами. Цей інститут, як спосіб забезпечення непогашеного у строк податкового зобов'язання, є джерелом наповнення бюджетів та цільових фондів. Як зазначає Конституційний суд України, наявні законодавчі положення щодо запровадження інституту податкової застави, а також щодо можливості настання певних негативних наслідків для платника податків не суперечать вимогам ст.ст.13,41,42 Конституції України. Факт несплати платником податків у визначений Законом строк суми податкового зобов'язання є підставою для вжиття відповідних заходів державою в особі її податкових органів з метою виконання боржником свого конституційного обов'язку.

Положення абзацу третього пункту 8.1 статті 8 Закону № 2181 передбачає, що право податкової застави виникає згідно із Законом та не потребує письмового оформлення. Перехід у податкову заставу активів платника податків є наслідком невиконання ним податкового зобов'язання.

Відповідно до п.7.2 ст.7 Закону № 2181 джерелами погашення податкового боргу платника податків за рішенням органу стягнення, є будь які активи платника податків ( його структурних підрозділів) з урахуванням обмежень, визначених цим законом, та іншими законами.

Відповідно до п.1.7 ст.1 Закону № 2181 активи платника податків - кошти, матеріальні та нематеріальні цінності, що належать юридичній особі на праві власності або повного господарського відання.

Відповідно до ст.10 Закону України „Про підприємства" майно, що с державною власністю та закріплене за державним підприємством ( крім казенного) належить йому на праві повного господарського відання.

Вичерпний перелік активів, що не можуть бути використані як джерела погашення податкового боргу платника податків, наведений в пп.7.3.1 ст.7 Закону № 2181. До цього переліку, майно, що було реалізовано за договором від 29.12.2003р. не входить.

Згідно вимог пп.10.1.1 ст.10 Закону № 2181 підставою для продажу активів боржника є рішення начальника податкового органу. Начальником ДПІ в м.Чернівці прийнято рішення від 06.03.2002р. № 37 про звернення стягнення на майнові активи платника податку з метою погашення узгодженого податкового боргу.

Факт наявності станом на дату укладення оспорюваного договору в структурного підрозділу Державного підприємства МО України «Івано-Франківський ліспромкомбінат» Чернівецького військового лісгоспу узгодженого податкового боргу у сумі 927285,76 грн. доводиться наявними в матеріалах справи виписками з особового рахунку платника податків.

У визначеному чинним законодавством порядку, а ні сума податкового боргу, а ні рішення про звернення стягнення на активи позивачем 2 не оскаржувались.

Отже, спірні правовідносини, є правовими відносинами між податковим органом та боржником з питань погашення податкового боргу останнього. Відповідно д ст.1 Цивільного кодексу України цивільне законодавство не застосовується до податкових, бюджетних відносин.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно визнав безпідставність доводів прокурора щодо застосування до правовідносин, що виникли між податковим органом та платником податку, норм Цивільного кодексу України і законодавства, що регламентує господарську діяльність у Збройних силах України, та обґрунтування ними незаконності правочину, укладеного при реалізації механізму погашення податкового боргу.

Щодо посилань скаржника на порушення судом вимог ст.35 ГПК України слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

В порушення вимог вищенаведеної норми скаржник помилково надає сили преюдиціального акту рішенню Господарського суду Чернівецької області від 17.11.2003р. у справі № 3/201, в якій сторонами були лише військовий прокурор Чернівецького гарнізону, Державне підприємство МО України «Івано-Франківський ліспромкомбінат» та ДПІ в м.Чернівці. Сторонами ж у справі № 6/99, рішення у який оскаржується прокурором з підстав порушення вимог ст.35 ГПК України, крім наведених вище осіб, є Приватне підприємство «Мелауда». ПП «Мелауда»не було стороною у справі № 3/201 та не приймало участі в розгляді позовних вимог за вказаною справою. Отже, склад сторін у справах № 6/99 та № 3/201 є різним, тому факти, встановлені рішенням у справі № 3/201 не мають доказової сили для розгляду справи № 6/99. За таких обставин, суд першої інстанції законно та обгрунтовано не застосовував вимоги ст.35 ГПК України до рішення у справі № 3/201, а відтак, і не допустив порушення вимог ст.43 ГПК України.

За таких обставин, враховуючи, що доводами апеляційної скарги не спростовано правомірності висновків суду першої інстанції щодо відмови в позові, а оскаржуване судове рішення прийняте у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, фактичними обставинами та матеріалами справи, підстави для його скасування і задоволення апеляційного подання –відсутні.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 25.06.2008р. у справі № 6/99 залишити без змін, а апеляційне подання Військового прокурора Чернівецького гарнізону –без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.

Головуючий суддя                                                                      Юрченко Я.О.

Суддя                                                                                          Зварич О.В.

Суддя                                                                                          Якімець Г.Г.