ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2008 р.

№ 20/68

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів :

Кравчука Г.А.,

Мачульського Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державного підприємства “Ровенькиантрацит”

на рішення

господарського суду Донецької області від 12.05.2008 року

у справі

№20/68 господарського суду Донецької області

за позовом

Державного підприємства “Ровенькиантрацит”

до

ВАТ “Донецький металургійний завод”

про

стягнення суми,

за участю представників сторін від:

позивача:

не з’явились

відповідача:

не з’явились

Згідно розпорядження Заступника голови Вищого господарського суду України від 05.08.2008р. Осетинського А.Й. розгляд касаційної скарги здійснюється у складі колегії суддів: Кривда Д.С. (головуючий), Кравчук Г.А., Мачульський Г.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 12.05.2008р. (суддя Донець О.Є.) у задоволенні позову про стягнення заборгованості за поставлену за договором купівлі-продажу продукцію відмовлено.

Позивач в касаційній скарзі просить скасувати рішення і прийняти нове, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Учасники процесу не скористалися наданим процесуальним право на участь своїх представників в судовому засіданні касаційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 27 жовтня 2000р. між позивачем (Постачальник) та відповідачем (Покупець) укладено договір, за умовами п.1 якого позивач передає, а відповідач придбаває вугілля марки А (товар), ціна, якість, кількість якого визначаються в специфікації, що є невід’ємною часткою Договору. Додатком (специфікацією) №1 до Договору визначені характеристики товару, його кількість та ціна.

Згідно п.2.3 договору право власності на товар переходить до Покупця в момент прийняття вагонів залізницею до перевезення.

При цьому судом встановлено, що договором не визначено строк сплати Покупцем отриманого від Продавця товару.

Згідно квитанцій про приймання вантажу 24.11.2001р. та 26.11.2001р. позивач відвантажив на адресу відповідача товар.

Відповідач отримав товар, частково погасив його вартість відповідно до прейскуранту №1-2750 від 25.04.1997р. шляхом взаємозаліку згідно із актом погашення взаємної заборгованості від 31.01.2002р., у зв’язку з чим за відповідачем на користь позивача утворився борг в сумі 10231,99грн.

Із грошовою вимогою до відповідача позивач звернувся у листопаді 2007р. У зв’язку з невиконанням вимоги позивача щодо сплати боргу позивач у березні 2008 р. звернувся з даним позовом до суду

Відповідач проти факту отримання від позивача товару та неповної його сплати не заперечив, однак просив суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на сплив строку позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що право власності на товар перейшло від позивача до відповідача в день передачі вугілля залізниці для доставки відповідачеві, тобто 24.11.2001р. та 26.11.2001р., а з переходом цього права до відповідача у позивача виникло право вимагати від відповідача відповідної компенсації вартості переданого майна. Враховуючи, що договором строк сплати поставленого товару не встановлений, право пред’являти відповідачеві вимогу щодо сплати відвантаженого вугілля у позивача виникло, на думку місцевого господарського суду, ще у листопаді 2001 року. Однак, цим правом позивач скористувався лише у листопаді 2007р., а до суду із даним позовом звернувся у березні 2008 р.

Вищий господарський суд України не може погодитися з переконливістю висновків суду першої інстанції.

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу від 27.10.2000р.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами пункту 1 статті 692 вказаного кодексу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Проте, договором від 27.10.2000р. не був визначений строк виконання відповідачем зобов’язання з оплати переданого йому товару, а ототожнення судом строку виконання цього зобов’язання з моментом переходу права власності на товар до відповідача є помилковим.

Відповідно до ст. 165 ЦК УРСР якщо строк виконання зобов’язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов’язання в семиденний строк з дня пред’явлення вимоги кредитором, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із закону, договору або змісту зобов’язання.

Аналогічна норма міститься в ч.2 ст. 530 ЦК України.

Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов’язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред’явити вимогу про виконання зобов’язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Оскільки строк виконання відповідачем зобов’язання з оплати товару договором не був визначений, то згідно ч.2 ст. 530 ЦК України позивач має право вимагати виконання цього зобов’язання в будь-який час.

В даному випадку така вимога була направлена позивачеві в листопаді 2007 року.

Місцевий господарський суд вищевикладене не врахував, правової оцінки вимозі позивача від 15.11.2007р. про оплату вугільної продукції не надав, обставини отримання даної вимоги відповідачем не дослідив.

За таких обставин ухвалене в справі судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. При новому розгляді справи слід врахувати наведене і вирішити спір відповідно до закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, п.3 ч.1 ст.1119, 11110, ст.11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Донецької області від 12.05.2008 року у справі №20/68 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                             Д.Кривда

Судді                                                                                 Г.Кравчук

Г.Мачульський