ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2008 р.

№ 6/103-92

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу малого приватного підприємства "Зоря", м. Луцьк,

на рішення господарського суду Волинської області від 24.03.2008

та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 05.08.2008

зі справи № 6/103-92

за позовом прокурора міста Луцька (далі –Прокурор) в інтересах держави в особі Державної служби з питань національної культурної спадщини (далі –Державна служба), м. Київ, та управління культури і туризму Волинської обласної державної адміністрації (далі - Управління культури), м. Луцьк,

до малого приватного підприємства "Зоря" (далі –Підприємство),

управління Волинської єпархії Української православної церкви Київського патріархату (далі –Управління Волинської єпархії), м. Луцьк,

про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання звільнити приміщення,

за участю представників:

Генеральної прокуратури України –Громадського С.О.,

Державної служби –не з’явився,

Управління культури – не з’явився,

Підприємства –не з’явився,

Управління Волинської єпархії –Спіріної Ю.П.,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся до господарського суду Волинської області з позовом в інтересах держави в особі регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області (далі –Відділення ФДМУ), Державної служби та Управління культури і просив (з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог) визнати недійсним на майбутнє договір оренди приміщень пам’ятки культурної спадщини, укладений Луцько-Волинською єпархією Української православної церкви Київського патріархату з Підприємством та зобов’язати Підприємство звільнити орендоване приміщення.

Рішенням названого суду від 24.03.2008 (суддя Пахолюк В.А.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.08.2008 (колегія суддів у складі: Кузь В.Л. –головуючий, судді Городечна М.І., Юркевич М.В.): Відділення ФДМУ виключено з числа позивачів у справі; Луцько-Волинську єпархію Української православної церкви Київського патріархату як неналежного відповідача замінено на Управління Волинської єпархії; позов задоволено. Прийняті судові рішення мотивовано наявністю правових підстав для визнання згаданого договору недійсним.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Підприємство просить рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати через неправильне застосування ними норм матеріального та процесуального права, а справу передати на новий розгляд до місцевого суду.

Прокурор та Державна служба подали відзиви на касаційну скаргу, в яких зазначили про безпідставність її доводів та просили скаргу залишити без задоволення, а судові рішення зі справи - без змін.

Інші відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судами першої і апеляційної інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представників прокуратури та Управління Волинської єпархії, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- розпорядженням представника Президента України від 11.08.1992 № 268 громаді Свято-Троїцького собору передано в користування Свято-Троїцький собор, будівлю колишнього монастиря бернардинів по проспекту Волі та два будинки по вулиці Плеханова, в яких розміщені Єпархіальне управління та духовна семінарія;

- рішенням Волинської обласної ради від 03.12.2002 "Про перелік пам’яток містобудування та архітектури, історії Волинської області, які не підлягають приватизації" до цього переліку включено келії монастиря бернардинів по проспекту Волі, 2 у місті Луцьку як пам’ятку, що перебуває у державній власності та не підлягає приватизації;

- розпорядженням Волинської облдержадміністрації від 19.09.2006 № 231 Управлінню Волинської єпархії дозволено взяти на баланс комплекс будівель Свято-Троїцького кафедрального собору, в тому числі й колишні келії монастиря бернардинів по проспекту Волі, 2 у місті Луцьку;

- власником об’єкта культурної спадщини –келії монастиря бернардинів –є держава в особі Управління культури, що підтверджується відповідним паспортом (а.с. 125-128);

- 01.06.2003 Луцько-Волинською єпархією Української православної церкви Київського патріархату (орендодавець) і Підприємством (орендар) укладено договір, згідно з умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду нежилі приміщення загальною площею 660 м2 по проспекту Волі, 2 у місті Луцьку;

- приміщення передано в оренду Підприємству без погодження з Державною службою;

- кошти від здачі відповідного майна в оренду до державного бюджету не надходять.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання недійсним зазначеного договору оренди та зобов'язання Підприємства звільнити приміщення.

Водночас суд першої інстанції, прийнявши до провадження (ухвалою від 27.11.2007) даний позов, заявлений Прокурором, у тому числі й в інтересах Відділення ФДМУ, питання щодо участі в справі цього позивача вирішив у непередбачений процесуальним законом спосіб, виключивши його з числа позивачів спочатку ухвалою від 09.01.2008 (а.с. 53-54), а в подальшому і рішенням від 24.03.2008 зі справи.

Між тим кожне судове рішення передбачає настання певних (юридично значимих) наслідків (щодо вирішення спору по суті; преюдиціального значення судового рішення; можливості повторного звернення до суду з цього ж приводу тощо) та має прийматися виключно у спосіб, встановлений законом.

Отже, здійснюючи провадження за участю Відділення ФДМУ як позивача, суду першої інстанції належало: дослідити повноваження цього органу; з’ясувати його зв’язок з предметом даного судового спору; встановити можливість порушення відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів цього позивача; дослідити правову позицію сторін щодо участі Відділення ФДМУ в справі, на підставі чого, залежно від встановлених фактичних обставин, або припинити провадження у справі за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 80 ГПК України (пункти 11, 4 тощо), або прийняти рішення по суті спору (задовольнивши позов у відповідній частині чи відмовивши в задоволенні позовних вимог стосовно цього позивача).

У свою чергу, заміну неналежного відповідача (Луцько-Волинської єпархії Української православної церкви Київського патріархату на Управління Волинської єпархії) місцевим судом також здійснено з порушенням норм процесуального права (зокрема, статті 24 ГПК України), оскільки судом першої інстанції не було досліджено факт існування та правовий статус Луцько-Волинської єпархії Української православної церкви Київського патріархату, тоді як саме від цього залежить оцінка правильності подальших процесуальних дій суду (зокрема: розбіжності у назві однієї й тієї ж юридичної особи потребують лише уточнення правильного найменування відповідача; наявність правонаступництва – його процесуальної реалізації; заміна саме неналежного відповідача –дотримання порядку, встановленого статтею 24 ГПК України).

Зазначені процесуальні порушення не було усунуто й судом апеляційної інстанції.

Крім того, ні місцевим, ані апеляційним господарськими судами не з’ясовано й такого: якщо будівлю колишнього монастиря (разом з іншим майном) було передано в користування саме релігійній громаді Свято-Троїцького собору, то чи вправі Управління Волинської єпархії (Луцько-Волинська єпархія Української православної церкви Київського патріархату) здійснювати розпорядження цим майном шляхом передачі в оренду з огляду, зокрема, на приписи статей 8 і 9 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", за якими релігійна громада і релігійні управління є різними релігійними організаціями. Для вирішення цього питання господарським судам необхідно було дослідити відповідні приписи статутів (положень) цих релігійних організацій, за необхідності залучивши до участі у справі названу релігійну громаду.

Не встановивши усього кола обставин, що входять до предмету доказування в даній справі, попередні судові інстанції припустилися неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

У зв’язку з наведеним у Вищого господарського суду України відсутні підстави для висновку щодо правильності застосування цими судовими інстанціями норм матеріального права.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін і Прокурора області належну правову оцінку, правильно застосувати норми матеріального і процесуального права та вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу малого приватного підприємства "Зоря" задовольнити.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 24.03.2008 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 05.08.2008 зі справи № 6/103-92 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Волинської області.

Суддя            В.Селіваненко

Суддя            І.Бенедисюк

Суддя                                                                                            Б.Львов