ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2008 р.

№
45/387

Вищий
господарський суд України у складі:  суддя Селіваненко В.П.- головуючий,
судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув
касаційну скаргу приватного
підприємства “Київські інтерактивні телекомунікації”, м. Київ (далі -ПП
“Київські інтерактивні телекомунікації”)

на
рішення господарського
суду міста Києва від 17.01.2008 та

постанову Київського апеляційного
господарського суду від 04.06.2008

зі
справи  № 45/387

за
позовом акціонерної
компанії з обмеженою відповідальністю “Сюргейт Лімітед”, м. Нікосія, Кіпр (далі
-Компанія “Сюргейт Лімітед”)

до:
товариства з
обмеженою відповідальністю “Тристар”, м. Київ (далі -ТОВ “Тристар”);

ПП
“Київські інтерактивні телекомунікації”;

спеціалізованого
комунального підприємства “Київтелесервіс”, м. Київ            (далі -СКП “Київтелесервіс”);

суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, м. Київ (далі -СПД ОСОБА_1)

про:
визнання недійсним
договору; визнання недійсними змін до договору; повернення у попереднє
становище; визнання права власності на частку у спільному майні та про
зобов'язання вчинити дії.

Судове
засідання проведено за участю представників сторін:

Компанія
“Сюргейт Лімітед” -Волокітіна О.В.,

ТОВ
“Тристар” -не з'яв.,

ПП
“Київські інтерактивні телекомунікації” -Войтушенка О.А.,

СКП
“Київтелесервіс” -не з'яв.,

СПД
ОСОБА_1 -особисто.

За
результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов
було подано про:

-
визнання недійсним договору уступки прав та частки (паю) від 14.09.2005,
укладеного відповідачами у справі (далі -оспорюваний договір);

-
визнання недійсними змін від 14.09.2005 до договору про спільну діяльність від
04.09.2003 № 2 (далі -Договір № 2);

-
повернення ТОВ “Тристар” і ПП “Київські інтерактивні телекомунікації” у
попереднє становище, що існувало до 14.09.2005 (до укладення оспорюваного
договору);

- визнання
за ТОВ “Тристар” права власності на фактично внесену до спільного майна
учасників Договору № 2 частку у вигляді коштів у сумі            250 000 грн.;

-
зобов'язання ТОВ “Тристар” і ПП “Київські інтерактивні телекомунікації” внести
зміни до бухгалтерських, облікових та звітних документів, а також до
відповідних документів щодо спільної діяльності та скасувати відомості про
участь ПП “Київські інтерактивні телекомунікації” у Договорі № 2.

Рішенням
господарського суду міста Києва від 17.01.2008 (суддя          Балац С.В.), залишеним без змін
постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2008 (колегія
суддів у складі: Корсак В.А. -головуючий, судді Коршун В.М. і Авдеєв П.В.),
позов задоволено частково:

-
визнано недійсним оспорюваний договір;

-
визнано недійсними зміни до Договору № 2, внесені 14.09.2005 шляхом викладення
цього договору в новій редакції;

-
стягнуто солідарно з ТОВ “Тристар”, ПП “Київські інтерактивні телекомунікації”,
СКП “Київтелесервіс”, СПД ОСОБА_1 42, 50 грн. витрат з оплати державного мита і
59 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу;

- у
задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У
прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції з
посиланням на приписи статей 203, 215, 717, 720, 1134 Цивільного кодексу
України (далі -ЦК України), статей 33, 34, 49, 78 Господарського процесуального
кодексу України (далі - ГПК України) виходили з того, що: позовні вимоги
стосовно визнання недійсними оспорюваного договору та змін до Договору № 2 є
обґрунтованими; підстави для повернення ТОВ “Тристар” і ПП “Київські
інтерактивні телекомунікації” у попереднє становище, що існувало до укладення
оспорюваного договору, відсутні; внесення названими товариством і підприємством
змін до своїх бухгалтерських, облікових та звітних документів у зв'язку з
укладенням оспорюваного договору не доведено.

У
касаційній скарзі до Вищого господарського суду України ПП “Київські
інтерактивні телекомунікації” просить скасувати оскаржувані рішення та
постанову попередніх судових інстанцій з даної справи та передати останню на
новий розгляд до суду першої інстанції. Скаргу мотивовано прийняттям рішення
місцевого господарського суду за неповного з'ясування усіх обставин справи та з
порушенням норм матеріального права.

Відзиви
на касаційну скаргу не надходили.

Сторони
відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про
час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши
повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність
застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий
господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення
касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими
інстанціями у справі встановлено, що:

- ТОВ
“Тристар” і СКП “Київтелесервіс” визнали позов у повному обсязі;

-
предметом оспорюваного договору, укладеного всіма відповідачами у справі, була
безоплатна уступка ТОВ “Тристар” своїх прав, обов'язків та частки у Договорі №
2, зареєстрованому в ДПІ Святошинського району міста Києва, ПП “Київські
інтерактивні телекомунікації”;

-
частка ТОВ “Тристар” у Договорі № 2 до моменту укладення оспорюваного договору
складала 4 900 000 грн. (пункт 1.2.2 Договору № 2 в редакції від 22.05.2005).
Фактично було внесено 489 122, 95 грн.; внесок ТОВ “Тристар” до спільного майна
учасників Договору № 2 складався виключно з коштів;

-
згідно з пунктом 2.1 оспорюваного договору частка в Договорі № 2, яка
передавалася від ТОВ “Тристар” до ПП “Київські інтерактивні телекомунікації”,
складала 2 000 000 грн. на момент підписання Договору              № 2, в тому числі внесена в
Договір № 2 частина частки у вигляді інвестицій на суму 250 000 грн.;

-
14.09.2005 Договір № 2 було викладено в новій редакції, згідно з якою учасником
спільної діяльності стало ПП “Київські інтерактивні телекомунікації” з часткою
2 000 000 грн. За умовами зазначеного договору частка ТОВ “Тристар” становить 2
500 000 грн.;

-
Компанія “Сюргейт Лімітед” вважає оспорюваний договір та зміни від 14.09.2005
до Договору № 2 такими, що порушують вимоги чинного законодавства України,
статуту ТОВ “Тристар” та права і інтереси названої компанії як учасника ТОВ
“Тристар”;

-
Компанія “Сюргейт Лімітед” є учасником ТОВ “Тристар”, що підтверджується
статутом останнього;

-
рішенням господарського суду міста Києва від 06.12.2006 зі справи    № 43/663 (залишеним без змін постановою
Київського апеляційного господарського суду), яке набрало законної сили
02.02.2007, визнано недійсними зміни до статуту ТОВ “Тристар”, внесені до
статуту шляхом викладення останнього в новій редакції згідно з рішенням
загальних зборів ТОВ “Тристар” від 04.03.2004 та від 05.11.2004. Відповідно
після 02.02.2007 чинною редакцією статуту ТОВ “Тристар” є редакція 2003 року; в
подальшому статут ТОВ “Тристар” викладався в новій редакції у 2007 році;

- для
визначення правового статусу та компетенції органів управління ТОВ “Тристар” на
час укладення оспорюваного договору мають застосовуватись положення статуту
цього товариства в редакції 2003 року;

-
згідно з пунктом 4.4 статуту ТОВ “Тристар” (у редакції 2003 року) до виключної
компетенції загальних зборів учасників цього товариства віднесено затвердження
договорів на суму понад 550 000 грн. Водночас цей статут не містить заборони
одноособового укладення директором ТОВ “Тристар” договорів, сума яких є меншою,
ніж 550 000 грн.;

-
саме по собі незатвердження загальними зборами ТОВ “Тристар” оспорюваного
договору після його укладення не є підставою для визнання його недійсним;

- як
вбачається з умов оспорюваного договору, частка ТОВ “Тристар” у Договорі № 2
була безоплатно передана ПП “Київські інтерактивні телекомунікації”, тобто
відбувся не продаж цієї частки, а її дарування;

-
статут ТОВ “Тристар” (в редакції 2003 року) не надає цьому товариству права
укладати договори дарування;

-
“редакція від 14.09.2005” Договору № 2 підлягає визнанню недійсною, оскільки
набуття ПП “Київські інтерактивні телекомунікації” права на частку в спільній
діяльності є безпідставним;

-
Компанією “Сюргейт Лімітед” не доведено, що внаслідок укладення оспорюваного
договору сталися зміни у майновому становищі ТОВ “Тристар” і ПП “Київські
інтерактивні телекомунікації”, як-от, передача майна, коштів тощо, а також
внесення цими підприємствами відповідних змін до своїх бухгалтерських,
облікових та звітних документів.

Причиною
спору в даній справі стали питання про наявність або відсутність відстав для
визнання недійсними оспорюваного договору, змін від 14.09.2005 до Договору № 2,
про повернення у зв'язку з цим ТОВ “Тристар” і ПП “Київські інтерактивні
телекомунікації” у попереднє становище та про визнання за ТОВ “Тристар” права
власності на фактично внесену до спільного майна учасників Договору № 2 частку
у вигляді коштів у сумі 250 000 грн.

Відповідно
до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу.

Згідно
з частиною першою статті 203 названого Кодексу зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

З
огляду на наведені законодавчі приписи попередні судові інстанції повинні були
у розгляді даної справи вичерпно з'ясувати обставини, з якими закон пов'язує
визнання правочину недійсним. Однак названими судовими інстанціями це здійснено
не повною мірою, про що свідчить таке.

Як
місцевий, так і апеляційний господарські суди у прийнятті оскаржуваних судових
рішень виходили, зокрема, з того, що “оскільки Договір уступки (тобто
оспорюваний договір) є недійсним, і набуття відповідачем 2 (тобто ПП “Київські
інтерактивні телекомунікації”) права на частку в спільній діяльності є
безпідставним, тому редакція від 14.09.2005 Договору про спільну діяльність №
2, згідно якої відповідач 2 став учасником спільної діяльності також підлягає
визнанню недійсною … ”

При
цьому попередні судові інстанції не перевірили належними доказами
обґрунтованість наведених у процесі розгляду справи доводів ПП “Київські
інтерактивні телекомунікації” про те, що:

- на
момент укладення оспорюваного договору це підприємство вже було
учасником Договору № 2, і, таким чином, не Договір № 2 підписано внаслідок
укладення оспорюваного договору (з чого виходили попередні судові інстанції), а
навпаки, - участь ПП “Київські інтерактивні телекомунікації” у Договорі № 2
передувала укладенню оспорюваного договору, і відтак останній не був договором
дарування, а пов'язаний з перерозподілом часток між учасниками Договору № 2, до
яких належало і ПП “Київські інтерактивні телекомунікації”;

-
додаток до оспорюваного договору, згідно з яким (додатком) до ПП “Київські
інтерактивні телекомунікації” мали перейти матеріальні цінності, “які складають
частку”, не підписано учасниками Договору № 2, а тому відповідних змін до
Договору № 2 у зв'язку з оспорюваним договором не було внесено.

Не
встановивши обставин, пов'язаних з обґрунтованістю (чи необґрунтованістю) цих
доводів, не здійснивши оцінки відповідних доказів у справі (на які також
посилалося, в тому числі й у попередніх інстанціях, ПП “Київські інтерактивні
телекомунікації”), попередні судові інстанції припустилися неправильного
застосування приписів:

-
частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення
за результатами обговорення усіх обставин справи;

-
частини першої статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності;

-
пункту 3 частини першої статті 84 і пункту 7 частини другої статті 105
названого Кодексу щодо зазначення у мотивувальній частині рішення суду
(постанові апеляційної інстанції) доводів, за якими суд відхиляє ті чи інші
докази сторін.

У
зв'язку з цим у Вищого господарського суду України відсутні підстави для
висновку про правильність застосування названими судовими інстанціями у
розгляді даної справи й норм матеріального права, у тому числі ЦК України.

Касаційна
ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має
права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

До
того ж попередніми судовими інстанціями не взято до уваги, що в даній справі
було заявлено вимоги не лише немайнового, але й майнового характеру, зокрема,
про визнання права власності. У постанові Верховного Суду України від
25.12.2007 № 8/219-07 викладено правову позицію, згідно з якою державне мито з
позовної заяви про визнання права власності визначається з урахуванням вартості
спірного майна. А в підпункті 4.5 пункту 4 роз'яснення президії Вищого
арбітражного суду України від 04.03.1998 № 02-5/78 “Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України”
зазначено, що у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і
немайнового характеру державне мито згідно з Інструкцією про порядок обчислення
та справляння державного мита (затверджена наказом Головної державної
податкової інспекції України від 22.04.1993 № 15) підлягає сплаті як за
ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками,
встановленими для розгляду позовних заяв зі спорів немайнового характеру.

Неправильне
застосування норм процесуального права попередніми судовими інстанціями у
розгляді даної справи згідно з частиною першою статті 11110 ГПК
України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень; справу ж слід
передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У
такому розгляді суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати
та перевірити всі фактичні обставини справи, про які йдеться в цій постанові,
об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і
вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого правильно застосувати
норми матеріального і процесуального права та прийняти законне і
обґрунтоване  рішення, відповідним чином
вирішивши також й питання щодо стягнення державного   мита у встановленому законом розмірі.

Керуючись
статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський
суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.
Касаційну скаргу приватного підприємства “Київські інтерактивні
телекомунікації” задовольнити.

2.
Рішення господарського суду міста Києва від 17.01.2008 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від 04.06.2008 зі справи № 45/387 скасувати.

Справу
передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Суддя
В. Селіваненко

Суддя
І. Бенедисюк

Суддя
Б. Львов