ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2008 р.

№ 11/314

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г. –головуючого,

Михайлюка М.В.,

Мележик Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві касаційну скаргу Приватного підприємства "Оліяр" на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24 квітня 2008 року у справі № 11/314 Господарського суду Львівської області за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Олійно-жировий альянс", м. Київ, до Приватного підприємства "Оліяр", Львівська область, про стягнення 604 188,65 грн. та за зустрічним позовом Приватного підприємства "Оліяр", Львівська область, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олійно-жировий альянс", м. Київ, про визнання договору неукладеним,

за участю представників сторін:

позивача –ТОВ "Олійно-жировий альянс" –Єськов І.Г. (дов. від 28.07.08 р.);

відповідача –ПП "Оліяр" –Пендерецький В.І. (дов. від 01.03.08 р.);

встановив:

У жовтня 2007 року позивач –Товариство з обмеженою відповідальністю "Олійно-жировий альянс" пред’явив у господарському суді позов до відповідача – Приватного підприємства "Оліяр" про стягнення 604 188,65 грн.

Вказував, що 1 липня 2007 року між ним (покупцем) та ПП "Оліяр" (постачальником) укладено договір поставки № 01/07/07-РД, згідно умов якого відповідач зобов'язався поставити позивачу товару, а саме, олію соняшникову рафіновану дезодоровану в кількості 2000 тон на загальну суму 12 075 000 грн., а позивач зобов’язався прийняти товар та оплатити його вартість в термін і на умовах передбачених даним договором.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору в частині поставки товару, виконавши зобов'язання з поставки лише в сумі 5 347 787,44 грн., позивач просив стягнути з відповідача 603 750 грн. штрафу, 438,65 пені та судові витрати.

Заперечуючи проти позову, відповідач –ПП "Оліяр" у жовтні 2007 року пред’явив зустрічний позов до ТОВ "Олійно-жировий альянс" про визнання договору неукладеним.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач за зустрічним позовом посилався на ту обставину, що при укладені договору поставки № 01/07/07-РД сторонами не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов, які є обов’язковими для договорів даного виду та просив визнати зазначений договір неукладеним.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 27 листопада 2007 року (суддя Сало І.А.) у задоволені первісного позову про стягнення 604 188,65 грн. відмовлено.

Провадження у справі за зустрічним позовом про визнання договору неукладеним припинено в порядку п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Судове рішення в частині відмови у задоволені первісного позову мотивоване тим, що договір поставки від 1 липня 2007 року № 01/07/07-РД є неукладеними, оскільки між сторонами у належній формі не було досягнуто згоди з усіх істотних умов даного договору, зокрема, строку виконання зобов'язання по поставці.

В частині припинення провадження у справі за зустрічним позовом, рішення мотивоване тим, що заявлена ПП "Оліяр" вимога про визнання договору неукладеним не відповідає способам захисту цивільних прав.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 квітня 2008 року (колегія суддів у складі: Кравчук Н.М. –головуючого, Гнатюк Г.М., Мирутенко О.Л.) рішення в частині відмови у задоволені первісного позову скасовано.

Постановлено прийняти нове рішення про стягнення з ПП "Оліяр" на користь ТОВ "Олійно-жировий альянс" 603 750 грн. штрафу, 6037,50 грн. держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В решті рішення залишено без змін.

Постанова в частині задоволення первісного позову про стягнення з відповідача 603 750 грн. штрафу мотивована посиланнями на ту обставину, що спірний договір за своєю правовою природою є договором поставки і містить всі передбачені законодавством істотні умови. Крім того, судом зазначено, що позивачем за зустрічним позовом обраний спосіб захисту, який не передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України.

У касаційній скарзі ПП "Оліяр", посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, а саме: ст. 19 Конституції України, ст. 631, ч. 1 ст. 638 ЦК України, ч. 2 ст. 180, ст. 265, ч. 2 ст. 267 ГК України, –просить скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ТОВ "Олійно-жировий альянс".

Розглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Постанова апеляційного суду відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 1 липня 2007 року між ТОВ "Олійно-жировий альянс" (покупцем) та ПП "Оліяр" (постачальником) укладено договір поставки продукції № 01/07/07-РД строком до 31 грудня 2007 року, відповідно до умов якого постачальник зобов'язався систематично передавати у власність покупця олію соняшникову рафіновану дезодоровану, в кількості 2000 тон на загальну суму 12 075 000 грн., а позивач зобов’язався прийняти товар та оплатити його вартість в термін і на умовах передбачених даним договором.

Згідно частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що поставка товару здійснюється партіями. Об’єм та строки поставки конкретної партії визначаються графіком поставок, який після підписання його сторонами стає невід’ємною частиною цього договору.

В розділі 10 договору сторонами передбачено строк виконання зобов'язання по поставці, зокрема, зазначено, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2007 року, але в будь якому випадку, до повного виконання взятих сторонами на себе зобов'язань.

На виконання умов договору відповідачем поставлено на адресу позивача товару на загальну суму 5 347 787,44 грн., що підтверджується накладними за липень 2007 року.

Судами встановлено, що 17 серпня 2007 року та 10 вересня 2007 року позивач звертався до відповідача з претензіями, в яких просив здійснити поставку недопоставленого товару на суму 6 727 212,56 грн., проте останнім поставку товару не відновлено.

Відповідно до п. 9.2 договору у випадку прострочення поставки постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочки.

Пунктом 9.5 договору передбачено, що за односторонню відмову від виконання зобов'язань винна сторона сплачує штраф в розмірі 5 % від суми договору.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Приймаючи рішення у даній справі про відмову у задоволені позовних вимог за первісним позовом щодо стягнення з відповідача 603 750 грн. штрафу та 438,65 пені, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов даного договору, оскільки в порушення п. 4.1 договору між покупцем та замовником не узгоджено графіку поставок товару в якому повинні бути обумовлені строк та об’єми поставок, а тому спірний договір є неукладеним у відповідності до ст. 638 ЦК України.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови у задоволені первісного позову про стягнення з відповідача 603 750 грн. штрафу та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до приписів розділу 10 договору сторони досягли згоди про строк виконання зобов'язання по поставці, оскільки, обумовили, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2007 року, але в будь якому випадку, до повного виконання взятих сторонами на себе зобов'язань.

При цьому судом зазначено, що строк виконання зобов'язання поставки вважається обумовленим і тоді, коли в договорі відсутні конкретні строки передачі товарів, але визначений строк дії договору. У цьому випадку передача товару може бути здійснена в розумний строк у межах дії договору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, які є необхідними для договору поставки, а саме: предмет, кількість, якість та строк поставки товару та обгруновано задовольнив позовні вимоги за первісним позовом в частині стягнення з відповідача 603 750 грн. штрафу у зв'язку з невиконанням останнім зобов'язання по поставці товару.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції правомірно погодився з висновком місцевого суду про безпідставне нарахування позивачем 438,65 пені на підставі п. 9.2 договору та листа-претензії від 17 серпня 2007 року та обгрунтовано відмовив у задоволені первісного позову в цій частині, з огляду на те, що сторонами не було узгоджено графіку поставок товару.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог за зустрічним позовом про визнання договору неукладеним та припиняючи провадження у справі за зустрічним позовом місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів суб’єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), передбаченим нормами Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України. Не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.

Вимога про визнання договору неукладеним є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення. Такий факт може встановлюватись господарським судом лише при існуванні і розгляді спору, який виник між особами про право цивільне. Встановлення цього факту є елементом фактичних обставин справи та обґрунтованості позовних вимог. Така вимога не призводить до поновлення порушених прав, а тому вона не може бути предметом спору та самостійно розглядатись в окремій справі.

З даними висновками суду апеляційної інстанції повністю погоджується судова колегія Вищого господарського суду України, оскільки вони відповідають матеріалам справи, встановленим судом обставинам та вимогам закону.

Посилання скаржника на ту обставину, що договір є неукладеним, оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо таких істотних умов договору, як строк та об’єм поставок товарів, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують правильності висновків викладених в постанові суду апеляційної інстанції про те, що сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, які є необхідними для договору поставки, а саме: предмет, кількість, якість та строк поставки товару.

З огляду на викладене посилання скаржника на порушення апеляційним судом ст. 631, ч. 1 ст. 638 ЦК України не знайшли свого підтвердження, а тому їх слід залишити поза увагою суду.

Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, про неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, не спростовують правильних висновків суду та зводяться до намагань скаржника надати перевагу одних доказів над іншими, що суперечить вимогам ст.1117 ГПК України.

Враховуючи те, що у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, прийнята постанова відповідає нормам чинного законодавства та підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства "Оліяр" залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24 квітня 2008 року у справі № 11/314 залишити без змін.

Головуючий:

Н. Дунаєвська

Судді:

М. Михайлюк

Н. Мележик