ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 34/283

17.09.08

За позовом

Державного підприємства «Укрвакцина»

до

Українського державного підприємства «Ізотоп»

про

стягнення 52 864,57 грн.

Суддя

Сташків Р.Б.

Представники:

від позивача –

Кисельов В.Ю. (довіреність № 01.05.20-01/945 від 23.06.2008);

від відповідача –

Миронюк О.В. (довіреність б/н від 23.07.2008).

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство «Укрвакцина»(далі –Позивач) звернулось до Господарського суду м. Києва із позовом до Українського державного підприємства «Ізотоп»(далі –Відповідач) про стягнення 52 864,57 грн. пені.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Відповідач порушив пункт 4.1 договору № 1/175 від 18.12.2006, укладеного між Позивачем, Відповідачем та Міністерством охорони здоров'я України (далі –Договір) щодо строку поставки товару, а тому з Відповідача на підставі пункту 9.1 Договору та частини 1 статті 231 Господарського кодексу України (далі –ГК України) підлягає стягненню заявлена сума пені.

Відповідач позов не визнав, мотивувавши свої заперечення проти позову тим, що піврічний обсяг товару, який є короткоживучим радіофармцевтичним препаратом неможливо поставити за тридцять днів без порушення законодавства про радіаційну безпеку та без спричинення збитків для Державного бюджету України, а тому поставка товару здійснюється в строки вказані у заявках лікувальних закладів, а не в тридцяти денний термін обумовлений Договором.

16.09.2008 Відповідач в порядку статті 267 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) подав заяву про застосування строку позовної давності щодо стягнення пені.

Розгляд справи відкладався.

У судових засіданнях 28.07.2008, 17.09.2008 оголошувались перерви.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

18.12.2006 між Позивачем (Одержувач), Відповідачем (Постачальник) та Міністерством охорони здоров'я України (Замовник) було укладено Договір, відповідно до пункту 1.1 якого Постачальник зобов’язується поставити, Замовник –перерахувати на рахунок Одержувача кошти необхідні для виконання цього Договору у межах коштів, виділених з бюджету, а Одержувач –оплатити Постачальник та прийняти товар, який закуповується за кошти Державного бюджету України, передбачені на фінансування видатків КПВК 2301370 «Забезпечення медичних заходів по боротьбі з туберкульозом, профілактики та лікування СНІДу, лікування онкологічних хворих», відповідно до специфікації № 1, що додається до даного Договору і є його невід’ємною частиною.

Загальна сума по Договору становить 2 499 927 грн. (пункт 2.2 Договору).

Відповідно до пункту 3.1 Договору Одержувач здійснює 100% попередню оплату товарів (які постачаються згідно специфікації № 1) відповідно до часткового фінансування Замовником. Датою платежу є день перерахування грошових коштів з рахунку Одержувача.

Згідно з пунктом 3.2 Договору розрахунок за товар здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника відповідно до рахунку-фактури Постачальника.

Постачальник здійснює поставку товару за кінцевим місцем призначення протягом терміну, зазначеного в рішенні Тендерного комітету, після оплати коштів Постачальнику. Строк поставки товару на суму попередньої оплати становить не більше ніж тридцять календарних днів з дня перерахування попередньої оплати з розрахункового рахунку Одержувача (пункт 4.1 Договору).

Лікувальний заклад зобов’язаний прийняти товар, як тільки він буде поставлений за місцем призначення згідно із розподілом Замовника (пункт 5.2 Договору).

Пунктом 9.1 Договору у випадку затримки поставки понад термін, встановлений пунктом 4.1 даного Договору (в тому числі з причин, якщо поставку не було прийнято Одержувачем з підстав, зазначених у пункті 5.2 даного Договору), Постачальник сплачує Одержувачу пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості недопоставленого товару за кожний день прострочення.

18.12.2006 Позивач, Відповідач та Міністерство охорони здоров'я України уклали специфікацію № 1 до Договору на суму 2 499 927 грн.

25.12.2006 на виконання умов Договору Відповідач виставив Позивачу рахунок-фактуру № 6300201/175 на суму 2 499 927 грн.

25.12.2006 Позивач оплатив вказаний рахунок фактуру, що підтверджується платіжним дорученням № 265 на суму 2 499 927 грн.

На виконання умов вказаного Договору, Позивачу був поставлений товар відповідно до прибуткових накладних № ПНUVC- від 05.02.2007 на суму 421 136 грн., № ПНUVC- від 05.03.2007 на суму 807 155 грн., № ПНUVC- від 02.04.2007 на суму 450 025 грн., № ПНUVC- від 04.04.2007 на суму 231 436 грн., № ПНUVC- від 01.06.2007 на суму 211 545 грн., № ПНUVC- від 30.11.2007 на суму 378 630 грн., всього на суму 2 499 927 грн.

Поставлений товар прийнятий Позивачем у повному обсязі, що підтверджується підписом уповноваженого представника Позивача на вказаних прибуткових накладних та не спростовується Позивачем.

Спір у даній справі виник внаслідок того, що Відповідач порушив вимоги пункту 4.1 Договору та несвоєчасно поставив Позивачу оплачений ним товар.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Позивач стверджує, що Відповідач повинен був поставити товар в строк до 24.01.2007, проте Відповідач прострочив поставку товару та здійснив її із значним запізненням.

Відповідач заперечуючи проти своєї вини у простроченні строку поставки товару посилається на те, що:

- радіофармацевтичні препарати (далі –РФП) є специфічними радіоактивними препаратами для лікування та діагностики онкологічних захворювань, які використовуються в закладах, що мають відповідні умови для використання радіоактивної продукції. Введення препаратів хворому для діагностики чи лікування дозволяється тільки в спеціальних радіоізотопних відділеннях в палатах, обладнаних захистом від іонізуючого випромінювання, спеціальною каналізацією та ін.;

- відповідно до наказу Міністерства охорони здоров'я України від 05.12.2001 № 483 «Про розподіл та раціональне використання ізотопів»поставка РФП здійснюється Відповідачем тільки за наявності узгоджених з органами державного санітарного нагляду «Заявок-замовлень»від закладів охорони здоров'я;

- поставка РФП в лікувальний заклад не можлива без попереднього замовлення лікарнею за десять днів до напрацювання препарату для конкретного хворого;

- напрацювання РФП Відповідачем проводиться один раз на тиждень;

- РФП виготовлені на основі короткоживучих ізотопів, термін придатності яких обумовлений коротким періодом напіврозпаду радіоактивних ізотопів, що використовуються для лікування та діагностики. В результаті розпаду ізотопу активність препарату постійно падає, що відповідно зумовлює зниження його лікувальних можливостей;

- у зв’язку з специфічними особливостями РФП зробити запас цих препаратів не можливо.

Оцінивши у сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частинами 1, 2 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 4 ГК України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Вказане положення кореспондується з частиною 1 статті 175 ГК України, згідно з якою майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 5 ГК України передбачено, що конституційні основи правового господарського порядку в Україні становлять, зокрема, визнання і дія в Україні принципу верховенства права.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Судом враховано, що частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, відповідно до пункту 4.1 Договору Відповідач повинен був здійснити поставку товару на суму 2 499 927 грн. в строк до 24.01.2007.

Проте, Відповідач, у встановлений пунктом 4.1 Договором строк, свого зобов’язання щодо поставки товару на суму 2 499 927 грн. не виконав.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 статті 193 ГК України порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Аналогічне положення міститься й у статті 611 ЦК України, згідно з якою у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Разом з тим, частиною 2 статті 193 ГК України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Вказана норма кореспондується із частиною 3 статті 509 ЦК України відповідно до якої зобов’язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Як вбачається з пояснень представників сторін, РФП виготовляються на основі короткоживучих ізотопів, термін придатності яких обумовлений коротким періодом напіврозпаду радіоактивних ізотопів, що використовуються для лікування та діагностики, та в результаті розпаду яких активність препарату постійно падає, що відповідно зумовлює зниження його лікувальних можливостей. Отже, у зв’язку з специфічними особливостями РФП запас майже піврічного обсягу не можливо поставити за тридцять днів без порушення законодавства про радіаційну безпеку та без спричинення збитків Державному бюджету України.

Таким чином, враховуючи те, що зобов’язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суд дійшов висновку про те, що Відповідачем одноразово препарати РФП не могли бути поставлені в лікувальні заклади, оскільки, поставка РФП мала провадитись тільки циклічно, за персоніфікованим замовленням лікувального закладу, в умовах жорсткого контролю та обмежень.

Згідно з частиною 1 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Дане положення кореспондується з частиною 2 статті 218 ГК України, згідно з якою учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Беручи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що Відповідачем при виконанні своїх зобов’язань за Договором були враховані інтереси Позивача, забезпечений загальногосподарський інтерес, а також вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення при виконанні Договору в цілому.

Відтак, позовна вимога про стягнення з Відповідача пені у сумі 52 864,57 грн. є не законною та не обґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Суд також зауважує, що при звернені з даним позовом до суду Позивачем було пропущено строк позовної давності щодо стягнення частини нарахованої пені.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач просить стягнути з Відповідача пеню у сумі 1 274,95 грн. за період з 24.01.2007 до 05.02.2007 (прибуткова накладна № ПНUVC- від 05.02.2007), у сумі 7 706,67 грн. за період з 24.01.2007 до 05.03.2007 (прибуткова накладна № ПНUVC- від 05.03.2007), у сумі 7 231,22 грн. за період з 24.01.2007 до 02.04.2007 (прибуткова накладна № ПНUVC- від 02.04.2007), у сумі 3 826,62 грн. за період з 24.01.2007 до 04.04.2007 (прибуткова накладна № ПНUVC- від 04.04.2007), у сумі 6 352,15 грн. за період з 24.01.2007 до 01.06.2007 (прибуткова накладна № ПНUVC- від 01.06.2007), у сумі 26 472,96 грн. за період з 24.01.2007 до 30.11.2007 (прибуткова накладна № ПНUVC- від 30.11.2007), всього на суму 52 864,57 грн.

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Як встановлено судом, датою прострочення Відповідачем своїх зобов’язань за Договором є 24.01.2007.

Таким чином, враховуючи приписи частини 6 статті 232 ГК України та частини 1 статті 253 ЦК України, Позивач мав право нараховувати Відповідачу пеню за період з 25.01.2007 до 24.07.2007.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.09.2008 Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності.

Згідно з частиною 1 статті 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлюються цим Кодексом.

Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини 1 статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов’язано його початок.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач звернувся до суду з даним позовом 04.07.2008, що підтверджується відбитком печатки суду на позовній заяві Позивача.

Таким чином, враховуючи приписи пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК Позивач в межах строку позовної давності мав би право на стягнення пені нарахованої лише за період з 04.07.2007 до 24.07.2007.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не спростував обставин, на які посилається Відповідач в обґрунтування своїх заперечень на позов.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття.

Суддя Сташків Р.Б.