ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2008 р.

Справа № 14/136/08

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Л.В. Поліщук

Суддів: Л.І. Бандури, Л.І. Бойко,

при секретарі судового засідання –О.О. Соломахіній,

за участю представників сторін:

від позивача –О.С. Герман

від відповідача –не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства „Берізка”

на рішення господарського суду Миколаївської області від 29.05.2008р.

у справі № 14/136/08

за позовом Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства „Берізка”

до АТВТ „Гілея”

про визнання недійсним п. 4.3 договору № 268/св від 17.04.2006р.,

встановив:

Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство „Берізка” (ПОСГП „Берізка”) звернулося до господарського суду з позовом про визнання недійсним п.4.3 договору №268/св від 17.04.2006р., укладеного ПОСГП „Берізка” та АТВТ „Гілея”, на підставі п. 3 ст. 549 ЦК України, оскільки вказаною статтею передбачено застосування пені при невиконанні грошових зобов’язань, а договором передбачена пеня за недопоставку буряків.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 29.05.2008р. (суддя Цвєткова П.В.) в позові відмовлено з посиланням на те, що при укладенні договору №268/св від 17.04.2006р. сторони самі визначили форму і розмір штрафних санкцій за невиконання договору в частині недопоставки цукрового буряку, що не протирічить діючому законодавству.

ПОСГП „Берізка”, не погоджуючись з прийнятим судом рішенням, звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме: ст. 549 ЦК України і ст. 231 ГК України.

Заслухавши представника скаржника, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

17.04.2006р. АТВТ „Гілея” (завод) та ПОСГП „Берізка” (виробник) уклали договір № 268/св, за умовами якого виробник в строк до 01.11.2006р. зобов’язався передати у власність заводу коренеплоди цукрових буряків у кількості 6000 тон в заліковій вазі при базисному рівні цукристості 16%, (п.2.4), а завод прийняти і оплати вказаний товар на умовах даного договору. Пунктом 4.3 вказаного договору передбачено, що в разі порушення умов п.2.4 даного договору виробник незалежно від наявності вини (умислу або необережності) сплачує заводу пеню у розмірі 5% від вартості недопоставленого товару за кожний день прострочення.(а.с. 8-9)

Скаржник зазначає, що відповідно до ст. 549 ЦК України пенею є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником грошового зобов’язання за кожен день прострочення, тоді як пунктом 4.3 договору передбачено стягнення пені за недопоставлений товар, а не за грошові зобов’язання, а тому вказаний пункт договору мав бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки він суперечить ст. 549 ЦК України.

Слід зазначити, що господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб’єктами господарювання, згідно із положеннями Господарського процесуального кодексу України є предметом регулювання Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Оскільки, відповідачем не були виконанні належним чином зобов’язання, це стало підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Зокрема, у частині 1 статті 230 Господарського кодексу України зазначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Також у пункті 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов’язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов’язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Між тим, стягнення штрафних санкцій за порушення саме грошових зобов’язань передбачено у частині 6 цієї ж статті, в якій зазначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Зважаючи на викладене, посилання скаржника на те, що пункт 4.3 договору суперечить законодавству є безпідставним, оскільки пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов’язань, а не тільки за невиконання грошових.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду і не вбачає підстав для визнання недійсним п. 4.3 договору №268/св від 17.04.2006р.

Керуючись ст.ст. 99, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів –

постановила:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 29.05.2008р. у справі № 14/136/08 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом одного місяця з дня набрання постанови законної сили.

Головуючий суддя                                                            Л.В. Поліщук

Суддя                                                                                Л.І. Бандура

Суддя                                                                                Л.І. Бойко