ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2008 р.

№ 5020-2/117

Доповідач –суддя Плюшко І.А.

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Разводової С.С.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу           Заступника військового прокурора Військово-Морських сил України

на рішення          господарського суду міста Севастополя від 16.04.2008 року

та на постанову          Севастопольського апеляційного господарського суду від 15.05.2008 р.

у справі          № 5020-2/117

господарського суду          міста Севастополя

за позовом          Першого заступника військового прокурора Військово-Морських сил України

в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до відповідачів          1. товариства з обмеженою відповідальністю „Балаклавамегабуд” 2. товариства з обмеженою відповідальністю „Південний будівельний інвестиційний холдинг”

3. товариства з обмеженою відповідальністю „Технічне агентство „Наутилус”

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору

на стороні позивача          1. Центральне спеціалізоване будівельне управління Міністерства оборони України

2. комунальне підприємство "Бюро технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна" Севастопольської міської ради

3. Центральний музей збройних Сил України

про          визнання недійсними договорів та витребування майна

за участю представників:

позивача –          не з'явились

відповідачів –          1. Сєтов М.О. –довіреність б/н від 15.07.2008 року

2. не з'явились

3. не з'явились

третіх осіб –          1. не з'явились

2. не з'явились

3. Безвенюк В. П. –довіреність №278 від 15.07.2008 року

прокуратури –          Спорий І.Г. –посвідчення № 4 від 09.01.2002 року

ВСТАНОВИВ:

У березні 2008 року Перший заступник військового прокурора Військово-Морських сил України звернувся до господарського суду міста Севастополя з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до відповідачів товариства з обмеженою відповідальністю „Балаклавамегабуд”, товариства з обмеженою відповідальністю „Південний будівельний інвестиційний холдинг”, товариства з обмеженою відповідальністю „Технічне агентство „Наутилус” за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України, комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна" Севастопольської міської ради про визнання недійсними договорів та витребування майна.

У процесі розгляду справи по суті ухвалою господарського суду міста Севастополя залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Центральний музей збройних Сил України.

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 16 квітня 2008 року (суддя Шевчук Н.Г.) залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 15.05.2008 року (судді Видашенко Т.С., Котлярова О.Л., Фенько Т.П.) у справі № 5020-2/117 у позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого та постановою апеляційного господарських судів, Заступник військового прокурора Військово-Морських сил України звернувся до Вищого господарського суду України з касаційним поданням, в якому просить судові акти попередніх інстанцій скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги касаційного подання Заступник військового прокурора Військово-Морських сил України обґрунтовує тим, що рішення господарського суду міста Севастополя та постанова Севастопольського апеляційного господарського суду прийняті з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційного подання, заслухавши пояснення представника відповідача 1, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційне подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення місцевого та постанова апеляційного суду відповідають зазначеним вимогам, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суди першої та апеляційної інстанцій встановили,

24 квітня 2006 року Державою Україна в особі органу, уповноваженого управляти майном –Міністерства оборони України (Сторона-1), від імені якого діє на підставі довіреності директор філії Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України –“Укроборонбуд” Мельник В.Л., та товариством з обмеженою відповідальністю „Технічне агентство „Наутилус” (Сторона-2) укладено договір №24-04/06 про спільне будівництво об’єктів житлово-цивільного призначення, створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції) відповідно до розробленого і затвердженого у встановленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін.

Цього ж дня 24 квітня 2006 року цими ж сторонами укладений договір №24-04/06/6 про компенсацію пайової участі (паю) Міністерства оборони України у договорі від 24 квітня 2006 року №24-04/06 про спільне будівництво об’єктів житлово-цивільного призначення, створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції) відповідно до розробленого і затвердженого у встановленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін.

Відповідно до умов Договору № 24-04/06/6 товариство з обмеженою відповідальністю „Технічне агентство „Наутилус” здійснює компенсацію вартості пайової участі (паю) Держави Україна в особі Міністерства оборони України у договорі від 24 квітня 2006 року №24-04/06 про спільне будівництво шляхом купівлі-продажу майна, що становить розмір пайової участі (паю) Сторони-1, а саме:

об’єктів нерухомості, розташованих за адресою: м.Севастополь, Таврійська набережна, 20 (коридор, приміщення, сходи, ганок, паркан, ворота);

об’єктів нерухомості, розташованих за адресою: м.Севастополь, Таврійська набережна, 21 (будівля№76, коридори. Склади, приміщення, штольні №1 та №1);

причалу №247 (кнехт №3, тилова стінка №1, швартова тумба №2), причалу №249 (кнехт 1 шт., швартова тумба 2 шт.), які розташовані за адресою: м.Севастополь, Балаклавська бухта.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 14 травня 2007 року, залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 03 липня 2007 року, у справі №2-17/6048-2007 за позовом Міністерства оборони України в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління до ТОВ “ТА “Наутилус” про розірвання Договору №24-04/06/6 від 24 квітня 2006 року про компенсацію пайової участі у позові відмовлено.

12 червня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю „Технічне агентство „Наутилус” (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю „Південний будівельний інвестиційний холдинг” (покупець) укладений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу спільного нерухомого майна та 30 липня 2007 року це майно передано по акту приймання-передачі, на виконання договору.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 16 липня 2007 року у справі №2-17/8960-2007, яке набрало законної сили, задоволено зустрічний позов товариства з обмеженою відповідальністю „Південний будівельний інвестиційний холдинг” до товариства з обмеженою відповідальністю „Технічне агентство „Наутилус” про визнання Договору купівлі-продажу від 12 червня 2007 року дійсним та визнання права власності –задоволено, та визнано право власності за відповідачем.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Південний будівельний інвестиційний холдинг” 09 серпня 2007 року уклало з товариством з обмеженою відповідальністю “Балаклавамегабуд” нотаріально посвідчені договори про передачу нерухомого майна за реєстровими номерами 4-1083, 4-1085, 4-1087, відповідно до умов яких до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю “Балаклавамегабуд” передане нерухоме майно будівлі та споруди військового містечка Б-1, що складається з:

- причалу №249, кнехтів №1, швартових тумб №2, що розташовані за адресою: м.Севастополь, Балаклавська бухта, Таврійська набережна б/н;

- літ. “А” –будівля штабу №75 з ганком, склад “Б”, КПП літ. “В” з ганком, крильця, навісу літ. “Г”, загороджень 1-5, що розташовані за адресою: м.Севастополь, Балаклавська бухта, Таврійська набережна, 20;

- причалу №247, тилової стінки №1, швартових тумб №2, кнехтів №3, що розташовані за адресою: м.Севастополь, Балаклавська бухта, Таврійська набережна б/н.

У своєму касаційному поданні Заступник військового прокурора Військово-Морських сил України, не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та зазначає, що необхідно застосовувати норми ст. 388 Цивільного кодексу України.

Судова колегія Вищого господарського суду України вважає твердження касатора безпідставними виходячи з наступного, відповідно до частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1)          було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2)          було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3)          вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з випискою по особовому рахунку № 8810 за період із 01 червня 2007 року по 30 червня 2007 року 21 червня 2007 року Міністерством оборони України отримано 1500000,00 грн. в якості розрахунку відповідно до договору № 24-04/06/6 від 24 квітня 2006 року про компенсацію пайової участі Міністерства оборони України у договорі від 24 квітня 2006 року № 24-04/06 про спільне будівництво об'єктів житлово-цивільного призначення, створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції) відповідно до розробленого і затвердженого у встановленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін. Судова колегія Вищого господарського суду України погоджується з висновком Севастопольського апеляційного господарського суду, що Міністерство оборони України, в інтересах якого укладений договір № 24-04/06/6 від 24 квітня 2006 року, фактично прийняло виконання договору, що відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України свідчить про схвалення правочину.

Зазначені обставини спростовують доводи касатора про те, що спірне майно вибуло із володіння власника не з його волі, що й виключає можливість застосування ст. 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою –третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень статті 203 Цивільного кодексу України такими загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема є:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, ст. 204 Господарського кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, безпідставні та необґрунтовані твердження Заступника військового прокурора Військово-Морських сил України, щодо дійсності договору купівлі-продажу від 12 червня 2007 року, оскільки рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 16 липня 2007 року у справі №2-17/8960-2007 визнано даний договір дійсним, дана обставина досліджена та встановлена судом першої інстанції.

Колегія вважає, що судами попередніх інстанцій при розгляді цієї справи по суті правильно застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, висновки судів першої та апеляційної інстанції про обґрунтованість позовних вимог є правомірними.

Отже, при вирішенні спору, судами попередніх інстанцій правильно встановлені усі обставини, що мають значення для справи, їм надана вірна юридична оцінка, норми права застосовані вірно, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду.

За наведених вище обставин, Вищий господарський суд України не знайшов законних підстав для повного або часткового задоволення вимог касаційних скарг, а тому судові акти слід залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення.

На підставі наведеного вище і керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційне подання Заступника військового прокурора Військово-Морських сил України залишити без задоволення.

2. Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 15.05.2008 р. року у справі № 5020-2/117 залишити без змін.

Головуючий                                                                                 І. А. Плюшко

Судді                                                                                                    С. С. Разводова

С. С.Самусенко