ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2008 р.

№ 43/232

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Хандуріна М.І., –головуючого,

Короткевича О.Є.,

Панової І.Ю.,

розглянувши матеріали касаційної скарги

ДПІ у Печерському районі м. Києва

на постанову

господарського суду м. Києва

від 07 березня 2008 року

у справі

господарського суду

№ 43/232

м. Києва

за заявою

Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпорт Спецторг"

про

визнання банкрутом,

за участю представників сторін:

ДПІ у Печерському районі м. Києва –Кураків Ю.В. (дов. від 19.09.2006);

встановив:

У січні 2008 року ТОВ "Бізнес" звернулося до господарського суду із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Імпорт Спецторг" в порядку ст. 52 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Вказувало на наявність заборгованості у розмірі 133476,00 грн., визнаної боржником, та відсутність керівних органів боржника за їх місцезнаходженням.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 29.02.2008 порушено провадження у справі, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою господарського суду м. Києва від 07.03.2008 (суддя Пасько М.В.) ТОВ "Імпорт Спецторг" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, зобов'язано ліквідатора - ТОВ "Бізнес" повідомити всіх відомих йому кредиторів про визнання боржника банкрутом, підприємницьку діяльність банкрута завершено.

В касаційній скарзі ДПІ у Печерському районі м. Києва просить скасувати постанову господарського суду першої інстанції, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування посилається на порушення ст. 7, 52 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 33, 34 ГПК України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову господарського суду, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з такого.

За приписами ст. 107 ГПК України, сторони у справі мають право подати касаційну скаргу, а прокурор касаційне подання на рішення місцевого господарського суду, що набрало законної сили, та постанову апеляційного суду; касаційну скаргу мають право подати також особи, яких не було залучено до участі у справі, якщо суд прийняв рішення чи постанову, що стосується їх прав чи обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-1 ГПК України, провадження у справах про банкрутство здійснюється у порядку, передбаченому цим кодексом з врахуванням вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», норми якого, як спеціальні норми права, превалюють у застосуванні над загальними нормами Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону в разі, якщо громадянин-підприємець - боржник або керівні органи боржника - юридичної особи відсутні за її місцезнаходженням, або у разі ненадання боржником протягом року до органів державної податкової служби згідно із законодавством податкових декларацій, документів бухгалтерської звітності, а також за наявності інших ознак, що свідчать про відсутність підприємницької діяльності боржника, заява про порушення справи про банкрутство відсутнього боржника може бути подана кредитором незалежно від розміру його вимог до боржника та строку виконання зобов'язань.

Отже, спрощена процедура банкрутства відповідно до ст. 52 Закону передбачає введення ліквідаційної процедури боржника одразу ж після порушення провадження у справі про банкрутство, що має наслідком припинення господарської діяльності боржника (ч. 1 ст. 23 Закону).

Наслідком припинення господарської діяльності боржника є те, що в ліквідаційній процедурі не виникають зобов'язання по сплаті податків та загальнообов'язкових зборів відповідно до Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами". З таким висновком погоджується Верховний суд України у Постанові № 04/153 від 06.04.2004 року у справі №17/124.

Відповідно до ч. 5.3.1 ст. 5.3 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену в поданій ним податковій декларації протягом 10 календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 статті 4 цього Закону для поданні податкової декларації. У разі коли відповідно до закону контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов'язання платника податків за причинами, не пов'язаними із порушенням податкового законодавства, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму податкового зобов'язання у строки, визначені в законі з відповідного податку, а за їх відсутності - протягом десяти календарних днів від дня отримання податкового повідомлення про таке нарахування.

Відтак, незаконне визнання боржника банкрутом за спрощеною процедурою унеможливлює встановлення податковим органом зобов'язань по сплаті податків відповідно до податкових повідомлень-рішень, прийнятих після введення ліквідаційної процедури, оскільки з моменту визнання боржника банкрутом у нього не виникають податкові зобов'язання.

Наведене дозволяє зробити висновок про право податкового органу на оскарження постанов про визнання боржника банкрутом в порядку статті 107 ГПК України, як судових актів за наслідком прийняття яких змінюється правовий статус юридичної особи і вона втрачає статус суб'єкта, щодо якого можуть виникати податкові зобов'язання.

Ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців»передбачено, що з метою забезпечення органів державної влади та учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб (підприємців) створюється Єдиний державний реєстр, який містить відомості щодо місцезнаходження юридичної особи, дати та номеру записів про проведення державної реєстрації юридичної особи, дату та номеру записів про внесення змін до нього, дати видачі або зміни свідоцтва про державну реєстрацію, дані про установчі документи, дати та номери записів про внесення змін до них, про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням тощо.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців», який набув чинності з 01.07.2004 року в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням, про відсутність підтвердження відомостей про юридичну особу, а також відомості про зарезервовані найменування юридичних осіб.

Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 18 вказаного Закону, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою.

Вказаний Закон також визначає порядок внесення до Єдиного державного реєстру записів про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням, які здійснюються державним реєстратором (п. 7 ст. 19 зазначеного Закону).

Згідно з ч. 8 ст. 19 зазначеного Закону, якщо до Єдиного державного реєстру не внесено запис про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням, то в разі неодержання реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу в установлений частиною сьомою цієї статті строк, а також у разі одержання державним реєстратором від органу державної податкової служби повідомлення встановленого зразка про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням державний реєстратор зобов'язаний у строк, що не перевищує десяти робочих днів з дати, яка встановлена для подання реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу, або з дати одержання повідомлення від органу державної податкової служби, направити рекомендованим листом юридичній особі повідомлення про необхідність подання державному реєстратору реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну особу.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається із матеріалів справи, провадження у справі про банкрутство боржника було порушено за заявою ТОВ "Бізнес". Заява мотивована тим, що боржник не виконав умови договору купівлі-продажу № 09/02/07 від 09.02.2007, за яким не провів оплату за поставлений згідно видаткової накладної № РН0000011 від 02.02.2007 товар.

Відповідно до акту від 01.10.2007, складеного представником ініціюючого кредитора, боржник відсутній за адресою місцезнаходження: м.Київ, вул. Кіквідзе, 18 (а.с. 17).

Постановою господарського суду м. Києва від 07.03.2008 боржника - ТОВ "Імпорт Спецторг" визнано банкрутом з урахуванням особливостей, визначених ст. 52 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, відкрито ліквідаційну процедуру.

Зазначена постанова мотивована тим, що з матеріалів справи вбачається відсутність коштів та рух грошових коштів на рахунках боржника, нерухомого майна та транспортних засобів, а також відсутність боржника за юридичною адресою, а тому суд дійшов висновку про визнання боржника банкрутом на підставі ст. 52 Закону.

Однак, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що господарський суд м. Києва при прийнятті постанови про визнання відсутнього боржника банкрутом не з’ясував та не дав оцінку факту відсутності в Єдиному державному реєстрі запису про відсутність юридичної особи боржника за її місцезнаходженням відповідно до вимог Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців”.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону провадження у справах про банкрутство регулюються цим Законом, Господарським процесуальним кодексом та іншими законодавчими актами України.

Ч. 3 ст. 6 Закону встановлено, що справа про банкрутство порушується господарським судом, якщо безспірні вимоги кредитора до боржника сукупно складають не менше трьохсот мінімальних розмірів заробітної плати, які не були задоволені боржником протягом трьох місяців після встановленого для їх погашення строку, якщо інше не передбачено цим законом.

При цьому безспірність вимог кредитора повинна підтверджуватись документами, які кредитор зобов’язаний додати до заяви про порушення справи про банкрутство.

Перелік цих документів міститься в п. 8 ст. 7 Закону, в якому зокрема зазначається, що кредитор повинен додати до заяви виконавчі документи, чи інші документи, які підтверджують визнання боржником вимог кредитора.

За приписами ч. 8 ст. 1 Закону безспірні вимоги кредиторів - вимоги кредиторів, визнані боржником, інші вимоги кредиторів, підтверджені виконавчими документами чи розрахунковими документами, за якими відповідно до законодавства здійснюється списання коштів з рахунків боржника.

Як вбачається із змісту заяви про порушення справи про банкрутство та додатків до неї, відповідно до договору купівлі-продажу від 02.02.2007 № 09/02/07 у боржника перед заявником виникла заборгованість в сумі 133 476,00 грн. Заявник до суду з позовом про стягнення зазначеної заборгованості не звертався. Виконавче провадження державною виконавчою службою не проводилось, доказів в обґрунтування безспірності грошових вимог, як таких, що підтверджені виконавчими документами суду не надано.

Також судом першої інстанції не було досліджено наявність інших ознак, що свідчили про відсутність підприємницької діяльності боржника, зокрема ненадання боржником протягом року до органів державної податкової служби згідно із законодавством податкових декларацій, документів бухгалтерської звітності.

Разом з тим, ДПІ у Печерському районі м. Києва вказує, що твердження суду про відсутність коштів та їх рух на рахунках боржника не підтверджена матеріалами справи, оскільки ТОВ "Імпорт Спецторг" звітувало до ДПІ у встановлені законом терміни, вказавши на отримання валового доходу у 2006 році – 120 401 708 грн., у 2007 –75 111 217 грн.

Тобто, факт здійснення боржником (нездійснення) підприємницької діяльності та подання до органів ДПІ звітності взагалі не був предметом дослідження судом першої інстанції при винесення оскаржуваної постанови, що протирічить приписам ст. 52 Закону.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не дослідивши доказів безспірності вимог ініціюючого кредитора до боржника, відсутності боржника за його місцезнаходження, доказів, а також доказів, які б свідчили про відсутність підприємницької діяльності боржника, дійшов передчасного висновку про подальший розгляд справи за спрощеною процедурою шляхом визнання боржника - ТОВ "Імпорт Спецторг" банкрутом в порядку ст. 52 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

За таких обставин, оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам закону до судового рішення, в якому необхідно повно відобразити обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні, а тому підлягає скасування з направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду слід врахувати приписи статей 17-18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців”, ст. 52 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", повно та всебічно дослідити всі суттєві обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, перевірити ствердження та заперечення сторін, всім зібраним доказам надати належну оцінку в їх сукупності та вирішити спір відповідно до вимог закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 ГПК України Вищий господарський суд України –

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м.Києва задовольнити.

Постанову господарського суду м. Києва від 07.03.2008 у справі № 43/232 скасувати, справу передати на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Головуючий - М.І. Хандурін

Судді            О.Є Короткевич

І.Ю. Панова