ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2008 р.

№ 19/349

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів :

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

касаційної скарги

Полтавської міської ради

на постанову

від 10.09.2008 року Київського міжобласного апеляційного господарського суду

у справі

№ 19/349

господарського суду

Полтавської області

за позовом

заступника військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до

Полтавської міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на сторони відповідача: Управління комунальним майном

про

визнання права власності на нерухоме майно

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача:

від прокуратури:

не з’явились

не з’явились

від відповідача:

від третьої особи:

Божко Р.О. (довіреність від 18.12.2008р. №02-17/1/390)

не з’явились

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Полтавської області (суддя Тимощенко О.М.) від 19.05.2008 року у справі № 19/349 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду (головуючий суддя Разіна Т.І., судді –Зеленіна Н.І., Фаловська І.М.) від 10.09.2008 року у справі № 19/349 рішення Господарського суду Полтавської області від 19.05.2008 року скасовано; прийнято нове рішення, яким позов задоволено; визнано за державою в особі Міністерства оборони України право власності на двоповерхове та одноповерхове приміщення за адресою: місто Полтава, вул. Сінна, 14.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 10.09.2008 року а рішення Господарського суду Полтавської області від 19.05.2008 року залишити в силі, посилаючись на порушення норм матеріального права, а саме: ст.ст.328, 335, 344 ЦК України.

Відзиву на касаційну скаргу позивач не надіслав.

Позивач та третя особа не скористалися наданим процесуальним правом на участь в засіданні суду касаційної інстанції.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представника відповідача, який підтримав викладені в ній доводи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Полтавський об’єднаний військовий комісаріат у м. Полтаві з 1943 року розміщений у двоповерховому та одноповерховому приміщеннях за адресою: м. Полтава, вул. Сінна, 14.

Відповідно до повідомлення Полтавською бюро технічної інвентаризації “Інвентаризатор” №241 від 18.02.2005 року реєстрації права власності на зазначену будівлю не проводилося.

Управління майном комунальної власності міста за вих. 01-25-09/421 від 18.04.2005 року також заперечує про належність зазначених будівель до комунальної власності.

Згідно повідомлення за вих. № 1401 від 27.12.2004 року Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави, на який покладено облік будівель МО України, будівлі Полтавського ОМВК на обліку будівель МО України не перебувають.

Пославшись на вищенаведені обставини та відсутність відомостей про те хто, яким чином і за чий рахунок проводив будівництво будівель в якому розміщений Полтавський ОМВК, Заступником військового прокурора Полтавського гарнізону було пред’явлено позов в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання за державою в особі Міністерства оборони України права власності на 2-поверхову та 1-поверхову будівлі Полтавського об’єднаного військового комісаріату, розташованих за адресою: м. Полтава вул. Сінна, 14. Позов пред’явлено на підставі ст.344 ЦК України, з посиланням на те, що більше 50 років Полтавський ОМВК володіє цією будівлею відкрито, безперервно і належним чином утримує за рахунок коштів Міністерства оборони України як самі будівлі, так і інші споруди, які знаходяться на території Полтавського ОМВК; в межах кошторису, які визначалися Міністерством оборони України, проводив поточні ремонти, сплачував отримані комунальні послуги та інше, що підтверджується актами ревізій фінансово-господарської діяльності Полтавського ОМВК за період з 1998 по 2002 роки (надані в матеріали справи). Відсутність рішення про власника будівель та споруд Полтавського ОМВК по вул. Сінна, 14 в м. Полтаві, в яких розміщений Полтавський об’єднаний військовий комісаріат, не дає можливості виготовити на зазначені будівлі, свідоцтво про право власності та прийняти їх на облік будівель Міністерства оборони України для подальшого утримання за рахунок Міністерства оборони України. Одночасно відсутність свідоцтва на право власності на зазначені будівлі зараз не дає можливості Квартирно-експлуатаційному відділу м. Полтави, в порядку встановленим п.4 ст.43 Закону України “Про військовий обов’язок та військову службу”, проводити оплату за спожиті військовим комісаріатом комунальні послуги. На даний час у Полтавському об’єднаному міському комісаріаті відсутні документи які підтверджували б право власності Полтавського ОМВК на користування будинком за адресою: м. Полтава по вул. Сінна, 14.

Відповідач проти позову заперечує, вказуючи, що посилання позивача на ст.344 ЦК України є неправомірним і суперечить чинному законодавству, а отже - немає жодних підстав для визнання за Позивачем права власності на вказане нерухоме майно.

Так, згідно пояснень третьої особи - Управління майном комунальної власності міста Полтави - вказане нерухоме майно визнане безхазяйним та взяте на облік КП БТІ “Інвентаризатор”. Згодом Управління майном комунальної власності міста звернулося до Київського районного суду м. Полтави з заявою про передачу безхазяйної нерухомої речі (об’єкт нерухомості по вул. Сінній, 14 у м. Полтаві) у власність територіальної громади.

Як вбачається з матеріалів справи, заява була прийнята судом та порушена цивільна справа №20-147/2007.

Відмовляючи в позові місцевий господарський суд правомірно виходив із такого.

Згідно ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п’яти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Проте, згідно пунктів 1, 4, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 01.01.2004 року та застосовується до тих прав і обов’язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності; правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Колегія суддів вважає правомірним висновок про відсутність законних підстав для визнання за державою в особі Міністерства оборони України права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки визнання права власності за набувальною давністю не може мати місце раніше 1 січня 2011 року.

Апеляційний суд, скасувавши законне та обґрунтоване рішення місцевого суду, не навів у постанові жодних встановлених законом підстав для задоволення позову та визнання права державної власності в особі Міністерства оборони України на спірне нерухоме майно. Безпідставним є застосування до правовідносин сторін ст.322 ЦК України, яка встановлює обов’язки власника майна по його утриманню, та ч.2 ст.328 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності набуття права власності на конкретне майно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Саме факт звернення до суду з даним позовом та відсутність будь-яких доказів належності майна державі Україна спростовують статус спірного майна як державного (ст.326 ЦК України).

За таких обставин постанова Київського міжобласного апеляційного господарського суду підлягає скасуванню, а рішення Господарського суду Полтавської області має бути залишене в силі.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, п.6 ч.1 ст.1119, ч.1 ст.11110, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Полтавської міської ради на постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 10.09.2008 року у справі

№ 19/349 задовольнити.

Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 10.09.2008 року у справі № 19/349 –скасувати, а рішення Господарського суду Полтавської області від 19.05.2008 року у справі № 19/349 –залишити в силі.

Головуючий-суддя

К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

О.Глос