ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 32/589

04.06.08

За позовом

Державної служби експортного контролю України

До

Міністерства закордонних справ України

Про

зобов’язання виконати умови договорів

Суддя Хрипун О.О.

Представники сторін:

Від позивача Сидоренко В.М. –предст., Владіміров Т.О. –предст.

Від відповідача: Попов В.І. –предст.

Обставини справи:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача та просить зобов’язати його, на виконання умов договорів від 21.02.1997 № 10/97 та від 23.11.1998 № 22/98 повернути комп’ютерну техніку позивачу або прийняти її у сферу свого управління.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно умов договорів позивач передав у користування відповідачу комп’ютерну техніку на строк, визначений в п. 4.2 договору. При цьому строк його дії скінчився, а матеріально –технічні засоби повернуті не були, при цьому відповідачем не вчинено жодних дій по прийняттю техніки у сферу свого управління, що порушує п.п. 4.3 4.4 договорів.

Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, проти заявлених позовних вимог заперечив у зв’язку з їх необґрунтованістю.

Заявою від 14.05.2008 позивач змінив позовні вимог, відповідно до яких просив зобов’язати відповідача підписати додаткову угоду до договору № 10/97 від 21.02.1997 на умовах прийняття матеріально –технічних засобів у сферу свого управління.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.02.1997 між Державною службою експертного контролю України та Міністерством закордонних справ України з метою створення автоматизованої системи експортного контролю (АСЕК) в Україні, як складової частини Єдиної інформаційно –аналітичної системи державного управління, укладено договір № 10/97. Відповідно до п. 1 зазначеного договору власник (позивач) безкоштовно передає, а одержувач (відповідач) безоплатно приймає матеріально –технічні засоби, одержані власником як безкоштовна технічна допомога на виконання Угоди між Експертно –технічним комітетом і Міністерством оборони Сполучених Штатів Америки щодо надання Україні допомоги, пов'язаної зі встановленням системи експортного контролю для запобігання розповсюдженню зброї масового знищення з України від 5 грудня 1993 року в межах Угоди між Україною і Сполученими Штатами Америки щодо надання допомоги Україні в ліквідації стратегічної ядерної зброї, а також запобігання розповсюдженню ядерної зброї масового знищення від 25 жовтня 1993 року, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 1993 року № 1077. Одержувач або уповноважений ним орган взяв на себе обов'язок згідно п. 1.2 використовувати матеріально –технічні засоби у складі і для здійснення функцій АСЕК, а до введення АСЕК в експлуатацію - виключно для виконання завдань, що входять до компетенції одержувача, пов'язаних із здійсненням контролю за міжнародними передачами товарів, що підлягають експортному контролю.

Передача матеріально –технічних засобів, призначених для використання в

інтересах експортного контролю, здійснюється відповідними комісіями, створеними

сторонами та оформлюється актом прийняття - передачі, який засвідчується

підписами відповідних посадових осіб, гербовими печатками сторін (2.1).

Згідно з п.п. 4.1 –4.3 договір вступає в дію з моменту його підписання, а його термін встановлюється періодом дії угоди від 05.01.1993, зазначеної в п. 1.1 цього договору. При цьому, термін дії може бути продовжений на період, необхідний для остаточного вирішення питання, пов’язаного з передачею матеріально –технічних засобів одержувачу у власність.

Актом приймання –передачі обладнання у тимчасове користування № 10 від 18.03.1997 до договору № 10/97 від 21.02.1997 на підставі наказу голови Експертно –технічного комітету при Кабінеті Міністрів України від 11.01.1997 № 1, сторони засвідчили передачу матеріально –технічних засобів, що зазначені в таблиці № 1 в повному обсязі.

Актом приймання –передачі в тимчасове користування № 11 до договору № 10/97 від 21.02.1997 сторони засвідчили передачу матеріально –технічних засобів відповідно до таблиці № 1 у повному обсязі.

23.11.1998 між позивачем та відповідачем з метою створення комп’ютерної системи для автоматизації процесу експертного контролю а ліцензування “Tracker”, як складової частини Єдиної інформаційно –аналітичної системи державного управління, укладено договір № 22/98. Пунктом 1.1 вказаного договору сторони погодили, що власник безкоштовно передає, а одержувач приймає матеріально –технічні засоби, що надійшли у вигляді безкоштовної технічної допомоги від Фонду Нерозповсюдження та Роззброєння Державного Департаменту Сполучених Штатів Америки (ФНР).

Відповідно до п. п. 4.1, 4.2 договір вступає в силу з моменту його підписання та закінчується 31.01.1999.

Актом приймання –передачі обладнання у тимчасове користування від 21.03.1999 сторони засвідчили передачу матеріально –технічних засобів, що зазначені в таблиці в повному обсязі.

Угодою № 1 до договору від 23.11.1998 № 22/98 між Державною службою експортного контролю та Міністерством закордонних справ України сторони прийняли рішення продовжити термін дії договору від 23.11.1998 № 22/98 до 01.01.2003 на основі пункту 4.3. договору, та зобов’язались вважати цю угоду невід’ємною частиною договору від 23.11.1998 № 22/98.

Угодою № 2 від 15.05.2003 до договору від 23.11.1998 № 22/98 між Державною службою експортного контролю та Міністерством закордонних справ України в друге сторони прийняли рішення продовжити термін дії договору від 23.11.1998 № 22/98 до 01.01.2005 на основі пункту 4.3. договору і зобов’язались вважати цю угоду невід’ємною частиною договору від 23.11.1998 № 22/98.

01 січня 2005 року відповідно до укладених додаткових угод дія договору № 22/98 від 23.11.1998 скінчилась.

Листом від 25.10.2005 за № 10/9-3576 Державна служба експортного контролю, повідомила Міністерство закордонних справ України про закінчення в 2006 році створення автоматизованої системи експортного контролю та просила матеріальні цінності, передані міністерству у тимчасове користування, повернути Держекспертконтролю до 01.09.2006 року.

Як стверджує позивач та не спростовує відповідач, лист був залишений без відповіді.

29.11.2005 позивач знову звернувся до відповідача з листом за № 11/9-3952, в якому зазначив, що Міністерство закордонних справ України не надало належно оформленого інвентарного опису переведених в тимчасове користування матеріально –технічних засобів та повторно просив повернути власнику матеріально –технічні засоби, передані за договорами № 10/97 від 21.02.1997 та № 22/98 від 23.11.19098 або надати лист про бажання залишити зазначені матеріально –технічні засоби у своєму віданні та взяти їх на свій баланс.

22.03.2006 листом, направленим на адресу відповідача, позивач запропонував створити комісію з питань передачі державного майна та підписати спільний наказ “Про передачу об’єктів права державної власності із сфери управління Держекспортконтролю до сфери управління МЗС”, який також залишений без відповіді.

Листом від 08.06.2006 № 6/50-1630 позивач попередив відповідача про звернення до суду у разі невчинення останнім дій протягом місяця по вирішенню питання щодо повернення матеріально –технічних засобів або не візьме техніку у сферу свого управління.

Лист від 23.11.2006 року за № 11/50-3314 залишений без відповіді.

07.12.2006 Державна служба експортного контролю України направила відповідачу претензію № 12/30-3483 з вимогою терміново повернути майно або прийняти його на свій баланс.

У зв’язку з відсутністю будь –яких дій зі сторони відповідача позивач звернувся до Кабінету Міністрів України з проханням надати доручення МЗС, СБУ, Мінпромполітики щодо термінового вирішення питання повернення матеріально –технічних засобів, отриманих у тимчасове користування, або прийняття їх у сферу свого управління, на що відповіді, за твердженням позивача, надано не було.

Відповідно до п. 4.4 укладених договорів сторони встановили, що порядок та умови передачі матеріально –технічних засобів у власність одержувачу вирішується додатковою угодою сторін, яка укладається після закінчення дії договорів.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов’язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Станом на момент звернення позивача до суду відповідач частину комп’ютерної техніки не повернув (відповідно до переліку матеріально –технічних засобів, які МЗС не повернули Держекспортконтролю станом на 14.01.2008) у зв’язку з чим, позивач не має можливості провести щорічну інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів, товарно –матеріальних цінностей, грошових коштів і документів, розрахунків та інших статей балансу, відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 25.12.2001 № 1251 “Про зміцнення фінансової дисципліни та запобігання правопорушенням у бюджетній сфері” та Указу Президента України від 27.08.2000 № 1031 “Про заходи щодо підвищення ефективності контрольно –ревізійної роботи”.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, Державна служба експертного контролю України направила пропозицію відповідачу внести зміни до договору № 10/97 від 21.02.1997 шляхом укладення додаткової угоди на умовах прийняття матеріально –технічних цінностей, та запропонувала підписати примірник направленої додаткової угоди, один з яких повернути на адресу позивача у строки, передбачені чинним законодавством.

Статтею 181 Господарського кодексу України визначений загальний порядок укладання господарських договорів, відповідно до якого господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Частиною третьою статті 181 Господарського кодексу України передбачено, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні.

При цьому відповідачем не надано доказів направлення на адресу позивача жодних зауважень до додаткової угоди № 1 до договору № 10/97 від 21.02.1997.

Приймаючи до уваги вищевикладене, у позивача є всі підстави вважати, що додаткова угода № 1 до договору № 10/97 від 21.02.1997 між Державною службою експортного контролю України та Міністерством Закордонних справ є укладеною, однак їй не надано письмової форми, оскільки позивач не отримав свій примірник додаткової угоди № 1 до договору № 10/97 від 21.02.1997.

Заявою про зміну позовних вимог позивач просить зобов’язати Міністерство закордонних справ України підписати додаткову угоду до зазначеного договору на умовах прийняття матеріально –технічних засобів у сферу управління відповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов’язків є договори та інші правочини, ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено вимоги, додержання яких є обов’язковим для їх вчинення, а саме: правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Виходячи з предмету додаткової угоди № 1 до Договору № 10/97 від 21.02.1997 суд вважає, що вона не може бути вчинена в усній формі, оскільки буде суперечити вимогам ст. 206 Цивільного кодексу України.

З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги положення Інструкції з інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно –матеріальних цінностей, грошових коштів і документів, розрахунків та інших статей балансу, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 11.08.1994 № 69, вимоги позивача щодо зобов’язання відповідача підписати зазначену додаткову угоду є правомірними, законними, обґрунтованими, доведеними належними доказами, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Державне мито, судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32 - 34, 44, 49, 82 - 84 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Зобов’язати Міністерство закордонних справ України (01018, м. Київ, Михайлівська площа, 1, ) підписати додаткову угоду до договору № 10/97 від 21.02.1997 укладеного між Державною службою експортного контролю України та Міністерством закордонних справ України на умовах прийняття матеріально –технічних засобів у сферу свого управління.

Стягнути з Міністерства закордонних справ України (01018, м. Київ, Михайлівська площа, 1, ) з будь –якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконання рішення на користь Державної служби експортного контролю України (04080, м. Київ, вул. Фрунзе 19/21,, рах. № 0085 в ДКУ, МФО 820172) судові витрати: 85 (вісімдесят п’ять) грн. 00 коп., державного мита та 118 (сто вісімнадцять) грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Видати наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття та може бути оскаржене у порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя                                                                                            О.О.Хрипун