ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.10.08р.

Справа № 31/71-08

За позовом

Відкритого акціонерного товариства „Будівельні матеріали та будівництво”, м. Дніпродзержинськ

до відповідача

Дніпродзержинської міської ради, м. Дніпродзержинськ

про

визнання пункту рішення недійним та стягнення збитків

Суддя Єременко А.В.

Представники:

Від позивача

Гемонова О.Л., дов. № 83/03 від 01.05.07 р

Від відповідача

Моря Т.П., дов № 427 - мр від 15.09.08 р.

СУТЬ СПОРУ:

Відкрите акціонерне товариство „Будівельні матеріали та будівництво”звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Дніпродзержинської міської та просить:

- визнати п. 7.5 рішення Дніпродзержинської міської ради „Про набуття юридичними та фізичними особами права користування земельними ділянками несільськогосподарського призначення” від 15.03.07 р. № 150-08/V, в частині непогодження відкритому акціонерному товариству „Будівельні матеріали та будівництво” права користування земельною ділянкою у с. Карнаухівка –з зв’язку з відсутністю містобудівної документації, недійсним, як таке, що суперечить законодавству;

- стягнути з відповідача суму шкоди (матеріальних збитків) у розмірі 24556,38 грн., яка виникла внаслідок бездіяльності Дніпродзержинською міською радою у продовж 1,5 року, а також прийняттям протиправного рішення від 15.03.07 р. № 150-08/ в частині непогодження права користування земельною ділянкою у с. Карнаухівка.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що на підставі рішення Дніпродзержинського виконкому міської ради від 12.10.2000 р. № 400 позивачу була відведена в тимчасове довгострокове користування строком на п’ять років до 12.10.2005 р. земельна ділянка площею 1,1024 га у с. Карнаухівка для розміщення складу піску. 03.11.2000 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір на право тимчасового користування зазначеною земельною ділянкою. Позивач неодноразово звертався до відповідача з клопотанням про продовження строку користування земельною ділянкою, оскільки фактично користується вказаною ділянкою для виробничих потреб, на ній за складований пісок. Позивач посилається на те, що прийняте відповідачем рішення від 15.03.07 р. № 150-08/V припиняє право користування позивача земельною ділянкою всупереч земельному законодавству, зокрема, ст. 141 Земельного кодексу України, яка встановлює вичерпний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою. Окрім цього, позивач вказує на те, що своєю бездіяльністю при розгляді питання про продовження строку користування земельною ділянкою, а також прийняттям незаконного рішення, відповідач порушив права позивача і охоронювані законом інтереси, спричинив несприятливі умови для нього, порушив нормальну роботу підприємства, внаслідок чого завдана матеріальна шкода (збитки) у сумі 24556,38 грн., які є його комерційним ризиком.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, вказуючи на те, що договір на право тимчасового користування землею, укладений між сторонами у справі, є строковим, оскільки укладений на певний строк: п’ять років, у зв’язку з чим його дія закінчилася 12.10.05 р., що є підставою для припинення договору. Наслідком припинення права користування земельною ділянкою відповідно до земельного законодавства є зобов’язання користувача повернути власнику земельну ділянку на умовах, визначених договором. Відповідач щодо прийняття спірного рішення зазначає, що прийняття рішень про надання земельної ділянки здійснюється на підставі розробленої землевпорядної документації з висновками відповідних органів, яка обґрунтовує місце розташування земельною ділянки, площу та цільове використання. Позивач не вказав, у чому полягає невідповідність спірного рішення вимогам чинного законодавства та визначеній компетенції органу, який видав рішення.

За згодою представників сторін у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ :

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2006 року по справі № 39/451-06 за позовом відкритого акціонерного товариства „Будівельні матеріали та будівництво” до Дніпродзержинської міської ради, третя особа 1- Управління земельних ресурсів в м. Дніпродзержинську, третя особа 2 –Управління регулювання земельних відносин, м. Дніпродзержинськ зобов’язано Дніпродзержинську міську раду протягом місяця з дати набрання постановою законної сили розглянути питання передачі в оренду відкритому акціонерному товариству „Будівельні матеріали та будівництво” земельної ділянки загальною площею 1,1024 га в с. Карнаухівка.

З наданих до матеріалів справи клопотань позивача щодо розгляду відповідачем питання про продовження строку користування земельною ділянкою, зокрема, з листа від 14.02.07 № 35/011 вбачається, що позивач звертався з проханням про продовження строку користування земельною ділянкою загальною площею 1,1024 га в с. Карнаухівка та виділення вказаної земельної ділянки, у тому числі і для фактичного розміщення майна підприємства (будиночок, інвентарний номер № 042001) для оформлення прав власності на майно позивача в БТІ.

15.03.07 р. Дніпродзержинською міською радою прийнято рішення № 150-08/V „Про набуття юридичними та фізичними особами права користування земельними ділянками несільськогосподарського призначення”, згідно з яким позивачу непогоджене право користування земельною ділянкою несільськогосподарського призначення, у зв’язку з відсутністю містобудівної документації (підпункт 7.5 п. 7. Рішення).

Відповідно до статей 13, 41 Конституції України від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Усі суб’єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Приписи статей 142-145 Конституції України визначають, що до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади безпосередньо або через органи самоврядування. Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про оренду землі" особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки. Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України. У разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону.

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 34 статті 26, пункту 2 статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання надання земельної ділянки в оренду вирішується на пленарному засіданні ради –сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, вирішення питання про надання землі в оренду є виключним правом ради як суб’єкта права власності на землю.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 123 Земельного кодексу України (у редакції, яка діяла на момент прийняття спірного рішення) надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Умови і строки розроблення проектів відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Форма типового договору, нормативи та строки розробки проектів відведення земельних ділянок визначаються Кабінетом Міністрів України. Юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної або комунальної власності, звертається з відповідним клопотанням до районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської, селищної, міської ради. До клопотання про відведення земельної ділянки додаються матеріали, передбачені частиною п'ятнадцятою статті 151 цього Кодексу, документи, що обґрунтовують її розмір, призначення та місце розташування. Частиною 15 ст.151 Земельного кодексу України встановлено, що матеріали погодження місця розташування об'єкта повинні включати: викопіювання з генерального плану або іншої містобудівної документації населеного пункту, копію плану земельної ділянки з нанесенням на ній варіантів розміщення об'єкта із зазначенням загальної площі, яку необхідно вилучити. Зазначаються також склад угідь земельної ділянки, що вилучається, та умови її відведення.

Відповідно до ст.1 Закону України „Про планування і забудову територій” (із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 22 лютого 2007 року N 703-V) містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймаються в межах, визначених законом відповідно до містобудівної документації за погодженням з спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури (абз. 4 ст. 3 Закону України „Про планування і забудову територій”).

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачем не доведено у встановленому законом порядку про додержання вимог вищезазначених правових норм, не доведено, в чому полягає незаконність оскаржуваного рішення, що призвело до порушення прав та охоронюваних законом інтересів.

Виходячи з наведеного, суд не знаходить достатніх підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним п. 7.5 Рішення Дніпродзержинської міської ради від 15.03.07 р. № 150-08/V „Про набуття юридичними та фізичними особами права користування земельними ділянками несільськогосподарського призначення”.

Не підлягають задоволенню й позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача матеріальних збитків у розмірі 24556,38 грн. У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України, яка визначає загальні способи відшкодування майнової шкоди, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), та, окрім того доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Підставою для відповідальності за спричинену шкоду є правопорушення, що складається з чотирьох елементів (склад цивільного правопорушення): шкода, протиправна поведінка особи, що спричинила шкоду, причинний зв’язок між ними та вина.

Враховуючи, що об’єктивними обставинами і матеріалами справи підтверджено, що спірне рішення прийняте радою у визначеній компетенції та не доведено невідповідності його вимогами чинного законодавства України, відсутні підстави вважати, що права та охоронювані законом інтереси позивача у справі порушені відповідачем. За таких обставин, заявлена позивачем до стягнення сума не може бути визначена як збитки у розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України.

Викладене є підставою для відмови в позові. Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Суддя А.В. Єременко