КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2008                                                                                           № 13/47/11

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Григоровича О.М.

суддів:           Гольцової Л.А.

Рябухи В.І.

за участю секретаря судового засідання:           Терещенко Я.О.

представників сторін:

позивача: Козлова О.В. (дов. від 17.10.07 № 54-1000),

відповідача: Осипенко В.Г. - директор,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Шосткинський завод хімічних реактивів"

на рішення Господарського суду м.Києва від 27.03.2008

у справі № 13/47/11 (Фетисова І.А.)

за позовом                               Відкритого акціонерного товариства "Шосткинський завод хімічних реактивів"

до                                                   Приватного підприємства "Хлібодар"

про                                                  стягнення 108764,73 грн. та зобов"язання забрати продукцію

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 27.03.08 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Приватного підприємства “Хлібодар” (далі-відповідач) на користь Відкритого акціонерного товариства “Шосткинський завод хімічних реактивів” (далі-позивач) 10627,22 грн. боргу за зберігання, 276,3 грн. індексу інфляції, 26,57 грн. 3 % річних, 109,3 грн. державного мита та 11,86 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Зобов’язано Приватне підприємство “Хлібодар” забрати з території Відкритого акціонерного товариства “Шосткинський завод хімічних реактивів” продукцію – очищений дихлоретан в кількості 33,6 тонн в зв’язку з закінченням терміну зберігання.

В решті майнових вимог, а саме стягнення 74659,20 грн. за зберігання, 22524,51 грн. інфляційних та 650,93 грн. річних відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині відмови в стягненні 74659, 20 грн. плати за зберігання, 22524, 51 грн. інфляційних та 650, 93 грн. річних, а в інших частинах залишити без змін.

Скарга мотивована тим, що Господарський суд Чернігівської області не застосував норму матеріального права, яку безумовно належало застосувати до правовідносин, що виникли. Пунктом 3 статті 946 Цивільного кодексу чітко визначено: якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов’язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Суд всупереч зазначеній статті відмовив в стягненні плати за весь фактичний час зберігання речі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Розглянувши мотиви апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

14.09.05 між Відкритим акціонерним товариством “Шосткинський завод хімічних реактивів” (далі-виконавець) та Приватним підприємством “Хлібодар” (далі-замовник) укладено договір відповідального зберігання № 35.

Відповідно до п. 1.1. вказаного вище договору виконавець зливає очищений дихлоретан на зберігання в кількості 33,6 т з 14.09.05.

Адреса відповідального зберігання вказаної продукції цех № 22, склад № 09 на території заводу виконавця (п. 1.2. договору).

Пунктом 2.1. договору встановлено, що ціна послуг, що надаються за 1 місяць враховуючи ПДВ становить 101 грн./т.

Згідно з п. 2.2. договору розрахунок за послуги здійснюється згідно виставлених виконавцем рахунків.

Договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.05, а в частині фінансових операцій – до повного розрахунку (п.6.1. договору).

В матеріалах справи знаходиться копія рішення Господарського суду Сумської області по справі 14/54-07 за позовом Приватного підприємства “Хлібодар” до Відкритого акціонерного товариства “Шосткінський завод хімічних реактивів” про розірвання договору № 15 від 15.04.05 р., укладеного між сторонами, та стягнення з відповідача 77437, 02 грн., в т.ч. 75959, 90 грн. збитків, 1477, 12 грн. коштів, отриманих без достатньої правової підстави, яким в позові відмовлено. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.07 вказане вище рішення Господарського суду Сумської області залишено без змін. При винесенні постанови було встановлено, що згідно договору зберігання № 35 річ, яка підлягала зберіганню, це очищений дихлоретан, що є власністю ПП “Хлібодар”, тобто предметом зберігання є очищений дихлоретан, який підлягав зберіганню з моменту підписання договору, тобто з 14.09.05 по 31.12.05. Відповідач добросовісно виконав свої зобов’язання і зберігав дихлоретан, а позивач не виконав свої зобов’язання по договору № 35, а саме не повністю оплатив зберігання та не забрав в обумовлений договором строк свою власність.

Вищим господарським судом України 06.12.07 було винесено постанову по справі 14/54-07, якою постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.07 по справі 14/54-07 залишено без змін.

Таким чином, Господарськими судами в межах справи № 14/54-07 було встановлено факт укладення договору між сторонами саме в редакції від 14.09.05 та відсутністю будь яких змін, або узгоджених сторонами протоколів розбіжностей до тексту основного договору та факт виконання заводом своїх зобов’язань за умовами договору.

Факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони (ст. 35 Господарського процесуального кодексу України).

20.03.08 позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої він просить стягнути з відповідача 108764,73 грн. в тому числі заборгованість по оплаті за зберігання 85286,42 грн., індекс інфляції 22800,81 грн., 3 % річних в сумі 677,50 грн.; зобов’язати відповідача забрати з території позивача очищений дихлоретан в кількості 33,6 тон в зв’язку з закінченням строку зберігання.

Матеріали справи свідчать, що рахунки на оплату послуг за зберігання направлялись позивачем факсимільним зв’язком. Судом першої інстанції правомірно встановлено, що це не може бути належним та допустимим доказом, оскільки сторонами за умовами договору не погоджувалось направлення рахунків у такий спосіб.

Позивачем виставлялись рахунки на оплату послуг зберігання за період з 14.09.05 по листопад 2005 року.

Відповідач платіжними дорученнями від 15.09.05 № 69, від 16.11.05 № 84 оплатив за послуги зберігання 1363,50 грн.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем проведено 16.08.05 оплату платіжним дорученням № 63 на суму 10098, 47 грн., в яку відповідач вважає включеною суму 681, 75 грн. послуг зберігання. Вказане вище не приймається судом до уваги, оскільки дата укладення договору й фактичне встановлення правовідносин сторін (14.09.05) не збігається з оплатою 16.08.05 щодо термінів оплати, відсутністю у договорі умов передоплати.

Позивач просить стягнути 85286,42 грн. заборгованості за послуги зберігання. Однак, виходячи з приписів ст. 938 ЦК України, договір зберігання є строковим договором, сторонами встановлено термін його дії до 31.12.05, що є терміном зберігання товару.

Відповідач доказів повної оплати послуг по договору не надав.

Відповідно до вимог чинного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов’язань не допускається, зобов’язання повинні виконуватись належним чином в установлений строк.

Отже, зобов’язання відповідача щодо оплати послуг зберігання як зобов’язання по договору встановлено в період дії договору з 14.09.05 по 31.12.05, а тому заборгованість відповідача за цей період становить 10627, 22 грн. з урахуванням проведених оплат на суму 1363, 50 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 948 Цивільного кодексу України поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги в частині зобов’язання відповідача забрати товар зі зберігання є обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Отже, суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи і прийшов до правильного висновку, що оскільки відповідач, в порушення ст. ст. 525, 526, 615, 625 Цивільного кодексу України, взяті на себе зобов’язання по оплаті не виконав, товар зі зберігання не забрав, тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Враховуючи викладене вище, доводи апеляційної скарги є такими, що спростовуються матеріалами справи, а тому не дають підстав для скасування прийнятого у справі судового рішення.

За таких умов рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.03.08 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.03.08 усправі №13/47/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

2. Матеріали справи №13/47/11 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Головуючий суддя                                                                      Григорович О.М.

Судді                                                                                          Гольцова Л.А.

Рябуха В.І.

03.07.08 (відправлено)