ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2008 р.

№
05/5341

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди
Д.С.,

суддів:

Жаботиної
Г.В., Уліцького А.М.

розглянувши
касаційну скаргу

Фізичної
особи підприємця ОСОБА_1

на
постановувід
16.04.08 Київського міжобласного апеляційного господарського суду

у
справі

№05/5341

господарського
суду

Черкаської
області

за
позовом

Закритого
акціонерного товариства "Торговий дім -Моноліт"

до

Фізичної
особи підприємця ОСОБА_1

про

зобов'язання
звільнити приміщення та земельну ділянку

за
участю представників сторін

від
позивача:

Бондаренко
В.В., дов.

від
відповідача:

у
засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Закрите
акціонерне товариство "Торговий дім -Моноліт" звернулось до
господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи підприємця
ОСОБА_1 про зобов'язання звільнити земельну ділянку площею 0,03 га в АДРЕСА_1,
а також розташовані за вказаною адресою приміщення, які складаються з прибудови
(сіней) -літ. а-3 та гаражу -літ. Д.

Позов
мотивовано безпідставністю користування відповідачем вказаними об'єктами, які
належать позивачеві, оскільки за укладеним між сторонами договором в оренду
передано лише розташовану за тією ж адресою будівлю вагової майстерні.

Відповідач
проти позову заперечив, посилаючись на положення ст. 796 ЦК України, а також на
укладення між сторонами договору оренди спірного гаражу.

Рішенням
від 11.01.08 господарський суд Черкаської області (суддя Швидкий В.А.) у
задоволенні позову відмовив.

Рішення
мотивовано недоведенням позивачем наявності у нього права власності на спірні
об'єкти (сіні літ. а-3 та гараж літ. Д.), а також надання відповідачеві в
користування усієї належної позивачу земельної ділянки відповідно до положень
ст. 796 ЦК України.

Постановою
від 16.04.08 Київський міжобласний апеляційний господарський суд (колегія
суддів у складі: Зеленіної Н.І. -головуючого, Андрейцевої Г.М., Мазур Л.М.)
рішення суду першої інстанції скасував, а позов задовольнив у частині вимог про
звільнення земельної ділянки, в решті позову відмовивши.

Постанова
мотивована наявністю обставин, які виключають застосування положень ч. 3 ст.
796 ЦК України -наявність заборони щодо надання земельної ділянки в суборенду в
договорі, укладеному між позивачем та Смілянською міською радою.

Ухвалою
від 09.06.08 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за
касаційною скаргою відповідача, в якій заявлено вимоги про скасування постанови
суду апеляційної інстанції та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Касаційна
скарга мотивована відсутністю у позивача, який не є власником земельної
ділянки, права звертатися з позовом про її звільнення.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали
справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Як
встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, між сторонами у справі
укладений договір оренди №81/2002-юр від 01.03.02, за умовами якого позивач
передав відповідачеві в строкове платне користування будівлю вагової майстерні
за адресою: АДРЕСА_1, з метою проведення капітального ремонту, реконструкції та
в подальшому організації торгівлі виробами зі скла та створення майстерні з
різки скла. Термін дії договору визначений з 01.03.02 до 31.12.12. На виконання
цього договору сторонами підписано акт прийому-передачі майна.

Однак
між сторонами у справі виник спір з приводу використання відповідачем прибудови
(сіней) -літ. а-3, гаражу -літ. Д. та прилеглої до будинку земельної ділянки, у
зв'язку з чим позивачем заявлено вимоги про їх звільнення.

Відмовляючи
в задоволенні позову, суд першої інстанції стосовно використання відповідачем
спірної земельної ділянки виходив з положень ч.ч. 1, 2 ст. 796 ЦК України,
згідно з якими одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою,
на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка
прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети
найму. У договорі найму сторони можуть визначити розмір земельної ділянки, яка
передається наймачеві. Якщо розмір земельної ділянки у договорі не визначений,
наймачеві надається право користування усією земельною ділянкою, якою володів
наймодавець.

Тобто
з огляду на відсутність визначення сторонами в договорі розміру земельної
ділянки, за висновком суду першої інстанції, відповідачу надано право
користування всією земельною ділянкою.

При
цьому судом безпідставно залишено поза увагою положення ч. 3 ст. 796 ЦК
України, відповідно до якої, якщо наймодавець не є власником земельної ділянки,
вважається, що власник земельної ділянки погоджується на надання наймачеві
права користування земельною ділянкою, якщо інше не встановлено договором
наймодавця з власником земельної ділянки.

Суд
апеляційної інстанції з цього приводу встановив, що спірна земельна ділянка
надана позивачеві згідно з договором оренди землі від 05.07.05, укладеним зі
Смілянською міською радою на підставі рішення №17-16 від 15.06.04. У вказаному
договорі встановлена заборона здачі в суборенду земельної ділянки, що свідчить
про відсутність згоди власника земельної ділянки щодо надання права
користування цією земельною ділянкою іншим особам.

З
огляду на таке слід погодитись з висновком суду апеляційної інстанції щодо
задоволення вказаних позовних вимог, а тому постанова в цій частині підлягає залишенню
без змін. При цьому доводи відповідача щодо відсутності у позивача, що не є
власником земельної ділянки, права звертатися з позовом про її звільнення
підлягають відхиленню, оскільки не відповідають положенням ч. 2 ст. 152 ЗК
України. Також слід зауважити, що захист прав відповідача та застосування
правових наслідків зменшення можливості відповідача користуватися орендованим
майном в разі наявності таких обставин через відсутність у нього права
користування спірною земельною ділянкою не визначені предметом даного спору.

В
решті позовних вимог суди першої та апеляційної інстанцій вирішили спір,
виходячи з висновку про відсутність у позивача права на спірні приміщення, які
складаються з прибудови (сіней) -літ. а-3 та гаражу -літ. Д.

З
цього приводу суди встановили, що позивач доводить наявність у нього на
підставі ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від
03.06.04 права власності на Ѕ частину АДРЕСА_1, яка складається з нежилого
приміщення магазину-майстерні, "а-3" - сіней, "Д" -гаража,
"В" -вбиральні.

Дослідивши
надані сторонами копії ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської
області від 03.06.04, суди встановили, що вони є відмінними: надана позивачем
копія, завірена суддею Смілянського міськрайонного суду Гудзюком І.В., який
виніс дану ухвалу, містить зазначення щодо складу вказаного домоволодіння; а
надана відповідачем копія, завірена Головою Смілянського міськрайонного суду
Яценко С.Д., вказаного зазначення не містить, а передбачає визнання права
власності просто на Ѕ частину домоволодіння.

Всупереч
вимогам ст.ст. 84, 105 ГПК України в рішенні та постанові не зазначено доводи,
за якими суди відхилили один з наданих сторонами доказів, які виключають один
одного. Тобто суди належним чином не встановили, яка з наданих сторонами копій
відповідає оригіналу ухвали від 03.06.04 Смілянського міськрайонного суду
Черкаської області, не скориставшись наданими ст. 38 ГПК України
повноваженнями.

Не
встановивши вказані обставини, при дослідженні питання щодо наявності у
позивача права власності на спірне майно суди виходили не з обставин визнання
такого права на певне майно власне згідно з мировою угодою, затвердженою
ухвалою Смілянського міськрайонного суду, а лише з витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно №4426718 від 18.08.04.

При
цьому суди не надали жодної правової оцінки правовому статусу спірного у справі
майна. Зокрема, стосовно гаражу -літ. Д суди не дослідили обставини
відповідності цього об'єкту визначеному в ст. 181 ЦК України поняттю нерухомого
майна. Але ж за відсутності встановлення таких обставин висновок про
відсутність права власності позивача на відповідний об'єкт заснований лише на
відсутності зазначення про нього у витягу про реєстрацію права власності на
нерухоме майно є безпідставним, оскільки не відповідає встановленим цивільним
законодавством підставам та моменту набуття права власності залежно від
правового режиму певної речі.

Стосовно
прибудови (сіней) -літ. а-3 слід зазначити наступне. Інструкцією про порядок
проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженою
наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики
України від 24.05.01 №127, поняття прибудови визначено лише щодо житлового
будинку як частина будинку, розташована поза контуром її капітальних зовнішніх
стін і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну
стіну, а також внутрішнє сполучення з основними частинами будинку. Поняття сіни
визначено в Збірнику укрупнених показників вартості відтворення функціональних
об'єктів-аналогів для оцінки малоповерхових будинків, будівель та споруд, що є
додатком до п. 2 наказу Фонду державного майна України та Державного комітету
України з питань житлово-комунального господарства від 23.12.04 №2929/227, як
нежитлова частина будинку, що з'єднує жиле приміщення з вулицею.

Суди
першої та апеляційної інстанції при вирішенні спору на підставі відповідних
доказів не встановили правовий статус вказаного майна як окремого об'єкту або ж
допоміжного приміщення певної будівлі. Проте такі обставини мають суттєве
значення для висновку про наявність або відсутність у певної особи (як
позивача, так і відповідача) відповідного права на вказаний об'єкт, зважаючи на
положення ст. 186 ЦК України.

До
того ж дійшовши висновку про відсутність у позивача права власності на спірне
майно, суди не встановили власника цього майна як особи, прав та обов'язків
якої може стосуватися даний спір.

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови
від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Зважаючи
на вищевикладене, судова колегія дійшла висновку про недотримання судами першої
та апеляційної інстанцій при розгляді справи в цій частині спору вимог ст.ст.
43, 47, 43, 84, 105 ГПК України щодо повного і всебічного встановлення усіх
обставин справи та правильного застосування законодавства, тому рішення і
постанова підлягають частковому скасуванню як такі, що не відповідають нормам
матеріального та процесуального права. Справу слід передати суду першої
інстанції для нового розгляду в частині спору про звільнення вказаних об'єктів.

Керуючись
ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України,
Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.
Касаційну скаргу задовольнити частково.

2.
Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 16.04.08
та рішення господарського суду Черкаської області від 11.01.08 у справі
№05/5341 скасувати в частині висновків про відмову в задоволенні позовних вимог
щодо зобов'язання відповідача звільнити зазначені в позовній заяві приміщення.
Справу направити до суду першої інстанції для здійснення нового розгляду в цій
частині спору.

3. В
решті постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від
16.04.08 у справі №05/5341 залишити без змін.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді
Г.Жаботина

А.Уліцький