ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2008 р.

№
21/250-07

Колегія  суддів
Вищого господарського суду України
у складі:

Головуючого  судді                                              Кузьменка М.В.,

суддів
Грека Б.М.,

Палій В.М.,

розглянувши            касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 на рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 30.01.2008р.

у  справі
№21/250-07 господарського суду Дніпропетровської області

за позовом                 суб'єкта підприємницької
діяльності

ОСОБА_2

до відповідача          суб'єкта
підприємницької діяльності

ОСОБА_1

про                              стягнення 255
493,01грн.

за участю представників:

СПД
ОСОБА_2 -ОСОБА_3,ОСОБА_4;

СПД
ОСОБА_1  -ОСОБА_5, ОСОБА_6

в с т а н о в и л а :

суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_2 звернулося до господарського суду
Дніпропетровської області з позовом та просила суд стягнути з відповідача
-суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 255 493,01грн. заборгованості за
поставлений товар у період з 01.04.2005р. по 25.09.2007р.

В
обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що відповідач не
виконав взяті на себе зобов'язання з оплати поставленого товару (т.1 а.с.2-5).

Відповідач
-СПД ОСОБА_5 у відзиві на позов заявлені вимоги відхиляє, посилаючись на те,
що:

-
договір №3 від 10.07.2005р. передбачає поставку товару виключно на підставі
попереднього замовлення, між тим позивачем не надано доказів здійснення
замовлення відповідного товару;

-
строк дії договору закінчився 10.07.2006р., а згідно наданих позивачкою
накладних товар поставлявся до 25.09.2007р.;

-
сторонами не досягнуто домовленості щодо асортименту, кількості та якості
товару, строків поставки та ціни, у зв'язку з чим вищевказаний договір є
неукладеним, а позивачкою не надано доказів звернення з вимогою про оплату
поставленого товару, що позбавляє можливості посилатись на те, що строк
виконання зобов'язання з його оплати закінчився (т.5 а.с.42-43).

Рішенням
господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2008р. позов
задоволено. Відповідно до рішення суду з відповідача на користь позивача
стягнуто 255 493,01грн. (т.5 а.с.78-79).

Задовольняючи
заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що:

-
відповідачу поставлений позивачем товар у період з 01.04.2005р. по 25.09.2007р.
на загальну суму 1 900 337,01грн., який оплачений лише у розмірі 1 644 844грн.;

-
поставка частини товару здійснена на підставі
договору №3 від 10.07.2005р.  та
додаткової угоди №1 від 03.01.2006р. до нього;

-
відповідач не здійснив оплату частини поставленого товару у встановлений таким
договором строк, чим порушив взяті на себе зобов'язання;

-
інша частина товару поставлена без укладення договору у письмовій формі, однак,
факт поставки підтверджується накладними та частковою його оплатою;

-
відповідач не виконав в семиденний строк вимогу позивача про оплату такого
товару, поставка якого не врегульована вищезазначеним договором, однак,
підтверджена видатковими накладними.

Не
погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, СПД ОСОБА_5 звернувся до Вищого
господарського суду України з касаційною скаргою та просить його скасувати, а
справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вимоги
касаційної скарги мотивовані порушенням норм матеріального та процесуального
права (т.5 а.с.136-137).

Колегія
суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції,
проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального
і процесуального права при винесенні оспорюваних судових актів, знаходить
касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як
встановлено судом першої інстанції, 10.07.2005р. між сторонами у справі -СПД
ОСОБА_2 та СПД ОСОБА_5 укладено договір №3, за умовами якого позивач взяв на
себе зобов'язання передати товар у власність відповідача, а відповідач
-прийняти його та оплатити в строки, визначені умовами договору.

При
цьому, умовами договору встановлено, що асортимент, кількість товару, його ціна
оговорюється сторонами та визначається у товарних накладних (пп.3.1, 3.4  договору).

Строк
оплати товару визначений п.4.1 договору -протягом 13 банківських днів після
поставки товару; строк дії даного договору сторонами визначено у п.6.1 договору
-  до 10.07.2006р.

Крім
того, судами встановлено, що між сторонами укладено додаткову угоду №1  від 03.01.2006р., відповідно до якої,
зокрема, строк договору продовжено до 31.12.2006р.

Посилання
відповідача на те, що така додаткова угода є неукладеною, оскільки не підписана
ним, судом першої інстанції обґрунтовано відхилені, враховуючи, що відповідач
посилався на таку додаткову угоду у платіжних документах, якими здійснювалась
оплата, та, в порушення вимог ст.33 ГПК України, не надав доказів існування
іншої додаткової угоди між ним та позивачем з аналогічними  реквізитами.

Вказаний
договір з урахуванням додаткової угоди та накладних, у яких сторонами визначено
асортимент, кількість, ціна товару окремої партії, є  підставою для виникнення у його сторін
господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань.

Так,
ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених Законами України, в силу якого один
суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну
дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого
суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію
тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у
тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Однією
з підстав виникнення господарського зобов'язання, згідно ст.174 ГК України, є
господарський договір.

При
цьому, відповідно до ч.1 ст.175 ГК України, майново-господарські зобов'язання,
які є одним із видів господарських зобов'язань, - це цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну
господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а
управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Спір
у даній справі виник у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за
вищевказаним договором щодо оплати переданого товару у встановлений таким
договором строк.

Крім
того, судом першої інстанції встановлено, що частина товару поставлена позивачем
відповідачу поза межами вказаного договору. При цьому, судом встановлено, що
між сторонами щодо поставки такого товару договір у письмові формі
укладений не був.

Разом
з тим, ч.2 ст.180 ГК України визначено, що господарський договір вважається укладеним,
якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов.

При
цьому, в силу ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів
договорів.

В
силу ч.1 ст.208 ЦК України, для правочинів (за змістом ч.2 ст.202 ЦК України,
договір між двома особами є двостороннім правочином) між юридичними особами
встановлена письмова форма.

Однак,
згідно ст.218 ЦК України,  недодержання
сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком
його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Факт
існування між сторонами відносин з поставки товару підтверджений наданими
позивачем письмовими доказами, зокрема, видатковими доказами, доданими до
матеріалів справи, та встановлений судом першої інстанцій на їх підставі.

Посилання
скаржника на фіктивність таких доказів не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки факт їх фіктивності не доведений відповідачем, в порушення вимог ст.33
ГПК України, в установленому порядку допустимими доказами.

Виконання
зобов'язань з оплати поставленого товару згідно таких накладних також є
предметом спору у даній  справі.

Судом
першої інстанції встановлено, що відповідно до вказаного договору та додаткової
угоди до нього, а також усної домовленості сторін щодо поставки товару,
наявність якої підтверджена письмовими доказами,  позивачем поставлено відповідачу товар у
період з 01.04.2005р. по 25.09.2007р. на загальну суму 1 900 337,01грн., який
оплачений відповідачем лише у сумі 1644 844грн.

Майнові
зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються
ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України,  що визначено ст.175 ГК України.

Згідно
до п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним
чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних
умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Так,
в силу ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно
ч.1 ст.530 ЦК України,  якщо у
зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем
порушено строк виконання зобов'язання, встановлений договором від 10.07.2005р.
№3

В
силу ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який час. При цьому, боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом
першої інстанції встановлено, що відповідач не виконав зобов'язання з оплати
поставленого йому товару на підставі усної домовленості у семиденний строк з
дня пред'явлення йому вимоги про оплату.

Заборгованість
відповідача за поставлений йому позивачем товар згідно зазначеного договору та
на підставі усної домовленості, як з'ясовано судом першої інстанції, становить
255 493,01грн.

В
силу ст.1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові
рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи
перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального
і процесуального права. Здійснюючи перегляд, касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи
встановлені обставини та положення вищевказаних норм права, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованість заявлених вимог.

За
таких обставин, рішення у даній справі прийнято з дотриманням вимог
матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування
колегія суддів не вбачає.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-
11111 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

рішення
господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2008р. у справі
№21/250-07 залишити без змін, а касаційну скаргу суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 -без задоволення.

Головуючий  суддя
Кузьменко М.В.

Судді
Грек Б.М.

Палій
В.М.