ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2008 р.

№ 37/626

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Козир Т.П.

суддів :

Мележик Н.І.,

Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ТОВ "Нафта Регіон Сервіс"

на постанову

від 04.03.2008 р. Київського

апеляційного господарського суду

у справі

№ 37/626

за позовом

ВАТ "Укртранснафта"

до

ТОВ "Нафта Регіон Сервіс"

про

визнання недійсним пункту договору

за участю представників:

від позивача

- не з’явились

від відповідача

- Тертична В.П.

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2007 р. ВАТ "Укртранснафта" звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до ТОВ "Нафта Регіон Сервіс" про визнання недійсним пункту 7.4 договору № 14/08/1 від 14.08.2007 р., укладеного між сторонами, з підстав невідповідності його положень вимогам ЦК України (ст. 549) та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (ст. 1), оскільки відповідно до оспорюваного пункту пенею забезпечено виконання не грошового зобов'язання.

ТОВ "Нафта Регіон Сервіс" проти задоволення позову заперечувало та посилалось на те, що забезпечення пенею виконання зобов'язання з постачання нафтопродуктів не суперечить вимогам ЦК України (ст. 6) та ГК України (ст. ст. 2, 67, 193, 216, 217, 230).

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.01.2008 р. (суддя Кондратова І.Д.) в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 р. (судді: Андрієнко В.В., Малетич М.М., Студенець В.І.) рішення господарського суду міста Києва від 22.01.2008 р. скасовано, позов задоволено: визнано недійсним пункт 7.4 договору № 14/08/1 від 14.08.2007 р., укладеного між ВАТ "Укртранснафта" та ТОВ "Нафта Регіон Сервіс".

Не погоджуючись з постановою, ТОВ "Нафта Регіон Сервіс" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 14.08.2007 р. між ВАТ "Укртранснафта" (продавець) та ТОВ "Нафта Регіон Сервіс" (покупець) укладено договір № 14/08/1 (надалі –Договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язався продати, а покупець зобов'язався прийняти і оплатити нафтопродукти виробництва Самарський НПЗ, м. Самара та СНОС, м. Салават, Російська Федерація, а саме –дизельне пальне Л-0,2-62 (ГОСТ 305-82) в кількості до 80000 метричних тон, в опціоні продавця. Орієнтовна вартість товару на дату укладення Договору складає приблизно 312480000 грн. з ПДВ.

Пунктом 7.4 Договору сторони передбачили, що у випадку порушення продавцем строку поставки нафтопродуктів, у відповідності з підписаними додатковими угодами до Договору, які є його невід'ємною частиною, продавець за письмовою вимогою виплачує покупцю пеню в розмірі 0,1 % від вартості не поставленого товару за кожен день прострочення, а у випадку перевищення 90-денного строку поставки за оплачений покупцем товар –0,3 % від вартості не поставленого товару за кожен день прострочення.

Приймаючи постанову про скасування рішення місцевого господарського суду та про задоволення позову на підставі ст. ст. 203, 215, 217 ЦК України суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно Договору у ВАТ "Укртранснафта" як постачальника не виникло грошового зобов'язання перед ТОВ "Нафта Регіон Сервіс", а тому встановлення в пункті 7.4 Договору забезпечення виконання зобов'язання у вигляді пені не відповідає ст. 549 ЦК України.

Із законністю та обґрунтованістю вказаного висновку погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Згідно ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Частина 6 ст. 4 ЦК України передбачає, що цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання (ч. 2 ст. 9 ЦК України).

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

При цьому, як передбачає частина 1 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В свою чергу, в силу ст. 1 ГК України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГК України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частини 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 67, ч. 4 ст. 179 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Враховуючи вищевказані положення чинного законодавства колегія суддів вважає, що приймаючи рішення про відмову в позові місцевий господарський суд обґрунтовано виходив з того, що норми ГК України є спеціальними нормами щодо встановлення відповідальності за правопорушення у сфері господарювання за господарськими зобов'язаннями суб'єктів господарювання. При цьому, чинне законодавство не передбачає забезпечення неустойкою виключно грошового зобов'язання.

Висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного пункту 7.4 Договору відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального і процесуального права, є законними та обґрунтованими.

В порушення ст. ст. 43, 99, 101, 104, 105 ГПК України, доводи апеляційного господарського суду, за якими він не погодився з висновками суду першої інстанції, є необґрунтованими. Скасовуючи рішення, апеляційний господарський суд висновків місцевого господарського суду належним чином не спростував та дійшов власних висновків, які суперечать обставинам справи та вимогам законодавства. Здійснена апеляційним господарським судом неналежна юридична оцінка обставин справи призвела до неправильного застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини. Як наслідок, постанова апеляційного господарського суду не відповідає положенням ст. 105 ГПК України та вимогам, які викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України “Про судове рішення” від 29.12.1976 р. № 11.

Перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що суд першої інстанції в порядку ст. ст. 43, 47, 43 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував відносини сторін. Місцевим господарським судом з'ясовано дійсні права і обов'язки сторін, правильно застосовано матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, мотивовано відмовлено в позові.

У зв’язку із вищевикладеним колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний господарський суд надав невірну юридичну оцінку обставинам справи, порушив і неправильно застосував норми матеріального права, в зв’язку з чим постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення місцевого господарського суду –залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ "Нафта Регіон Сервіс" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 р. у справі № 37/626 скасувати.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.01.2008 р. у даній справі залишити без змін.

Головуючий, суддя Т. Козир

С у д д і Н. Мележик

О. Подоляк