ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2008 р.

№ 23/133

Доповідач –суддя Плюшко І.А.

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Разводової С.С.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Приватного підприємства "ВЕРОНА-9"

на постанову           Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2008 року

у справі          № 23/133

господарського суду          міста Києва

за позовом          Спільного українсько-англійського підприємства "Західна нафтова група" у формі товариства з обмеженою відповідальністю

до          Київської міської ради

треті особи          1. Українське державне виробничо-технологічне підприємство "Укрдортехнологія"

2. Фонду державного майна України

3. Приватного підприємства "ВЕРОНА-9"

4. Товариства з обмеженою відповідальністю "Рифт"

5. Державне підприємство з розбудови транспортних коридорів в Україні

про          визнання недійсним та скасування рішення

за участю представників:

позивача –          Борцевич П.С. –довіреність у справі

Кисіль Ю.В. –довіреність у справі

відповідача –          не з'явились

третіх осіб –          1. не з'явились

2.Комарницька О.Б. – довіреність у справі

3. Фоя О.В. –довіреність б/н від 22.05.2008 року

4. Гарбачук М.М. –довіреність № 10 від 19.05.2008 року

5. не з'явились

У порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 08 липня 2008 року оголошувалась перерва з метою оголошення повного тексту постанови.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2008 року Спільне українсько-англійське підприємство “Західна нафтова група” у формі товариства з обмеженою відповідальністю звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Київської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення Київської міської ради від 26.07.2007 року № 92/1926 “Про передачу Приватному підприємству “ВЕРОНА–9” земельної ділянки для будівництва, обслуговування та експлуатації готельно-офісного центру з торгівельно-розважальними закладами на перетині вулиць Академіка Глушкова та Академіка Заболотного у Голосіївському районі м. Києва” в частині визнання таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 20.08.1973 року № 1302 “Про відведення земельної ділянки Міністерству будівництва та експлуатації автомобільних шляхів УРСР під будівництво інженерно-лабораторного корпусу та дорожньо-ремонтного пункту” як таке, що не виконано, та віднесення земельної ділянки, що відводилась відповідно до цього рішення, до земель запасу житлової та громадської забудови.

Рішенням господарського суду м. Києва від 20.05.2008 року позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2008 року, рішення господарського суду м. Києва від 20.05.2008 року у справі 23/133 залишено без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства “ВЕРОНА-9” –без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та постановою апеляційної інстанції у справі № 23/133, Приватне підприємство “ВЕРОНА-9” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 20.05.2008 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2008 року по даній справі і прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення” від 29.12.76 №11 із змінами, внесеними постановами Пленуму від 24.04.81 № 4, від 25.12.92 № 13, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту законодавства України. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та безумовні

висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин, викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

Разом з тим, оскаржуване рішення та постанова зазначеним вимогам не відповідають та підлягають скасуванню. Керуючись п. 2 ст. 1119 Господарського процесуального Кодексу України судова колегія вважає за можливе, в межах своїх повноважень, прийняти нове рішення, оскільки судами повно та всебічно досліджені всі обставини справи, але невірно застосовані норми права, які мали регулювати спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26.07.2007 року Київською міською радою було прийнято рішення № 92/1926 “Про передачу ПП “ВЕРОНА-9” земельної ділянки для будівництва, обслуговування та експлуатації готельно-офісного центру з торгівельно-розважальними закладами на перетині вулиць Академіка Глушкова та Академіка Заболотного у Голосіївському районі м. Києва”.

Пунктом 2 вищезазначеного рішення Київської міської ради вирішено визнати такими, що втратили чинність, рішення виконавчого органу Київської міської ради народних депутатів від 16.10.1972 року № 1654 “Про відведення земельної ділянки Київському обласному виробничому управлінню автомобільного транспорту” та рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів трудящих від 20.08.1973 року № 1302 “Про відведення земельної ділянки Міністерству будівництва та експлуатації автомобільних шляхів УРСР під будівництво інженерно-лабораторного корпусу та дорожньо-ремонтного пункту” як такі, що не виконані, та віднести земельну ділянку, що відводилась відповідно до цих рішень, до земель запасу житлової та громадської забудови.

Вищезазначеним рішенням також затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянку приватному підприємству “ВЕРОНА-9” для будівництва, обслуговування та експлуатації готельно-офісного центру з торгівельно-розважальними закладами на перетині вулиць Академіка Глушкова та Академіка Заболотного у Голосіївському районі м. Києва (п.3) та вирішено передати приватному підприємству “ВЕРОНА-9”, за умови виконання пункту 5 цього рішення, у довгострокову оренду на 10 років земельну ділянку загальною площею 4,75 га для будівництва, обслуговування та експлуатації готельно-офісного центру з торгівельно-розважальними закладами на перетині проспекту Академіка Глушкова та вулиці Академіка Заболотного у Голосіївському районі м. Києва.

В обґрунтування своїх позовних вимог по даній справі Спільне українсько-англійське підприємство “Західна нафтова група” у формі товариства з обмеженою відповідальністю зазначає, що 15.11.2006 року між ТОВ “Ніко і К” та позивачем укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до предмету якого ТОВ “Ніко і К” продало позивачу нежилі приміщення (літ. А), що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Заболотного, 3, загальною площею 6291,30 кв.м., та Договір купівлі-продажу, відповідно до предмету якого ТОВ “Ніко і К” продало позивачу будівлю адміністративно-побутового корпусу (літ.Б), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Заболотного, 3, загальною площею 3 824,70 кв.м.

Тобто, як вважає позивач, ним набуто у власність вищезазначене нерухоме майно.

Приймаючи рішення про задоволення позову у даній справі, суди виходили з того, що відповідно до ч.2 ст. 120 Земельного кодексу України якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Отже, оскільки позивачем набуто у власність об'єкти нерухомого майна по вул. Заболотного, 3 у Голосіївському районі м. Києва, в силу ч.2 ст.120 Земельного кодексу України позивач має право на оформлення права користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, звернувшись до відповідних органів у визначеному законом порядку.

До винесення Київською міською радою оскаржуваного позивачем рішення, ПП “ВЕРОНА-9” зверталося до відповідних державних установ, з питань отримання необхідних погоджень на розташування на даній земельній ділянці об'єктів соціального призначення. Приватним підприємством “ВЕРОНА-9” в процесі розгляду справи по суті надано всі необхідні погодження, акт обстеження земельної ділянки і договір оренди земельної ділянки від 11.10.2007 року, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 79-6-00544 від 12.10.2007 року.

За таких обставин Вищий господарський суд України приходить до висновку, що судами при розгляді даної справи було неправомірно не застосовано норми ст. 125 Земельного кодексу України, оскільки на час розгляду справи за № 23/133, ПП “ВЕРОНА-9” набуло права законного користувача спірної земельної ділянки, у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Крім того, в обґрунтування прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій оскаржуваних ПП “ВЕРОНА-9” рішень, покладено твердження позивача, що останній отримав право користування спірною земельною ділянкою шляхом придбання (купівлі) відповідних будівель, які на ній розташовані.

Однак, при встановленні меж земельної ділянки, яка виділялась ПП “ВЕРОНА-9” було зазначено, що дана земельна ділянка вільна від забудов, що підтверджується наявними в справі відповідними погодженнями.

В свою чергу, питання правонаступництва ВАТ “ДАК” Автомобільні дороги України”, на яке посилався позивач, і доводи якого були прийняті судами, як доказ, не може бути прийняте касаційною інстанцією.

Так, рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів трудящих від 20.08.73 року № 1302, як вже зазначалось відведено Міністерству будівництва та експлуатації автомобільних шляхів УРСР земельну ділянку площею 2,2 га по вул. Заболотного в Московському районі під будівництво інженерно-лабораторного корпусу та дорожньо-ремонтного пункту.

22 серпня 1990 року Радою Міністрів УРСР прийнято постанову № 210 “Про створення Українського державного концерну по будівництву, ремонту і утриманню автомобільних шляхів”, якою прийнято пропозиції трудових колективів об'єднань, підприємств і організацій колишнього Міністерства будівництва і експлуатації автомобільних шляхів УРСР про створення Українського державного концерну по будівництву, ремонту і утриманню автомобільних шляхів (Укршляхбуд) у складі згідно з додатком та установлено, що Укршляхбуд є правонаступником колишнього Міністерства будівництва і експлуатації автомобільних шляхів УРСР і має право повного господарського відання автомобільними шляхами загального користування на території УРСР.

26 листопада 1992 року Президентом України прийнято Указ № 581/92 “Про Міністерство транспорту України”, яким створено Міністерство транспорту України.

08 вересня 1994 року Президентом України прийнято Указ № 510/94 “Про Українську державну корпорацію по будівництву, ремонту та утриманню автомобільних доріг”, яким створено Українську державну корпорацію по будівництву, ремонту та утриманню автомобільних доріг та в зв'язку з цим ліквідовано в структурі Міністерства транспорту України департамент автомобільних доріг.

08 листопада 2001 року Президентом України прийнято Указ № 1056/2001 “Про заходи щодо підвищення ефективності управління дорожнім господарством України”, утворено Державну службу автомобільних доріг як центральний орган виконавчої влади, ліквідувавши Українську державну корпорацію по будівництву, ремонту та утриманню автомобільних доріг та доручено Кабінету Міністрів України утворити у тримісячний строк Державну акціонерну компанію “Автомобільні дороги України”.

В свою чергу ні Указ Президента України від 08.11.2001 р. № 1056/2001 “Про заходи щодо підвищення ефективності управління дорожніх господарств України” ні Постанова КМ України від 28.02.2002 р. № 221 “Про утворення відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія “Автомобільні дороги України”, ні Статут останньої не містять положень, згідно яких ВАТ “ДАК Автомобільні дороги України” є правонаступником.

На виконання вказаних Указу Президента України та Постанови КМ України фактично створено нову юридичну особу та передано до її статутного фонду державне майно, що раніше було закріплено за іншими державними підприємствами.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги, судам першої та апеляційної інстанцій слід було звернути увагу на ст. 1 Господарського процесуального Кодексу України щодо порушення прав позивача у даній справі, оскільки, як зазначає останній в своїй позовній заяві, він звертався до Київської міської Ради з клопотанням надати в користування спірну земельну ділянку на що не отримав згоди. Тобто, приймаючи відповідне рішення, Київська міська рада ніяким чином не зачіпала майнових прав позивача, який мав лише наміри отримати спірну земельну ділянку площею 2,3 гектари в користування.

Суд касаційної інстанції вважає, що Київська міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення по даній справі діяла в межах наданих їй повноважень, визначених ст. 13 Конституції України, ЗУ “Про місцеве самоврядування в Україні”, ЗУ “Про столицю України –місто герой Київ” та Земельного кодексу України.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам в справі, які були встановлені судами попередніх інстанцій, судова колегія приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмові в їх задоволенні.

У відповідності до норм ст. 43 ГПК України Господарський суд має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вивчивши матеріали справи у всій їх сукупності, касаційна інстанція дійшла до висновку, що при прийнятті оскаржуваних рішення господарського суду м. Києва та постанови Київського апеляційного господарського суду по справі № 23/133, судами було неправильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст.111-9 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції повністю або частково і прийняте нове рішення.

Керуючись ст.ст. 111-5,111-7, 111-9 п.2, 111-10, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства “ВЕРОНА-9” задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2008 року та рішення Господарського суду м. Києва від 20.05.2008 року зі справи № 23/133 скасувати.

3. В позові відмовити.

Головуючий                                                                                 І. А. Плюшко

Судді                                                                                                    С. С. Разводова

С. С.Самусенко