ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 45/453

13.03.08

За позовом: Приватного підприємства “Стенд Фуд”

До: Фонду державного майна України

Третя особа: Міністерство праці та соціальної політики України

Про: продовження договору оренди № 159 від 08.04.2004

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Пішоха Д.Л., дов. від 15.05.2007 року

відповідача: Тарасова К.С., дов. від 22.01.2008 року №110

третьої особи: Колісниченко О.Л., дов. від 10.01.2008 року №7/0/22-08,

Івусь С.М., дов. від 01.02.2008 року №75/0/22-08

Суть спору: зобов’язання Фонду державного майна України продовжити “Договір оренди №159 нерухомого майна, що належить до державної власності” нежитлових приміщень загальною площею 680,30 кв.м., які розташовані в прибудованій споруді до будинку за адресою: м. Київ, вул. Еспланадна, будинок 8/10, літ. “А” та знаходиться на балансі Міністерства праці та соціальної політики України на той самий термін/строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором

Ухвалою від 04.12.2007 порушено провадження у справі № 45/453 та призначено її до розгляду на 16.01.2008.

В судовому засіданні сторони звернулися до суду із спільним клопотанням про продовження строку вирішення спору на один місяць. Ухвалою від 16.01.2008 клопотання сторін задоволено, строк вирішення спору продовжено. Цією ж ухвалою розгляд справи відкладався на 06.02.2008.

У судовому засіданні 06.02.2008 для надання можливості сторонам ознайомитися із додатковими документами, наданими позивачем оголошено перерву до 14.02.2008, про що сторони повідомлені під розписку.

Ухвалою від 14.02.2008 розгляд справи відкладався на 25.02.2008.

В судових засіданнях 25.02.2008 та 28.02.2008 оголошувалися перерви до 28.02.2008 та до 13.03.3008 відповідно, про що сторони повідомлені під розписку.

Позовні вимоги позивача базуються на тому, що він як орендар нежитлового приміщення має переважне право на його оренду. За твердженням позивача, відповідач та третя особа не визнають переважне права позивача, в зв’язку з чим останній був змушений звернутись за захистом свого порушеного права.

Відповідач та третя особа не визнають позовні вимоги позивача, посилаючись на те, що позивач порушує істотні умови договору оренди, зокрема незаконно перепланував підвальне приміщення, здавав у суборенду частини орендованого приміщення. Крім того, Фонд державного майна України та Міністерство праці та соціальної політики України наголошують на тому, що орендодавець не має наміру взагалі здавати спірне приміщення в оренду іншим особам, а тому відсутні підстави для реалізації переважного права на продовження строку дії договору.

Крім того, відповідач зазначає, що об’єкт оренди має загальнодержавне значення і відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не може надаватися в оренду.

Також відповідач та третя особа наголошують на тому, що позивач неналежно виконував умови договору оренди, а саме: здає частину майна в суборенду, несвоєчасно сплачує орендну плату, не надає відповідачеві нотаріально засвідчену копію страхового полісу.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, та третьої особи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності N 32 (надалі - договір), укладеного між Фондом державного майна України, в особі заступника Голови Фонду Лазаренка Сергія Жоржийовича (орендодавець), та Приватним підприємством "Стенд Фуд" (орендар), акту приймання - передачі від 08.04.2004 р. орендодавець в присутності Міністерства праці та соціальної політики України (балансоутримувач) передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно : вбудовані нежитлові приміщення у прибудованій до адміністративного корпусу триповерховій будівлі загальною площею 680,30 м2, в тому числі

-          приміщення 1 поверху –187,9 м2

-          приміщення 2 поверху –296,3 м2

-          приміщення підвалу –196,1 м2, розміщене за адресою : Україна, вул. Еспланадна, 8/10, що знаходиться на балансі балансоутримувача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача та третьої особи із заявами № 12 від 19 листопада 2007 року про пролонгацію договору оренди нерухомого майна проте Фондом державного майна України та Міністерство праці та соціальної політики України дані заяви залишили без відповіді та належного реагування. Крім того, судом встановлено, що відповідач та третя особа не надсилали на адресу позивача заяву про відмову від продовження договору оренди на новий термін у зв'язку з закінченням терміну його дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 1 ст. 12 Закону визначено, що договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

У відповідності до приписів ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін, на який укладається договір оренди є істотною умовою договору оренди.

Частина 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно п. 10.1 договору строк його дії встановлений з 08.04.2004 р. по 08.03.2005 р.

Відповідно до п. 10.7 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди безпосередньо передбачені ст. 764 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та опосередковано нормою частини четвертої ст. 291 ГК України, згідно з якою правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України. Відповідно до ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Аналогічна норма міститься в частині другій ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до якої у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Тобто, норма зазначеної ст. має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов'язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди.

Суд відзначає, що відповідно до пункту 10.1 договору сторони погодили, що даний договір укладено строком на 11 місяців з моменту підписання цього договору до 08 березня 2005 року.

Згідно п. 10.5 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовжений на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

В зв’язку з відсутністю даних заяв з боку сторін, строк дії даного договору було продовжено до 08.12.2007 року.

Як встановлено судом, після закінчення строку дії договору (08.12.2007 року) позивач продовжував користуватись орендованим майном та здійснювати оплату за оренду майна відповідачеві. Суду не надано будь-яких доказів, які підтверджують направлення на адресу позивача заяв щодо припинення договору оренди протягом одного місяця (з 08.12.2007 року по 08.01.2008 року) після закінчення терміну дії договору. При цьому суд відзначає, що відповідач протягом місяця після закінчення строку дії договору не повідомив позивача про закінчення строку дії договору та необхідність звільнення приміщення. Слід також зазначити, що пропозиція про розірвання договору, яка викладена в листі № 10-25-16713 від 22.10.2007 року, не є заявою про припинення договору оренди, оскільки дана пропозиція була надіслана у відповідності до ст. 188 Господарського кодексу України, позивач дану пропозицію відхилив, а отже відповідач має право звернутись до суду на загальних підставах за захистом свого порушеного права щодо розірвання або зміни договору.

За таких обставин, даний договір є чинним та продовженим на тих самих умовах, які були передбачені договором, на той самий термін, тобто до 08.11.2008 року.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду припису ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, обов’язковою умовою для звернення до суду є порушення прав та інтересів. Разом з тим, звертаючись до суду за захистом своїх порушених прав, позивач не вказав та не довів суду, які саме права позивача порушені з боку відповідача, та в чому полягають ці порушення.

Як встановлено судом, строк дії договору оренди продовжено, будь-яких заяв на адресу позивача з боку відповідача щодо припинення договору оренди не надсилалось, а отже права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені

Також судом під час вирішення спору у даній справі не встановлено, що зазначене приміщення передається в оренду іншій особі, а також не встановлено, що орендодавець має намір використовувати майно для власних потреб, а отже, посилання позивача на порушення його переважного права на укладення договору оренди на новий строк передчасне.

Господарський процесуальний кодекс України (ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України) визначає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч названим нормам законодавства позивач та відповідач в установленому законом порядку не довели суду належними засобами доказування, що договір оренди припинив свою дію, в свою чергу позивач не довів суду, що його права були порушені з боку відповідача, зокрема, позивачем не подано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні нежилим приміщенням, вимагає звільнити нежитлове приміщення в зв’язку з закінченням терміну дії договору, тощо, а тому позовні вимоги позивача визнаються судом такими, що не підлягають задоволенню з огляду на їх передчасність та не доведеність.

За таких обставин, надані сторонами докази щодо належного чи не належного виконання позивачем умов договору оренди не мають значення для справи і тому на підставі ст. 34 ГПК України не приймаються до уваги. Як зазначалося вище відповідач не позбавлений права звернутися до суду на загальних підставах за захистом своїх прав, пов’язаних з неналежним виконанням умов договору з боку позивача.

Що стосується твердження відповідача проте, що об’єкт оренди має загальнодержавне значення і тому не може перебувати в оренді, то згадане твердження спростовується постановою Господарського суду міста Києва від 06.07.2006 № 14/472-А, яка набрала законної сили.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 32, 33, 34, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя          С.Балац