КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2008                                                                                           № 4/461

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Зеленіна В.О.

суддів:           Рєпіної Л.О.

Шапрана В.В.

при секретарі:           Волуйко Т.В.

За участю представників:

Від Прокуратури Оболонського району м. Києва – Ноздрякова Ю. В. – по посвідченню.

Від Оболонської районної у м. Києві Ради – Саушкіна О. В. – по довіреності.

Від ДП ВАТ “Укрліфт” Спеціалізованого ремонтно-будівельного управління “Ліфт-3” – не з’явився.

Від ВАТ “Укрліфт” – не з’явився.

Від ТОВ “Маркет-Сервіс 3” – Чехонадський А. О. – по довіреності.

Від ВАТ “Укркомплектавтоматика” – не з’явився.

Від ТОВ “Центр розвитку інвестицій та бізнесу” – Чехонадський А. О. – по довіреності.

Від КП “Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна” – не з’явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр розвитку інвестицій і бізнесу"

на рішення Господарського суду м.Києва від 05.03.2008 р.

у справі № 4/461 (Борисенко І.І.)

за позовом                               Першого заступника прокурора Оболонського району м. Києва в інтересахдержави в особі Оболонської районної у м. Києві Ради

до                                                   Дочірнє підприємство акціонерного товариства відкритого типу "Укрліфт" спеціалізоване ремонтно-будівельне управління "Ліфт-3"

Акціонерне товариство відкритого типу "Укрліфт"

Товариство з обмеженою відповідальністю "Маркет-Сервіс 3"

Відкрите акціонерне товариство "Укрукомплектавтоматика"

Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр розвитку інвестицій і бізнесу"

третя особа відповідача           Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна"

про                                                  визнання недійсними угод, визнання права власності на об"єкти.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 05.03.2008 р. у справі № 4/461 частково задоволено позовні вимоги Першого заступника прокурора Оболонського району м. Києва в інтересах держави в особі Оболонської районної у м. Києві Ради. Зокрема, було визнано недійсними:

-          договір купівлі-продажу від 26.04.2005 р., згідно якого ДП “СРБУ “Ліфт-3” продало нежитлове приміщення № 36-В по вул. Г. Дніпра у м. Києві ВАТ “Укрліфт”;

-          договір купівлі-продажу від 23.09.2005 р., згідно якого ВАТ “Укрліфт” продало нежитлове приміщення № 36-В по вул. Г. Дніпра у м. Києві ТОВ “Маркет-Сервіс-3”;

-          договір купівлі-продажу від 28.12.2005 р., згідно якого ТОВ “Маркет-Сервіс-3” продало нежитлове приміщення № 36-В по вул. Г. Дніпра у м. Києві ВАТ “Укркомплектавтоматика”;

-          договір купівлі-продажу від 13.02.2006 р., згідно якого ВАТ “Укркомплектавтоматика” продало нежитлове приміщення № 36-В по вул. Г. Дніпра у м. Києві ТОВ “Центр розвитку інвестицій і бізнесу”.

Цим же рішенням було визнано право власності на нежилий будинок № 36-В по вул. Г. Дніпра у м. Києві за Оболонською районною у м. Києві Радою, а також залишено без розгляду позов в частині зобов’язання Київського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна здійснити реєстрацію права власності на нежилий будинок та внести ці відомості до Державного реєстру прав власності.

В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Своє рішення місцевий господарський суд обґрунтував наступним.

Відповідач-1 26.04.2005 р. не мав права продажу нежитлового приміщення № 36-В по вул. Г. Дніпра у м. Києві (далі по тексту – приміщення), оскільки рішення Господарського суду м. Києва від 22.11.2004 р. у справі № 3/431, яким було визнано право власності на вказане приміщення, було скасовано постановою Вищого господарського суду України від 02.06.2005 р.

Таким чином, суд обґрунтував фактичну відсутність права власності у відповідача-1 на згадане приміщення на момент його продажу – 26.04.2005 р.

30.09.2003 р. Оболонською районною у м. Києві Радою як правонаступником Мінської районної у м. Києві Ради було прийняте рішення № 14/11 “Про скасування рішення Мінської райради від 27.06.1998 р. № ѕ”, першим пунктом якого рішення Мінської райради від 27.06.1998 р. № ѕ було визнано таким, що втратило чинність. Рішення Оболонської районної у м. Києві Ради № 14/11 від 30.09.2003 р. є чинним, ніким не скасоване та не визнане недійсним у судовому порядку. Згідно вказаного рішення приміщення належало до повернення позивачеві.

Суд першої інстанції вважає, що відповідачі 2-5 не є добросовісними набувачами в розумінні ст. 388 ЦК України, оскільки були обізнані з обставинами скасування рішення Мінської райради від 27.06.1998 р. № ѕ. Це, на думку суду першої інстанції, підтверджується ухвалою Господарського суду м. Києва у справі № 3/431-4/455 від 03.08.2005 р., згідно якої до участі у справі було залучено ВАТ “Укрліфт”. В той же час, продовжує суд першої інстанції, ВАТ “Укрліфт” за п’ять днів до розгляду справи, 23.09.2005 р., укладає договір купівлі-продажу приміщення з відповідачем-3, гарантуючи йому відсутність будь-яких судових процесів щодо майна, яке є об’єктом продажу (п. 3.2. Договору). Відповідачі 3-5 також вступали у різноманітні судові процеси щодо приміщення.

Суд першої інстанції вважає, що відповідачі 2-5 знали і повинні були знати про відсутність у відповідача-1 достатніх правових підстав для відчуження спірного майна.

У підсумку суд першої інстанції прийшов до висновку про суперечність договору купівлі-продажу від 26.04.2005 р., згідно якого ДП “СРБУ “Ліфт-3” продало приміщення № 36-В ВАТ “Укрліфт”, вимогам ст. 658 ЦК України, що має наслідком визнання його недійсним в судовому порядку, а відповідно всі подальші договори визнано також недійсними.

Право власності, визнаючи останнє за позивачем, суд першої інстанції обґрунтував додатком 9 таблиці 2 позицією 24 рішення Київського міськвиконкому “Про формування комунального майна міста та районів”, рішенням Оболонської районної у м. Києві Ради № 14/11 “Про скасування рішення Мінської райради від 27.06.1998 р. № ѕ”, першим пунктом якого рішення № ѕ від 27.06.1998 р. було визнано таким, що втратило чинність.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачі 3 та 5 звернулися з апеляційними скаргами.

У своїй апеляційній скарзі відповідач-3 просить скасувати оскаржуване рішення та залишити позов без розгляду, оскільки вважає, що воно було винесене з порушенням норм процесуального права. Відповідач-3 стверджує, що перший заступник прокурора Оболонського району м. Києва підписав позов, будучи не уповноваженою на це особою, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 81 ГПК України було підставою для залишення позову без розгляду.

Відповідач-5 у своїй апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у позові позивачеві відмовити, оскільки вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, відповідач-5 стверджує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що скасування правовстановлюючого документу на приміщення Вищим господарським судом України мало місце пізніше, ніж був вчинений перший правочин з відчуження приміщення. На момент першого відчуження приміщення правовстановлюючий документ на приміщення був чинним, заборона на відчуження ніким не була накладена, а тому відповідач-3 є добросовісним набувачем приміщення.

Також відповідач-5 зазначає, що позивач в порушення закону скасував своє рішення № ѕ від 27.06.1998 р.; суд першої інстанції безпідставно визнав рішення Оболонської районної у м. Києві Ради № 14/11 “Про скасування рішення Мінської райради від 27.06.1998 р. № ѕ” підтвердженням права власності позивача та безпідставно прийняв до уваги акт приймання передачі № 5 від 01.12.2003 р.

Представниками прокуратури Оболонського району м. Києва та Оболонської районної у м. Києві Ради були надані відзиви на апеляційні скарги, в яких останні просять оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційні скарги – без задоволення, з мотивів, викладених у відзивах.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2008 р. апеляційні скарги ТОВ “Маркет-Сервіс 3” та ТОВ “Центр розвитку інвестицій та бізнесу” були прийняті до провадження, розгляд справи був призначений на 09.04.2008 р.

09.04.2008 р. представники ДП ВАТ “Укрліфт” Спеціалізованого ремонтно-будівельного управління “Ліфт-3”, ВАТ “Укрліфт”, ВАТ “Укркомплектавтоматика”, КП “Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна” у судове засідання не з’явилися, у зв’язку з чим розгляд даної справи був відкладений до 17.04.2008 р.

17.04.2008 р. представники ДП ВАТ “Укрліфт” Спеціалізованого ремонтно-будівельного управління “Ліфт-3”, ВАТ “Укрліфт”, ВАТ “Укркомплектавтоматика”, КП “Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна” у судове засідання знову не з’явилися.

Згідно ст. 75 ГПК України, справа переглядається за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційні скарги та відзиви на них, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Договір купівлі-продажу, згідно якого відповідач-1 продав приміщення відповідачеві-2 був укладений 26.04.2005 р. Рішення Господарського суду м. Києва від 22.11.2004 р. у справі № 3/431, яким визнано право власності на вказане приміщення, скасовано постановою Вищого господарського суду України лише 02.06.2005 р.

Тобто, на момент відчуження спірного приміщення (26.04.2005 р.) згадане вище рішення як правовстановлюючий документ на приміщення знаходилось в законній силі і ніким не було скасовано. Таким чином, рішення господарського суду як правовстановлюючий документ на приміщення було скасовано тільки через 1 місяць і 7 днів після продажу останнього. Виконання даного рішення не зупинялось. Приміщення не знаходилось під забороною на відчуження.

За таких обставин (відчуження приміщення на підставі правовстановлюючого документу – рішення господарського суду, яке на момент відчуження знаходилось в законній силі і виконання якого не було зупинено, а судом щодо приміщення не було застосовано заходи забезпечення позову) висновок суду про те, що відповідачі-2-5 не є добросовісними набувачами є безпідставним.

У зв’язку з цим особи, які купили приміщення, не можуть вважатися недобросовісними набувачами у розумінні ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки придбали приміщення в осіб, які на момент продажу, до скасування згаданого рішення господарського суду і до визнання оспорюваних правочинів недійсними, мали право на продаж спірного приміщення.

Пунктом 10 ст. 59 Закону України “Про місцеве самоврядування” встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Тобто, чинним законодавством визначено спосіб, в який можна скасувати рішення районної в місті ради. Саме в цей спосіб Оболонська районна в м. Києві Рада мала ставити питання про скасування рішення свого попередника – Мінської районної в м. Києві ради.

Інших способів скасування рішення районної в місті ради чинним законодавством не передбачено.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи те, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено права районної в місті ради скасовувати свої ж рішення, скасування згаданого рішення було проведено з грубими порушеннями чинного законодавства.

В порушення ч. 2 ст. 4 ГПК України суд першої інстанції застосував акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законодавству України.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача-3 стосовно відсутності права першого заступника прокурора Оболонського району м. Києва на звернення до суду із позовом в інтересах позивача.

Відповідно до ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Згідно з ч. 4 п. 4 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 р. № 3-рп/99, “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно ч. 3 ст. 2 ГПК України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як вбачається зі змісту ч. 2 п. 5, а також п. 2 резолютивної частини згаданого вище рішення, поняття “орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах” означає орган, на який державою покладено обов’язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Отже, згідно чинного законодавства не може бути позивачем державний орган, який не відноситься до виконавчої влади, а також орган місцевого самоврядування, не наділений законом повноваженнями органу виконавчої влади у спірних правовідносинах.

Позивач не довів, що він наділений повноваженнями органу виконавчої влади.

Статус і повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування визначені різними розділами Конституції України (відповідно розділом VI та розділом ХІ).

Таким чином, виконавчі комітети (органи) місцевих рад, будучи органами місцевого самоврядування, не відносяться до жодної з визначених ст. 6 Конституції України гілок державної влади, у т. ч. і до виконавчої.

ЦК України відмежовує комунальну власність від державної (ст. ст. 326 та 327 ЦК України), а відтак стосовно комунальної власності органи місцевого самоврядування здійснюють в даний час повноваження власника, а не делеговані державою повноваження, що виключає право прокурора (його заступника) на звернення до господарського суду в інтересах держави у відповідних випадках.

Крім того, ч. 1 ст. 216 ЦК України містить положення, згідно з яким у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов’язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Зі змісту ч. 1 ст. 388 ЦК України вбачається, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), то власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом не з їхньої волі.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, стороною в якій така особа не є, тобто, з застосуванням правового механізму, встановленого ч. 1 ст. 216 ЦК України, незалежно від того чи відповідає спірна угода Закону.

Позивач вважає себе законним власником спірного приміщення, проте він не є стороною жодного з визнаних судом першої інстанції правочинів.

Суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог про визнання правочинів недійсними на зазначені вимоги закону помилково уваги не звернув, що потягло за собою ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам закону.

Враховуючи вище викладене, рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду м. Києва від 05.03.2008 р. у справі № 4/461 – скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у позові повністю відмовити.

2. Матеріали справи № 4/461 повернути Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Зеленін В.О.

Судді                                                                                          Рєпіна Л.О.

Шапран В.В.

06.05.08 (відправлено)