ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 37/527

04.02.08

За первісним позовом

Державного підприємства "Львіввугілля"

До

Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Укрхімджест"

Про

стягнення 29983,00 грн.

За зустрічним позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Укрхімджест"

До

Державного підприємства "Львіввугілля"

Про

визнання недійсним п. 10.1 договору № 02-01/1-596 від 11.12.2006 року про закупівлю по результатам відкритих торгів, які відбулись 28.11.2006 року

Суддя Кондратова І.Д.

Представники сторін:

Від позивача за первісним позовом : Хробак Г.В.- представник за довіреністю 3 8/15-1 від 02.01.2008 року; Галишин С.О.- представник за довіреністю № 8/15-4 від 02.01.2008 року;

Від відповідача за первісним позовом : Манько Р.М. – представник за довіреністю № 23/12-07 від 05.12.2007 року;

Від позивача за зустрічним позовом : Манько Р.М. –представник за довіреністю № 23/12-07 від 05.12.2007 року;

Від відповідача за зустрічним позовом : Хробак Г.В.- представник за довіреністю 3 8/15-1 від 02.01.2008 року; Галишин С.О.- представник за довіреністю № 8/15-4 від 02.01.2008 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державного підприємства "Львіввугілля" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Укрхімджест" про стягнення 29983,00 грн. пені, яка нерахована позивачем відповідачу за несвоєчасну поставку товару за договором № 02-01/1-596 від 11.12.2006 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2007 року порушено провадження у справі № 37/527, розгляд справи було призначено на 20.11.2007 року о 12-00.

Представник відповідача 20.11.2007 року в судове засідання не з’явився, вимоги ухвали Господарського суду міста Києва № 37/527 від 29.10.2007 р. не виконав, але через канцелярію Господарського суду міста Києва подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв’язку з відрядженням представника відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2007 року розгляд справи був відкладений на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.12.2007 року подав суду відзив на позовні вимоги, відповідно до якого вказує на те, що позивачем не надані належні докази поставки товару, оскільки надані ним товаротранспортні накладні оформлені з грубим порушенням вимог чинного законодавства і не мають юридичної сили. Крім того, відповідач посилається на те, що норма договору щодо встановлення неустойки у вигляді пені за порушене відповідачем зобов’язання по договору є такою, що не відповідає цивільному законодавству.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2007 року розгляд справи був відкладений на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в зв’язку з необхідністю витребування нових доказів.

Представник відповідача через канцелярію Господарського суд міста Києва подав доповнення до відзиву на позовну заяву, відповідно до якої вказує на те, що товаротранспортні накладні за № 00264, № 00265, № 00266, № 00317, № 00319 оформлені з грубим порушенням вимог чинного законодавства до первинних документів і не мають юридичної сили і доказовості. Відповідач вказує на те, що одночасно при прийомі-передачі товару сторонами були складені та підписані видаткові накладні від 18.05.2007 року № РН-0000039 на передачу 23 комплектів товару та від 04.06.2007 року № РН-0000042 на передачу 19 комплектів, а також акти прийому передачі від 18.05.2007 року та 04.06.2007 року. Відповідно до розрахунку відповідача розмір пені за договором становить 25791,28 грн.

Крім того, 17.12.2007 р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Укрхімджест" через канцелярію Господарського суду міста Києва було подано зустрічну позовну заяву до Державного підприємства "Львіввугілля", відповідно до якої просить суд визнати недійсним п. 10.1 договору № 02-01/1-596 від 11.12.2006 року про закупівлю по результатам відкритих торгів, які відбулись 28.11.2006 року. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2007 року був прийнятий зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Укрхімджест" для спільного розгляду з первісним позовом.

В судовому засіданні 18.12.2007 року представник позивача надав суду для долучення до матеріалів справи видаткову накладну № РН-0000042 від 04.06.2007 року, видаткову накладну № РН -0000039 від 18.05.2007 року, акти приймання передачі товару від 04.06.2007 року та 18.05.2007 року, а також розрахунок пені, відповідно до якого загальна сума пені становить 27053,00 грн.

Крім того, в судовому засіданні 18.12.2007 року представники сторін подали суду клопотання про продовження строку вирішення спору по справі № 37/527.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2007 року було продовжено розгляд справи на підставі статті 69 Господарського процесуального кодексу України, а також відкладено розгляд справи на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

16.01.2008 року судове засідання не відбулось, в зв’язку з хворобою судді Кондратової І.Д., розгляд справи було відкладено до 04.02.2008 року о 14-15, про що представники сторін були повідомлені довідкою.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 04.02.2008 року судом оголошено повний текст рішення по справі № 37/527.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11 грудня 2006 року між Міністерством вугільної промисловості України (замовник), Державним підприємством "Львіввугілля" (платник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Укрхімджест" (виконавець) був укладений договір № 02-01/1-596 по результатам відкритих торгів, які відбулись 28.11.2006 року (Договір).

Умови Договору свідчать про те, що за своєю правовою природою вищевказаний договір є договором поставки.

Згідно статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов’язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов’язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов’язується прийняти і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

У відповідності до статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 3.1 Договору виконавець зобовязувався передати у власність платнику продукцію, а саме : акумуляторні батареї шахтного транспорту лужні 112 ТНЖ -350У5-42 шт. (товар), а платник зобов"язувався прийняти та здійснити оплату за товар.

Пунктом 7.2 Договору сторони погодили, що оплата за товар здійснюється на умовах 100 % передплати узгодженої партії товару.

На виконання умов договру позивач за первісним позовом 05.04.2007 року платіжним доручення від 03.04.2007 року № 2502 перерахував на рахунок відповідача за первісним позовм грошові кошти в розмірі 3070200,00 грн.

За твердженням позивача за первісним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Укрхімджест" неналежним чином виконало умови договору та порушило строки поставки товару, в зв’язку з чим позивач за первісним позовом нарахував відповідачу пеню в розмірі 29983,00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З наданих Державним підприємством "Львіввугілля" доказів вбачається, що позивач виконав свої зобов’язання в повному обсязі, покладені на нього договором. Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Укрхімджест" первісні позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що пункт 10.1 Договору не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, відповідач за первісним позовом вказує на те, що позивач невірно визначив період прострочення виконання зобов’язання. Судом пояснення та заперечення сторін розглянуті, оцінені та встановлено наступне.

Як визначено частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов’язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статей 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 4.2 договору № 02-01/1-596 від 11.12.2006 року доставка товару здійснюється на умовах DDP (станція або склад вантажоодержувача) протягом 30 днів з моменту отримання грошових коштів.

Згідно частини 1 статті 251, частини 1 статті 252, статті 253, частин 1, 3, 5 статті 254 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до довідки комерційного банку «Даніель»№ 3-3854 від 14.12.2007 року кошти в сумі 3070200,00 грн. на поточний рахунок відповідача за первісним позовом надійшли 05.04.2007 року.

Таким чином судом встановлено, що виконавець повинен був поставити товар протягом 30 днів починаючи з 06.04.2007 року, тобто до 06.05.2007 року, але враховуючи те, що 06.05.2007 року є вихідним днем (неділя), то остання дата поставки є 07.05.2007 року, а тому починаючи з 08.05.2007 року відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, оскільки не виконав його у строк, встановлений договором.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а відповідно до частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Аналогічне положення містить частина 2 статті 218 Господарського кодексу України, яка визначає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами або договором.

Зокрема, у частині 1 статті 230 Господарського кодексу України зазначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Також у пункті 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 10.1 Договору визначено, що у разі несвоєчасної поставки товару виконавець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховуються пеня, від суми непостачання або недопостачання товару за кожний день прострочення поставки.

Відповідно до п. 4.4 Договору датою поставки товару вважається дата, яка вказана платником на товаросупроводжувальних документах, наданих виконавцем, при його прийманні.

Сторонами до матеріалів справи долучені належним чином завірені копії видаткових накладних № РН-0000039 від 18.05.2007 року та № РН-0000042 від 04.06.2007 року та акти приймання - передачі товару, з яких вбачається, що відповідач фактично поставив товар 18.05.2007 року та 04.06.2007 року, а тому штрафні санкції у вигляді пені на суму 1681300,00 грн. повинні нараховуватись за період з 08.05.2007 року по 18.05.2007 року, а на суму 1388900,00 грн. з 08.05.2007 року по 04.06.2007 року.

Отже судом встановлено, що відповідач за первісним позовом порушив умови Договору щодо строків поставки товару, а тому у відповідності до вимог чинного законодавства, зобов’язаний сплати на користь позивача пеню в розмірі 25791,28 грн., розмір якої визначений відповідно до обґрунтованого розрахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Укрхімджест".

Відповідно до статі 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процессу щодо розгляду первісних позовних вимог покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Укрхімджест" до Державного підприємства "Львіввугілля" щодо визнання недійсним п. 10.1 договору № 02-01/1-596 від 11.12.2006 року про закупівлю по результатам відкритих торгів, які відбулись 28.11.2006 року не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 10.1 Договору визначено, що у разі несвоєчасної поставки товару виконавець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховуються пеня, від суми непостачання або недопостачання товару за кожний день прострочення поставки.

Позивач за зустрічним позовом просить суд визнати даний пункт Договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що пункт 10.1 зазначеного Договору суперечить статті 549 Цивільного кодексу України, а також Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Відповідач за зустрічним позовом проти позову заперечує, посилаючись на те, що пункт 10.1 договору № 02-01/1-596 від 11.12.2006 року відповідає вимогам чинного законодавства.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача за зустрічним позовм задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).

Згідно частини 2 статті 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Згідно частини 6 статті 4 Цивільного кодексу України цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Статтею 1 Господарського кодексу України визначено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

У відповідності до частини 2 статті 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом. Отже, норми Господарського кодексу є спеціальними щодо встановлення відповідальності по зобов'язаннях суб'єктів господарювання.

Так зокрема, у відповідності до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 67, частини 4 статті 179 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

За таких обставин судом встановлено, що норми Господарського кодексу України є спеціальними норамами щодо встановлення відповідальності по зобов'язаннях суб'єктів господарювання, даними нормами передбачено застосування штрафних санкцій, зокрема, пені за порушення будь-яких господарських зобов’язань, а не тільки за невиконання грошового зобов’язання, а тому встановлена сторонами відповідальність за прострочення строків поставки у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховуються пеня, від суми непостачання або недопостачання товару за кожний день прострочення поставки, не суперечить матеріальному праву, та відповідно не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання недійсним пункту 10.1 договору № 02-01/1-596 від 11.12.2006 року (дана правова позиція також підтверджується Постановою Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 27.09.2005 року).

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, держмито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу щодо розгляду зустрічного позову покладаються на позивача за зустрічним позовом.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 4, 525, 526, 530, 625, 629, 712 856 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 67, 179, 192, 193, 217, 230, 231, 265 Господарського кодексу України ст. ст. 32, 33, 44, 47, 49, 60, 61, 82 –85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,–

В И Р І Ш И В:

1.          Первісний позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Укрхімджест" на користь Державного підприємства "Львіввугілля" 25791 (двадцять п’ять тисяч сімсот дев’яносто одна) грн. 28 коп. –пені, 257 (двісті п’ятдесят сім) 91 коп. –державного мита, 101 (сто одна) грн. 50 коп. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          В іншій частині в задоволенні первісного позову відмовити.

4.          В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

5.          Після вступу рішення в законну силу видати накази.

6.          Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття

Суддя                                                                                   І.Д. Кондратова