ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2008 р.

№ 15/134

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Губенко Н.М.

суддів

Барицької Т.Л.

Шевчук С.Р.

перевіривши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Національної академії наук України

на рішення

від

та на постанову

від

господарського суду Львівської області

13.05.2008

Львівського апеляційного господарського суду

01.07.2008

у справі

№ 15/134

за позовом

Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів "Трускавецьккурорт"

до

Національної академії наук України

про

усунення перешкод у користуванні майном і зобов'язання вчинити певні дії

в судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача Вдовичен О.О. (дов. №437 від 05.03.2008);

- відповідача Подлящук О.П. (дов. №17/1703-12 від 02.09.2008),

Розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 07.10.2008 № 02-12/434 змінено склад колегії суддів та сформовано колегію суддів Вищого господарського суду України у наступному складі: Губенко Н.М. –головуючий, Барицька Т.Л., Шевчук С.Р. –судді.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 13.05.2008, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 01.07.2008 у справі №15/134, позов Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів "Трускавецьккурорт" (надалі позивач) до Національної академії наук України (надалі відповідач) задоволено повністю; зобов'язано відповідача усунути перешкоди у користуванні майном позивача, а саме: частиною нежитлової будівлі спального корпусу №5 "Берізка" в м. Трускавці по вул. Бандери, 13 загальною площею 154.6 кв.м. шляхом передачі цього майна позивачу та 269,4 кв.м. шляхом зняття майна з балансу відповідача та передачі його позивачу; стягнуто на користь позивача 2 185,00 грн. державного мита, 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Судові рішення мотивовані тим, що: позивачу на праві власності належить нежитлова будівля корпусу №5 за адресою: м. Трускавець, вул. Бандери, 13 загальною площею 701,8 кв.м. (надалі спірне майно), що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.09.2003 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.09.2003 ВВА №349907, виданим Дрогобицьким державним комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки; частина спірного майна площею 269,4 кв.м. обліковується на балансі відповідача та була йому передана на підставі наказу Об'єднання Трускавецькурорт № 89 від 20.04.1991 та акту від 24.01.1991; договором від 06.12.1995 позивач та відповідач узгодили проведення відповідачем реконструкції спального корпусу №5 спірного майна, у зв'язку із чим на час реконструкції цей корпус було передано на баланс відповідача; рішенням господарського суду міста Києва від 30.04.2002 у справі №7/287 договір від 06.12.195 між сторонами було розірвано, і, відповідно, підстава, на якій відповідач отримав спірне майно на баланс відпала; рішенням господарського суду від 30.04.2002 встановлено, що спальний корпус №5 "Берізка" не є державним майном, а належить позивачу, тому відповідач не набув права власності на спірне майно та зобов'язаний його повернути позивачу; рішенням господарського суду Львівської області від 23.10-06.11.2003 у справі №1/474-17/277 між тими ж сторонами задоволено позов позивача та витребувано з чужого незаконного володіння відповідача частину спірної нежитлової будівлі площею 277,6 кв.м., а частину приміщення площею 154,6 кв.м. залишено у спільному користуванні сторін; позивач звертався неодноразово до відповідача з вимогою повернути майно, що свідчить про відмову від наданої раніше згоди на надання сервітуту, а з матеріалів справи вбачається, що відмова позивача від наданої раніше згоди відповідачу викликана необхідністю виконання ремонтних робіт та використання приміщення для господарської діяльності. Апеляційним господарським судом додатково встановлено, що матеріали справи не містять жодних документів на підтвердження доводів відповідача про те, що спірне майно належить до державної власності; залишення судовим рішенням у справі №1/474-17/277 на балансі відповідача частини спірного майна, а іншої частини у спільному користуванні позивача та відповідача не є підставою набуття відповідачем права власності на спірне майно.

Національна академія наук України, не погоджуючись із вищевказаними рішеннями судових інстанцій, звернулась до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позивачу у позові відмовити. В обґрунтування підстав касаційної скарги посилається на те, що факти, встановлені рішенням суду у справі №7/278, не можуть застосовуватись при розгляді даної справи, оскільки судом було надано оцінку всім обставинам справи лише щодо підстав для розірвання договору; судами не досліджено, що при розгляді справи №1/474-17/277 за позовом позивача, відповідач надав довідку про те, що останнім було виконано робіт на суму 825 858,00 грн., що підтверджує участь НАН України у витратах на будівництво (ремонту) будинку, з метою підтвердження свого права на користування та розпорядження спірним майном; оскільки при ремонті спірного майна відповідачем було витрачено державні кошти, а тому є правові підстави вважати частину будівлі спірного майна державним майном, виходячи із чого, судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального права та безпідставно не визнано, що частина спірного майна перейшла у державну власність; судами безпідставно не застосовано п. 9 Інформаційного листа Вищого арбітражного суду України "Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом"; крім того, під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції відповідачем було заявлено клопотання, залишене поза увагою суду, щодо строку позовної давності.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій у даній справі залишити без змін, вимоги касаційної скарги відповідача без задоволення.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 108 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Вищий господарський суд України прийшов до висновку, що оскаржувані судові рішення є такими, що відповідають даним вимогам, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

В статті 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи спірне майно, а саме: нежитлова будівля №13 по вул. Бандери у м. Трускавці, Львівської області площею 701,8 кв.м., належить позивачу на праві власності (свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія САА №706558, а.с. 9; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно –нежитлову будівлю №13 по вул. Бандери у м. Трускавці, Львівської області серії ВВА №349907).

Колегія суддів не може погодитися із твердженнями відповідача, що суди попередніх інстанцій, посилаючись як на доказ права власності позивача на спірне майно на наявне в матеріалах справи свідоцтво про право власності не врахували, що видане це свідоцтво ще до прийняття господарським судом Львівської області рішення у справі №1/474-17/277, оскільки по-перше, як встановлено судами предметом спору у справі №1/474-17/277 була не вимога визнати за позивачем право власності на спірне майно, а вимога витребувати з чужого незаконного володіння та передати позивачу спірне майно, по-друге, із свідоцтва про право власності на спірне майно не вбачається та судами не встановлено, що видане воно було на підставі судового рішення у справі №1/474-17/277. Підставою видачі свідоцтва про право власності було рішення міської ради №158 від 01.07.2003.

Суди попередніх інстанцій встановили, що спірне майно (корпус №5 санаторію "Берізка") було передано відповідачу на баланс згідно з наказом № 89 від 20.04.1991 Об'єднання Трускавецькурорт та акту від 24.01.1991, а в договорі від 06.12.1995 позивач та відповідач узгодили проведення відповідачем реконструкції спального корпусу №5 спірного майна, на час якої спірне майно передавалося відповідачу на баланс.

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.04.2002 у справі №7/287 за позовом позивача у даній справі, договір, укладений між позивачем та відповідачем 06.12.1995 було розірвано.

Рішенням господарського суду Львівської області від 23.10-06.11.2003 у справі №1/474-17/277 були задоволені вимоги позивача про витребування з чужого незаконного володіння відповідача частини санаторію "Берізка" площею 277,6 кв.м., та про залишення частини санаторію площею 269,4 кв.м. на балансі відповідача, а частини майна площею 154,6 кв.м. в спільному користуванні позивача та відповідача.

У Положенні (стандартів) бухгалтерського обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.03.1999 №87, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 21.06 1999 визначено, що баланс підприємства це звіт про фінансовий стан підприємства, який відображає на певну дату його активи, зобов'язання та власний капітал.

Баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (такої правової позиції притримується Верховний Суд України (постанова від 12.06.2007 у справі №4/793).

В додатку №1 до пункту 2.1. Тимчасового положення про реєстрацію права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 наведено перелік правовстановлювальних документів на нерухоме майно, серед яких відсутній такий правовстановлювальний документ як баланс підприємства, а тому ані перебування частини спірного майна на балансі відповідача, ані спільне користування позивачем та відповідачем частиною цього майна за рішенням суду у справі №1/474-17/277 не свідчать про набуття останнім на нього права власності.

Колегія суддів не може погодитися із доводами відповідача стосовно того, що оскільки ним виконувалися будівельні (ремонтні) роботи спірного майна за рахунок державних коштів на суму 825 858,00 грн., то відповідно є правові підстави вважати частину спірного майна державною власністю, оскільки відповідачем не надано правовстановлювальних документів, на підтвердження належності частини спірного майна до державної власності. До того ж, джерело фінансування (централізоване або власні кошти підприємства) є критерієм визначення законності володіння державним майном, а не критерієм визначення форми власності майна як державної (ч. 3 п. 7 роз'яснення ВАСУ "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з судовим захистом права державної власності" від 02.04.1994 №02-5/225); відповідно до ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони, а як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, при вирішенні господарської справи №7/287, господарським судом в мотивувальній частині рішення від 30.04.2002, яке набуло законної сили, досліджувався та був встановлений факт, що спірне майно –спальний корпус №5 санаторію "Берізка" не є державною власністю, а є власністю федерації профспілок України в особі ЗАТ "Трускавецькурорт".

Колегія суддів вважає, що господарський суд апеляційної інстанції правомірно не застосував до даних правовідносин термін позовної давності, враховуючи, що ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Заяву про застосування позовної давності у зв'язку з її пропущенням можна зробити на будь-якій стадії розгляду спору до винесення рішення судом першої інстанції, але не при апеляційному чи касаційному розгляді справи, а з матеріалів справи не вбачається, що така заява подавалася відповідачем в господарському суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстав заволоділа ним.

Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави або правова підстава відпала.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про обґрунтованість вимог позивача, а відтак, і їх задоволення; застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим ними обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни прийнятих у справі судових рішень.

Усі інші доводи відповідача, викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, їм дана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують зроблених судами висновків.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національної академії наук України залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Львівської області від 13.05.2008 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 01.07.2008 залишити без змін.

Головуючий                                                                       Н.М. Губенко

Судді:                                                                                 Т.Л. Барицька

С.Р. Шевчук