КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2008                                                                                           № 42/436

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Отрюха Б.В.

суддів:           Верховця А.А.

Тищенко А.І.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Пац В.О.– юр.

від відповідача - Матвієнко А.А. – заст.. дир..

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду м.Києва від 11.12.2007

у справі № 42/436 (Паламар П.І.)

за позовом                               Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до                                                   Державне комунальне підприємство "Київжитлотеплокомуненерго"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення боргу, неустойки, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов"язання, ціна позову 16173071,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 11.12.2007р. у справі №42/436 в задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою та просить його скасувати, оскільки вважає, що воно було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства та не відповідає дійсним обставинам справи.

У своїй апеляційній скарзі позивач зазначає, що 13.01.2004р. ДКП „Київжитлокомуненерго” здійснило останній платіж за зобов’язанням з договору №126 від 01.07.2000р., а 29.12.2006р. відповідачем було підписано Акт про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату 01.01.2005р. та не погашена станом на 29.12.2006р. Таким чином, на думку позивача, перебіг строку позовної давності за зобов’язанням по спірному договору починається заново 14.01.2004р. та 30.12.2006р., у зв’язку з чим судом першої інстанції при винесенні рішення було неправильно застосовано приписи ст.ст.256, 257 ЦК України.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, колегією встановлено наступне:

01.07.2000р. між сторонами у справі було укладено договір на поставку природного газу №126, згідно з яким позивач зобов’язався передати 1 липня 2000р. – 1 січня 2001р. відповідачу природний газ в об’ємі 144600000 м.куб. вартістю 27329400 грн., а останній – прийняти та оплатити вартість одержаного газу.

Відповідно до умов абз. 3 п.5.4 договору остаточний розрахунок за спожитий природний газ здійснює споживач не пізніше 31 січня 2001р.

Як вбачається з матеріалів, актів приймання-передачі природного газу від 31 липня, 31 серпня, 29 вересня, 31 жовтня, 30 листопада, 31 грудня 2000р., банківськими виписками стверджується факт передачі позивачем відповідачу природного газу за договором в обсязі 100435194 тис. м.куб. вартістю 18982251,67 грн., а також оплати відповідачем одержаного товару у розмірі 10246915,58 грн.

Відповідач доказів належної оплати отриманого від позивача природного газу суду не надав.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням встановленого абз.3 п.5.4 договору строку оплати, у позивача виникло право вимагати виконання зобов’язання з 01.01.2002р., а отже відповідно про порушення свого позивач дізнався або повинен був дізнатися не пізніше 1 лютого 2001р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 4 жовтня 2007р., тобто з пропуском встановленого ст.257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Здійснення відповідачем 13.01.2004р. платежу за спірним договором у розмірі 148945,34 грн. не свідчить про переривання строку позовної давності щодо заявлених у справі сум боргу, оскільки проведенням даного платежу відповідач підтвердив свій борг лише у сумі платежу, а саме 148945,34 грн., який цим платежем і погасив. Крім того, з моменту здійснення відповідачем зазначеного платежу станом на час звернення позивача до суду з позовом також минуло більше ніж три роки.

Посилання позивача на те, що строк позовної давності було перервано шляхом визнання відповідачем суми боргу під час укладання акту звірки взаємних розрахунків станом на 29 грудня 2006р. є безпідставними, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що акт про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату (1 січня 2005р.) та не погашена станом на 29 грудня 2006р. складався на виконання вимог ст.6 Закону України „Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу” з метою погашення заборгованості на умовах, визначених цим Законом.

Дії учасників розрахунків щодо підтвердження сум заборгованості врегульовані вищезазначеним Законом та Порядком підтвердження заборгованості, що виникла внаслідок неповних розрахунків за енергоносії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №191 від 22 лютого 2006р., які є спеціальними відносно положень ч.1 ст.264 ЦК України.

Таким чином, відповідач Актом №20 від 15.01.2007р., складеним комісією відповідно до норм зазначеного вище Закону, склавши при цьому акт про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату (1 січня 2005р.) та не погашена станом на 29 грудня 2006р., було списано заборгованість за договором №126 від 01.07.2000р. згідно з підпунктом „а” пункту 9.1.1. ст. 9 Закону України „Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу”.

Аналіз указаних нормативно-правових актів свідчить про те, що дія учасника розрахунків, спрямована на підтвердження сум заборгованості, не є такою, що перериває строк позовної давності, оскільки за наслідками погодження заборгованості відповідно до вимог ст. 9 Закону передбачено її списання у зв’язку з перебігом позовної давності.

З урахуванням викладеного та враховуючи те, що відповідач заявив про застосування строку позовної давності, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що у задоволенні позову відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України слід відмовити.

Враховуючи викладене, колегія приходить до висновку про те, що рішення господарського суду м. Києва від 11.12.2007р. є обґрунтованим та відповідає дійсним обставинам справи, а отже підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду м. Києва від 11.12.2007р. у справі №42/436 залишити без змін, а апеляційну скаргу Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” – без задоволення.

2. Матеріали справи №42/436 повернути Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Отрюх Б.В.

Судді                                                                                          Верховець А.А.

Тищенко А.І.