Господарський суд
Житомирської області
————————————————————————————————————————
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "22" серпня 2008 р.

Справа № 5/479

Господарський суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді

судді Брагіної Я.В.

судді

за участю представників сторін

від позивача Зайченко В.В., директор

від відповідача Степченко Н.В., директор

Розглянув справу за позовом Приватного підприємства "Ріел-Сервіс" (м. Житомир)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос" (м. Житомир)

про стягнення 65280,00 грн.

В судовому засіданні 21.08.08. оголошувалась перерва до 22.08.08.

Спір розглядався у більш тривалий термін у відповідності до ч.3 ст.69 ГПК України.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 65280грн. неустойки за продаж будівлі, що знаходилася в м. Житомирі, проспект Миру,15, яка належала на праві власності відповідачеві, без згоди позивача на підставі договору від 01.02.06.

Представник позивача в засіданні суду підтримав позовні вимоги. Пояснив, що відповідач уклав договір з позивачем, згідно якого останній зобов'язувався надати послуги з пошуку оптимального для відповідача потенційного покупця (третьої особи) на статутний капітал, власником якого є відповідач, що знаходиться в м. Житомирі, по проспекту Миру, 15. Позивач належним чином виконував свої обов'язки по договору, надсилав покупців, але відповідач не продав майно покупцям, які надсилались позивачем, а продав майно іншому покупцеві, хоча договором сторони передбачили без згоди позивача не укладати будь-які договори, в тому числі, спрямовані на відчудження об'єкту, який розташований за адресою: м. Житомир, проспект Миру, 15. Тому відповідно до умов п.8.5 договору від 01.02.06. відповідач повинен сплатити неустойку в розмірі 0,8% від комерційної вартості об'єкта, яка становить 65280,00грн., тобто ціну позову. Крім того, підтримав клопотання щодо забезпечення позову, надіслане до суду 14.08.08 та додаток до нього надісланий до суду 15.08.08.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що договір від 01.02.06. дійсно підписав, не читаючи його, хоча згідно статуту немав права розпоряджатися статутним фондом. Крім того, пояснив, що позивач не виконував умови договору, так як після укладення договору від 01.02.06. не надсилав покупців. Вважає, що договір є нікчемним. Приміщення, що знаходиться в м. Житомирі, проспект Миру, 15 було продано не директором, а рішенням загальних зборів відповідача. Проти заявленого клопотання щодо забезпечення позову заперечував.

Суд дослідив документи: договір б/н від 01.02.06., свідоцтва про державну реєстрацію, статути, установчий договір відповідача, свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення від 04.07.05., яке знаходиться за адресою м. Житомир, проспект Миру, 15, договори інформаційних послуг на придбання від 12.01.06. і від 29.03.06, акт прийому послуг від 12.01.06., інвентарну справу на будівлю, яка розташована в м. Житомирі, по проспекту Миру, 15, протоколи зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос", договір купівлі-продажу від 04.12.2007р. та інші.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

01.02.2006р. між сторонами був укладений договір без номера, згідно якого відповідач передає позивачеві виключні права на пошук, а останній надає відповідачеві комплексну послугу з пошуку оптимального для відповідача потенційного покупця (третьої особи) на статутний капітал (надалі Об'єкт), власником якого є відповідач, що знаходиться за адресою: м. Житомир, проспект Миру,15 (а.с.9-12).

Сторони погодили ціну об'єкту, що виставляється на продаж позивачем для відповідача, а саме: 8160000грн. (п.2.4 договору).

З метою належного виконання позивачем взятого на себе зобов'язання за даним договором останній здійснює заходи:

- проводить необхідні маркетингові дослідження кон'юктури відповідного сегменту ринку нерухомості,

- надає замовнику (на його вимогу) консультації та рекомендації щодо зовнішнього оформлення об'єкту з метою надання йому найбільш привабливого вигляду,

- здійснює вивчення попиту на нерухоме майно, яке за своїми характеристиками є подібними до об'єкту,

-здійснює підготовку документів, необхідних для укладання договору про відчудження об'єкту,

- використовує власну інформаційну базу даних, інформаційну базу даних УР-мережі, доступну позивачеві інформаційні бази даних інших агенств нерухомості, а також збирає додаткову інформацію про потенційних покупців об'єкту,

-проводить відповідну рекламну роботу, розміщує оголошення в найбільш ефективних засобах масової інформації та інші передбачені розділом третім договору від 01.02.06.

З врахуванням п.4.2 від 01.02.06., позивач зобов'язувався щомісяця інформувати відповідача про вжиті заходи щодо розміщення інформації про характеристики об'єкту, а також про понесені в зв'язку з цим витрати, про що складається звіт, який включається до звіту позивача про виконання його зобов'язання, який передається відповідачеві за актом прийому-передачі, в порядку встановленому цим договором. Після підписання сторонами акту прийому-передачі наданих за даним договором послуг позивач вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання за даним договором (п.5.3 договору).

Слід зазначити, що позивач не надав доказів, що підтверджували би належне виконання ним договору від 01.02.06, укладеного між сторонами, тобто актів виконаних послуг для відповідача чи звіту про виконані послуги, а відповідач стверджує, що позивачем договір не виконувався майже протягом двох років.

Згідно ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Суд не приймає як належні докази у справі, зокрема: договори інформаційних послуг на придбання від 12.01.06. і від 29.03.2006р., укладених між позивачем та третіми особами щодо належного виконання договору від 01.02.06, укладеного між сторонами, оскільки останні укладені без участі відповідача.

Як зазначив суд вище, сторони договором погодили, що підписаний сторонами акт прийому-передачі наданих за договором послуг свідчить про належне виконання договірних зобов'язань позивачем.

Не приймає як належний доказ по справі і надану позивачем заяву фізичної особи - Фоміних Сергія Петровича, оскільки підпис його не посвідчений.

Акт прийому послуг (додаток до договору) від 12.01.06, укладений між позивачем та Духовним Олександром Борисовичем теж не свідчить про належне виконання позивачем договору від 01.02.06., уладеного між сторонами, оскільки він не підписаний відповідачем (а.с.35).

Враховуючи вимоги п.6.3.2 - 6.3.3. договору від 01.02.06., укладеного між сторонами, після укладення зазначеного договору відповідач зобов'язувався не вступати в будь-які переговори із будь-яким потенційним покупцем (третьою особою) без участі або без згоди позивача, не укладати без участі або без згоди позивача з будь-яким потенційним покупцем (третьою особою ) об'єкту, запропонованим позивачем, або з будь-якою іншою третьою особою будь-які договори щодо об'єкту, в тому числі договори, спрямовані на його відчудження (а.с.11).

І у випадку невиконання або неналежного виконання відповідачем вимог п.6.3.2-6.3.3. договору від 01.02.06., останній зобов'язувався сплатити на користь позивача неустойку у розмірі 0,8% від комерційної вартості об'єкту відповідно до п.8.5 зазначеного договору (а.с.12), яка згідно розрахунку позивача становить 65280грн..

Дійсно, 04.12.2007р. відповідач продав об'єкт, який належав йому на праві власності, що знаходиться за адресою м. Житомир, проспект Миру,15 Товариству з обмеженою відповідальністю "Магазин №36" ЛТД, що підтверджується договором від 04.12.07.(а.с. 134-136).

Проте, суд відмовляє в задоволенні позову враховуючи наступне:

- Згідно приписів ст.13 та ст. 14 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст.316 ЦУ України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за с в о є ю волею, незалежно від волі і н ш и х осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України)

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України).

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.2 ст.319 ЦК України).

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.7 ст.319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи о б м е ж е н и й у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.321 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства виплиіває з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, зазначивши в п.6.3.2-6.3.3 обмеження відповідача щодо розпорядження своєю власністю, тобто не укладати договори щодо відчудження об'єкту без участі позивача та відповідальність за порушення зазначених пунктів договору п.8.5 є нікчемним правочином, оскільки зоборона щодо обмеження в здійсненні права власності встановлена ч.1 ст.321 ЦК України та і Конституцією України, про що суд зазначив вище.

А відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України).

Таким чином, суд приходить до висновку , що п.п. 3.3.2 -3.3.3 договору від 01.02.06, укладеного між сторонами щодо обмеження в здійсненні права власності відповідачем та п.8.5 зазначеного договору щодо відповідальності за порушення зазначених пунктів договору є нікчемним правочином і їх недійсність не потрібно визнавати судом.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 ЦК України).

Про те, що відповідач являється власником об'єкту, розташованого в м. Житомирі по проспекту Миру, 15 свідчить свідоцтво про право власності від 04.07.05. (а.с.33) та інвентаризаційна справа на зазначену будівлю, оглянута в судовому засіданні і не заперечується представниками сторін.

Тому, суд вважає, що власник - відповідач вправі був розпоряджатися - продати об'єкт, який знаходиться в м. Житомирі, по проспекту Мира,15 без участі позивача.

Крім того, із змісту договору не зрозуміло яка повинна бути участь позивача при укладенні договору купівлі-продажу об'єкту, що належить на праві власності відповідачеві та який документ повинен підтверджувати про таку участь позивача.

Згідно ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивач не довів ті обставини, на які посилався у позові.

Суд не приймає доводи позивача в частині погоджених позивачем п.6.3.2.-6.3.3 та п.8.5 договору, оскільки відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами, про що суд зазначав вище.

Крім того, суд відмовляє в задоволенні клопотання щодо забезпечення позову оскільки останнім не надано належних доказів, що підтверджували би заявлене клопотання, тобто якщо не вжити таких заходів, то буде неможливим чи утруднить виконання рішення. Крім того, відсутній зв'язок між зазначеним заходом забезпечення позовних вимог в частині накладення арешту на нежитлове приміщення відповідача і предметом позову, про що зазначається і в Роз'ясненні Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" від 23.08.94р. №02-5/611 з відповідними змінами та Інформаційному листі Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики забезпечення позову" №01-8/2776 від 12.12.06., оскільки предметом позову є стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за договором від 01.02.06., а позивач видами забезпечення позовних вимог обрав накладення арешту на нежитлове приміщення Товариства з обмеженою відповідальністю "Колос".

Також суд вважає, що ст.67 ГПК України, яка визначає заходи до забезпечення позову, відсутній такий вид забезпечення позовних вимог як накладення арешту на розрахункові рахунки відповідача, про що суд зазначав у ухвалі від 12.08.08. в даній справі.

Таким чином, суд відмовляє позивачу в забезпеченні позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Богунська,44, та розрахункові рахунки відповідача в зв'язку з необгрунтованістю та безпідставністю.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати покладаються на позивача.

На підставі ст.ст. 13,41 Конституції України, ст. 316, 317,319,321,203,215,217ЦК України, керуючись ст.ст. 33, 34 ,43, 44, 49, 66, 67, 82-85 ГПК України, господарський суд,

ласник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать з

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позову відмовити.

2. Відмовити позивачу в задоволенні клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Богунська,44, і розрахункові рахунки відповідача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання мотивованого рішення суду у відповідності до ст. 84 ГПК України.

Суддя

Брагіна Я.В.

Дата підписання рішення: 27.08.08.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - поз.

3- відп.