КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2008                                                                                           № 30/299

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Зеленіна В.О.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -

від відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ЗАТ "СК "Веско" в особі Запорізької філії

на рішення Господарського суду м.Києва від 11.01.2008

у справі № 30/299

за позовом                               ЗАТ "СК "Веско" в особі Запорізької філії

до                                                   Державна адміністрація залізничного транспорту України

третя особа відповідача           ВАТ "Запоріжтрансформатор"

третя особа позивача

про                                                  стягнення 100274,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 11.01.2008 р. у справі № 30/299 позов ЗАТ „СК „Веско” до ДАЗТ „Укрзалізниця” про стягнення 100274 грн. залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням позивач подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного господарського суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову

Представник відповідача проти вимог, викладених у апеляційній скарзі заперечував, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду м. Києва без змін.

Представник третьої особи в судове засідання не з’явився, причина суду не відома, враховуючи належне повідомлення про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути її у відсутність представника ВАТ „Запоріжтрансформатор”.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 27.06.06 між           ВАТ ”Запоріжтрансформатор” та ТОВ „Техпроміндустрія” укладений контракт № РР000852 на поставку трансформатора.

25.12.2006 ВАТ „Запоріжтрансформатор” та ЗАТ „ СК „Веско” був укладений договір страхування №444-г/06зп, згідно якого було застраховано трансформатор, вартість якого становить1208050,00дол.США,що складає 6100652,50 грн. під час його транспортування залізничним транспортом, умови поставки ОАР, ст.Аксарайська-2 Казахстанської залізниці.

04.01.2007 на залізничні станції „Лихая” було виявлено недостачу вантажу, у зв’язку із чим 29.01.07. до позивача, в особі Запорізької філії , надійшла заява на виплату страхового відшкодування.

Згідно платіжного доручення № 252 від 07.03.2007 , позивач перерахував третій особі страхове відшкодування в розмірі 100274 грн.

Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення в порядку регресу сум відшкодування до відповідача, але господарським судом у задоволенні позову відмовлено в зв’язку з тим, що „Укрзалізниця” не може вважатися ні „винною особою” чи „особою, відповідальною за заподіяний збиток” у розумінні ст. 452 Цивільного кодексу України і ст. 27 Закону України „Про страхування”, ані компетентним органом, уповноваженим здійснювати розгляд претензії позивача.

Заперечуючи проти рішення, позивач звертає увагу на те, що накладна № 46684557 укладена відповідно до Угоди про міжнародне вантажне сполучення, то застосовуватися повинні як норми національного законодавства, так і правила, визначені міжнародним договором (УМВС), тобто перевізник взяв зобов’язання не тільки доставити вантаж, але і його зберігання на всьому шляху слідування до видачі його одержувачу, таким чином до нього перейшло право вимоги на відшкодування шкоди; судом не вказана особа, яка є належним відповідачем у справі.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред’явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України „Про страхування” страхова компанія не позбавлена права зворотньої вимоги (регресу) до залізниці, але при визначенні обсягу відповідальності залізниці слід виходити з вимог ст.. 13 Закону України „Про транспорт” та Статуту залізниць, якими передбачено розмірі відповідальності, порядок і строки звернення з претензіями та позовами, що випливають з перевезень, умови з яких залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу і прострочки його доставки ( роз’яснення Президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.02, № 04-5/1429 від 18.11.03).

Згідно з параграфом 6 ст. 29 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення претензії пред’являються компетентним органам залізниць, перелік яких встановлено у додатку № 19 до Угоди. Під терміном „залізниця” Угода розуміє усі залізниці однієї держави. Додаток № 19 до Угоди визначає таким компетентним органом в Україні Головне комерційне управління Укрзалізниці. Водночас необхідно мати на увазі, що наведений у пункті 19 названого Додатка перелік претензій, які розглядаються цим компетентним органом, є вичерпаним. Отже, претензії та позови, які виникають з інших правових підстав, ніж зазначені у згаданому п.19 (зокрема, про стягнення в порядку регресу на підставі ст..27 Закону України „Про страхування” виплаченої страхувальником суми відшкодування за договором страхування у міжнародному перевезенні) мають пред’являтися та подаватися до відповідних залізниць, а не до органу, зазначеного у Додатку № 19 до Угоди.

Стаття 30 УМВС вказує на те, що право пред’явлення позову, на підставі договору перевезення, належить особі, яка має право пред’явлення претензії до залізниці, позов може бути пред’явлений тільки після заявлення претензії згідно ст. 29, яка в свою чергу встановлює лише дві категорії осіб яки мають на це право, а саме: вантажовідправник та вантажоодержувач.

Суд вважає, що Закон України „Про страхування” діє тільки на території України, а тому договір страхування не поширюється на міжнародні перевезення. Враховуючи, що договір перевезення укладався між залізницею та третьою особою, на думку суду претензії та позови, у випадку втрати вантажу повинна була пред’являти третя особа, крім того умовами договору обумовлено застосування правил УМВС.

Отже, до звернення до позивача про відшкодування страхової суми, третя особа повинна була звернутися з претензією до відповідача.

Щодо не залучення господарським судом до справи залізниці РФ, де виявлена втрата вантажу, то колегія суддів звертає увагу позивача на те, що залучення до справи іншого відповідача або заміна неналежного відповідача, відповідно до ст. 24 ГПК України є правом суду, а не обов’язком, а так як сторони не надали обґрунтування необхідності залучення іншої особи до справи то у суду не було підстав для здійснення таких заходів.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги , а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу ЗАТ „СК „Веско” залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 11.01.2008 року у справі № 30/299 залишити без змін.

2.          Матеріали справи повернути господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

18.04.08 (відправлено)