ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2008 р.

№ 40/303пд

Вищий господарський суд України в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. –головуючого,

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.,

розглянувши касаційну скаргу

ТОВ "Лідія-К"

на рішення

від 09.09.2008

у справі господарського суду Донецької області № 40/303пд

за позовом

ТОВ "Лідія-К"

до

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області

про

продовження строку дії договору оренди

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 09.09.2008 у справі № 40/303пд (суддя Підченко Ю.О.) відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідія-К" до Регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецької області вважати договір оренди № 202/97 від 06.06.1997 продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені ним раніше.

Рішення вмотивовано нормами ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. ст. 762, 763, 765 ЦК України, ст. ст. 55, 283, 284, 286, 287 ГК України з посиланням факти, встановлені під час розгляду адміністративної справи №22а-5067/08, що мають преюдиціальне значення у даній справі. Крім того, суд дійшов висновку, що позивач, виходячи з предмету позову, обрав неправильний спосіб захисту своїх прав.

ТОВ "Лідія-К" з рішенням місцевого господарського суду не згодне, в поданій касаційній скарзі просить його скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального (ст. ст. 237, 241, ч. 2 ст. 795 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 4, 22, 35, 43 ГПК України) законгодавства.

Представники сторін своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні касаційної інстанції не скористались.

Перевіривши у відкритому судовому засіданні повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 06.06.1997 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України в Донецькій області (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лідія -К" (орендар) укладено договір № 202/97 оренди нежитлового приміщення загальною площею 1203,6кв.м, яке розташоване за адресою: Донецька область, м. Горлівка, вул. Інтернаціональна і знаходиться на балансі ДП "Управління по гасінню, профілактиці териконів та рекультивації земель ВО "Артемвугілля" (п.1.1 договору), умови якого діють з 06.06.1997 по 06.06.2002 (п. 6.1 договору), після закінчення його строку орендар має переважне право на його продовження. За відсутністю заяв з боку сторін про зупинення або внесення до нього змін після його закінчення на протязі місяця, він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені ним раніше (п. 6.4 договору).

Додатковою угодою № 2 від 06.06.2002сторонами внесені зміни до договору, зокрема, щодо строку дії договору до 06.06.2007.

Судом першої інстанції також достеменно встановлено, що через два дні після закінчення строку договору Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області листом № 06-03-6872 від 08.06.2007 за підписом першого заступника начальника регіонального відділення Шейдіна З.М. повідомило позивача про закінчення строку дії договору та необхідність термінового повернення орендованого приміщення за актом приймання-передачі і з попередженням, що плата за користування державним майном буде нараховуватись до моменту підписання акту приймання-передачі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що повноваження посадової особи, яка підписала цей лист, підтверджені постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21.05.2008 під час розгляду адміністративної справи № 22а-5067/08, якою відмовлено в позові ТОВ "Лідія –К до Регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області і першого заступника Регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області Шейдіна З.М. про встановлення відсутності компетенції другого відповідача, отже, посилання скаржника на неврахування судом приписів норм ст. ст. 237, 241 Цивільного кодексу України щодо правил представництва, правомірно не прийняті до уваги судом першої інстанції.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди безпосередньо передбачені статтею 764 ЦК України, статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та опосередковано нормою частини четвертої статті 291 ГК України, згідно з якою правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.

Відповідно до статті 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Аналогічна норма міститься в частині другій статті 17 Закону про оренду, відповідно до якої у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому, такі заперечення мають бути висловлені ним як до закінчення терміну дій договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення цього строку.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Як вбачається з матеріалів справи, місцевим судом встановлено факт вчинення орендодавцем за договором заперечень проти продовження оренди з вимогою повернення об’єкту оренди.

Разом з тим, пунктом першим статті 285 ГК України передбачено, що орендар має переважне право перед іншими суб'єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що умови договору оренди на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо умов договору переважне право орендаря на укладення договору припиняється.

Аналогічні приписи, які спрямовані на захист інтересів наймодавця і базуються на принципі свободи договору, встановленому статтею 627 Цивільного кодексу України, містить норма ч. 3 ст. 777 цього Кодексу.

Наведене свідчить і про те, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив відсутніми підстави для застосування у даних правовідносинах переважного права позивача на продовження договору оренди.

Водночас, внесення позивачем платежів за користування орендованим майном після закінчення договору оренди, не можна розцінювати як автоматичну згоду орендодавця на пролонгацію договору оренди, оскільки позивач сплачував кошти за фактичне користування майном, про що і був попереджений листом орендодавця № 06-03-6872 від 08.06.2007, а прийняття цих платежів балансоутримувачем майна не є для орендодавця безумовною підставою продовження договору, термін дії якого закінчився.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та вважає доводи касаційної скарги такими, що не спростовують цих висновків, а спрямовані на переоцінку встановлених судом обставин справи.

Посилання скаржника на ненадання судом оцінки відсутності акту про повернення майна, що, на його думку, відповідно до ч. 2 ст. 795 ЦК України свідчить про неприпинення договору оренди, колегія суддів вважає хибними, адже, у розумінні даної норми оформлення акту про повернення майна наймодавцеві є завершальним моментом існування (погашення) прав і зобов’язань учасників договору, що становлять його зміст, отже, невиконання позивачем встановленого пунктом 4.1.4 договору зобов’язання по поверненню орендованого майна після припинення дії договору може бути підставою для притягнення його до відповідальності, тобто, тягне для нього негативні наслідки, а не переваги.

Наведене свідчить, що під час прийняття рішення у справі суд першої інстанції не припустився порушення або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Донецької області від 09.09.2008 у справі № 40/303пд залишити без змін.

Касаційну скаргу ТОВ "Лідія-К" залишити без задоволення.

Головуючий суддя К.В.Грейц

Судді           С.В.Бакуліна

О.І.Глос