Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2008 р. Справа № 41/06-08

Колегія суддів у складі:

головуючого–судді –Пушай В.І., суддів –Плужник О.В., Барбашової С.В.

при секретарі –Карпенко Ж.М.

за участю представників сторін:

позивача –Мартишко І.В.

відповідача –Селіна О.С.

прокурора –Лавриненко О.С.

розглянувши апеляційну скаргу подання заступника Військового прокурора Центрального регіону України, м.Київ (вх. № 1026Х/3-7) на рішення господарського суду Харківської області від 01.04.08 по справі № 41/06-08

за позовом заступника Військового прокурора Центрального регіону України, м.Київ в інтересах держави в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України

до СТГО «Південна залізниця», м.Харків

про стягнення збитків в розмірі 1112200,55 грн.,

встановила:

Заступник військового прокурора центрального регіону України звернувся до господарського суду України з позовом в інтересах держави в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України. Після зміни позовних вимог він прохає суд стягнути з відповідача - Статутного територіально-галузевого об'єднання „Південна залізниця" суму збитків в розмірі 1112200,55 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач зобов'язувався здійснити до 31.12.2005р. інвестування внутрішніх військ МВС України готовою будівельною продукцією (квартирами) в будинку № 2Б по вул. Білодубравна в м. Бровари Київської області, які повинні відповідати вимогам ДБН та Житлового кодексу України. Позивач вказує, що відповідач повинен був також передати йому документи на квартири, а саме копію акту приймальної Державної комісії про прийняття житла в експлуатацію, довідки бюро технічної інвентаризації про фактичні обсяги збудованого житла і відповідні документи на право власності на житло.

Позивач вказує, що в акті прийому-передачі (датований 2002 роком) квартир в будинку № 2Б по вул. Білодубравній в м. Бровари Київської області, який підписаний позивачем та відповідачем, вказано, що відповідач передає, а позивач приймає 12 квартир в цьому будинку, загальною площею 687,78 м2. Однак, за ствердженням позивача, квартири №№ 25, 27, 33, 35 та № 36 по вул. Білодубравна, 2Б в м. Бровари Київської області не були фактично передані Головному управлінню внутрішніх військ МВС України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.04.2008 р. по справі № 41/06-08 (Головуючий-суддя –Мамалуй О.О., судді –Яризько В.О., Жельне С.Ч.) відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Рішення мотивоване з тих підстав, що відповідно до положень постанови КМУ від 27.04.1998 року №568 (що діяла до 2005 року), замовник інвестицій після передачі інвестицій надає інвестору довідку про фактично здійснені інвестиції на будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей. Той факт, що позивач видав відповідачу таку довідку №505 за грудень 2002 року, в якій прямо зазначено про фактичне використання інвестицій на будівництво 12 квартир по вулиці Білодубравна, 2 «Б»у м. Бровари Київської області, спростовує ствердження позивача про те, що квартири він отримав не повному обсязі. Таким чином, позивачем не надано доказів безперервного зв’язку передачі зобов’язань до відповідача, а також не надано доказів, які б довели факт виникнення зобов’язань відповідача з інвестування житла по вулиці Білодубравна,2-Б у м. Бровари Київської області, підстави та момент виникнення цих зобов’язань; факт неотримання квартир позивачем в повному обсязі ним не доведений.

Заступник Військового прокурора Центрального регіону України, який діє в інтересах держави в особі Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України з рішенням суду першої інстанції не погоджується, подав апеляційне подання в якому просить рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі, апелянт вказує на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. До того ж, апелянт зазначає, що при винесенні рішення суду першої інстанції були не в повному обсязі з’ясовані всі обставини справи. Зокрема, суд, приймаючи рішення не дослідив Реєстр підприємств, який планує інвестування коштів у будівництво житла для військовослужбовців внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, угоди, які відповідають чинному законодавству.

В той же час суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що регіон інвестування за договором № 43 (вул. Тролейбусна м. Львів) автоматично передається наступним інвесторам.

На думку апелянта порушення судом першої інстанції норм матеріального права полягає у тому, що відповідно до предмету договорів № 272 від 04.09.2001 (ГУВВ МВС України - ДПМН «Дружба» - ВО «Зоря», ДП «Вільногірський державний горнометалургійний комбінат»), а також договору № 242 від 02.06.2001 (ГУВВ МВС України -ДПМН «Дружба»- ВАТ Київський Холодокомбінат № 2, які є продовженням договору №43 від 12.03.1997р. (Національна гвардія України ДПМН «Дружба») є участь інвестора в будівництві житлових будинків в мікрорайоні вул. Тролейбусній в м. Львові.

Суд, також безпідставно вважає, що зобов'язання з інвестування квартирами по вул. Білодубравна, 2Б у м. Бровари Київської області ніяк не можуть витікати саме з договору № 43 від 12.03.1997 - цей договір стосується фінансування будівництва у м. Львові.

Фактично ж з договором № 43 від 12.03.1997р. та додаткової угоди до нього № 72 від 12.05.1998 р. виникають зобов'язання інвесторів здійснити інвестування будівництва житла для замовника в обмін на зменшення податкового зобов'язання на суму інвестицій.

Конкретний регіон інвестування узгоджувався іншими документами. Регіон інвестування пропонувався замовником інвестору, враховуючи наявність недобудованого житла і зацікавленість замовника у житлі в цьому регіоні.

Під час слухання справи позивачем було надано суду додаткове пояснення № 5/831 від 31.03.2008 р. по справі. На виконання пункту 22.3 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»Кабінетом Міністрів України 27.04.1998 р. було прийнято постанову № 568 від 27.04.1998р. «Про методологію визначення цін і процедури зменшення податкових зобов'язань платників податку на прибуток підприємств на суму вартості матеріальних активів, що інвестуються ними у будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей, і порядок використання коштів, що спрямовуються на будівництво такого житла, та здійснення бюджетного контролю за їх цільовим використанням»(Далі - Методологія).

Пунктом 10 Методології визначено, «що замовники у двотижневий термін після затвердження цього документу проводять аналіз інвестиційних угод, укладених з інвесторами до 1 липня 1997 року, складають і затверджують реєстр угод, які відповідають вимогам пункту 22.3 Закону, у розрізі регіонів та з визначенням конкретних інвесторів (додаток 5)».

Пункт 11 зазначає «реєстри і програми, зазначені в пункті 10, надсилаються замовниками державним податковим адміністраціям в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, які визначають загальну суму по регіонах і подають для узагальнення дані до Державної податкової адміністрації та Головного управління Державного казначейства».

На виконання цієї вимоги Головним управлінням внутрішніх військ МВС України 25.12.2002 р. було надіслано до Державної податкової адміністрації у Харківській області лист за № 3/23/1-791, яким був супроводжений реєстр підприємств, які планують інвестування коштів у будівництво житла для військовослужбовців внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, угоди яких відповідають вимогам чинного законодавства. Реєстр згідно із додатком 5 Методології має графу «регіон інвестування».

Не дослідивши даного реєстру та зазначеної Методології, суд безпідставно визначив, що регіон інвестування за договором № 43 (вул. Тролейбусна м. Львів) автоматично передається наступним інвесторам.

Це не відповідає дійсності так, як кожний інвестор (ДПМН «Дружба», ВО «Зоря», ДП «Вільногірський державний горнометалургійний комбінат», Південна залізниця) пропонували свої регіони інвестування. Це відображено в «Реєстрі підприємств, які планують інвестування коштів у будівництво житла для військовослужбовців внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, угоди яких відповідають вимогам чинного законодавства».

Реєстр має графу "регіон інвестування" це:

м. Київ та обл.;

м. Полтава та обл.;

м. Кривий Ріг;

Вінницька обл.; були запропоновані позивачу відповідачем, на що Головне управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України дало згоду.

Цей документ (Реєстр) є доказом, який доводить факт виникнення зобов'язань відповідача з інвестування житла у м. Бровари Київської області.

Крім того, відповідач в судовому засіданні не заперечував того, що він мав зобов'язання перед позивачем з інвестування житла по регіонам, що вказані у Реєстрі, в тому числі і у м. Бровари Київської області.

Щодо виконання відповідачем зазначеного зобов'язання свідчить акт прийому передачі б/н 2002 р. загальної площі по вул. Білодубравна, 2Б у м. Бровари Київської області.

Проте, всупереч вимогам п.8 договору № 127 від 17.12.2002 р. відповідач не передав позивачу правовстановлюючу документацію на житло, тобто свої зобов'язання виконав неналежним чином. Внаслідок цього квартири №№ 25, 27, 33, 35, 36 вул. Білодубравна, 2Б у м. Бровари Київської області не були фактично передані Головному управлінню внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, чим позивачу спричинені збитки.

Факт не отримання квартири підтверджує лист № 2/15/1573 від 08.08.2007 р. Броварської міської ради Київської області, в якому зазначено, що при введенні будинку в експлуатацію в переліку інвесторів на вказані квартири була зазначена Служба безпеки України.

Таким чином, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не приділив належної уваги додатковому поясненню (реєстру), а висновки суду викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.

В той же час судом першої інстанції порушені вимоги ст. ст. 610, 611 та 623 ЦК України щодо відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань.

Так, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідною умовою є наявність складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи; шкідливого результату такої поведінки; причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду.

Під шкодою слід розуміти зменшення або втрату певного особистого чи майнового блага. Шкода може відшкодовуватися у вигляді відшкодування збитків.

Зазначений висновок має підтвердження у роз'ясненні Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 року № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" згідно якого при вирішенні спорів про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладання на винну особу зазначеної майнової відповідальності.

Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка заподіяла шкоду, і самою шкодою.

Порушення норм процесуального права полягає у тому, що суд виніс рішення на користь особи, яка не є стороною у справі.

Так, відповідачем у справі є Південна залізниця тоді, як в описовій частині рішення є Статутне територіально-галузеве об'єднання «Південна залізниця».

Відповідач вважає рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач, в підтвердження своїх доводів надав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, яке ґрунтується на наданих сторонами доказами. До того ж, відповідач посилається на те, що позивачем не доведено завданої йому Південною залізницею матеріальної шкоди.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст.101 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення місцевого суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставою для скасування або зміни рішення є невиконання або невірне застосування вимог передбачених зазначеною статтею. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено місцевим господарським судом, позовні вимоги ґрунтуються на тому, що на виконання пункту 22.3 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»Кабінетом Міністрів України 27.04.1998 р. було прийнято постанову № 568 від 27.04.1998р. «Про методологію визначення цін і процедури зменшення податкових зобов'язань платників податку на прибуток підприємств на суму вартості матеріальних активів, що інвестуються ними у будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей, і порядок використання коштів, що спрямовуються на будівництво такого житла, та здійснення бюджетного контролю за їх цільовим використанням»(Далі - Методологія).

Пунктом 10 Методології визначено, «що замовники у двотижневий термін після затвердження цього документу проводять аналіз інвестиційних угод, укладених з інвесторами до 1 липня 1997 року, складають і затверджують реєстр угод, які відповідають вимогам пункту 22.3 Закону, у розрізі регіонів та з визначенням конкретних інвесторів (додаток 5)».

Пункт 11 зазначає «реєстри і програми, зазначені в пункті 10, надсилаються замовниками державним податковим адміністраціям в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, які визначають загальну суму по регіонах і подають для узагальнення дані до Державної податкової адміністрації та Головного управління Державного казначейства».

На виконання цієї вимоги Головним управлінням внутрішніх військ МВС України 25.12.2002 р. було надіслано до Державної податкової адміністрації у Харківській області лист за № 3/23/1-791, яким був супроводжений реєстр підприємств, які планують інвестування коштів у будівництво житла для військовослужбовців внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, угоди яких відповідають вимогам чинного законодавства. Реєстр згідно із додатком 5 Методології має графу «регіон інвестування». На підставі зазначених нормативних документів були укладені відповідні договори про інвестування будівництва у тому числі будівництво будинку № 2Б по вул. Білодубравній в м. Бровари Київської області.

Апелянт зазначає, що всупереч вимогам п.8 договору № 127 від 17.12.2002 р. відповідач не передав позивачу правовстановлюючу документацію на житло, тобто свої зобов'язання виконав неналежним чином. Внаслідок цього квартири №№ 25, 27, 33, 35, 36 вул. Білодубравна, 2Б у м. Бровари Київської області не були фактично передані Головному управлінню внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, чим позивачу спричинені збитки суму 1112200,55 грн., тобто вартості недотриманих квартир.

Також, як зазначає апелянт, судом першої інстанції при розгляді справи порушені вимоги ст. ст. 610, 611 та 623 ЦК України щодо відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань.

Розглянувши матеріали справи і додані до неї докази, судова колегія вважає, що саме надані до справи позивачем докази підтверджують необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Виконання відповідачем зобов'язань за договорами №127 та 127/1 від 17.12.2002 року щодо інвестування будівництва у повному обсязі підтверджене позивачем, шляхом видачі ним довідки встановленої форми для звільнення відповідача від сплати податку на прибуток на загальну суму 8 816 541, 47 грн.

Виконання відповідачем обов’язків підтверджено також шляхом підписання позивачем акту прийому-передачі квартир в будинку № 2Б по вул. Білодубравній в м. Бровари Київської області, в якому зазначено, що відповідач передає, а позивач приймає 12 квартир в цьому будинку, загальною площею 687,78 м2.

На підставі саме наданих позивачем вищезазначених документів, посилання позивача (скаржника) на те, що невиконання умов п.8 договору № 127 від 17.12.2002 р. щодо передачі правовстановлюючих документації на житло, стало причиною неотримання квартир №№ 25, 27, 33, 35, 36 вул. Білодубравна, 2Б у м.Бровари Київської, необґрунтоване.

На запитання судової колегії, яким чином без передання відповідачем документації, що передбачена п.8 договору № 127 від 17.12.2002 р., були отримані сім із дванадцяти квартир переданих за підписаним сторонами актом прийому-передачі квартир в будинку № 2Б по вул. Білодубравній в м. Бровари Київської області, представники апелянта обґрунтованих пояснень не надали.

Крім того, позивачем до матеріалів справи не надано жодних доказів передання відповідачу функцій замовника будівництва квартир в будинку № 2Б по вул. Білодубравній в м. Бровари Київської області. На запитання судової колегії хто є замовником будівництва квартир в будинку № 2Б по вул. Білодубравній в м.Бровари Київської області, представником апелянта (позивача) надане пояснення про те, що замовником будівництва до приймання будинку до експлуатації залишився позивач.

Відповідно до п.2 Методології визначення цін і процедури зменшення податкових зобов'язань платників податку на прибуток підприємств на суму вартості матеріальних активів, що інвестуються ними у будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей, і порядку використання коштів, що спрямовуються на будівництво такого житла, та здійснення бюджетного контролю за їх цільовим використанням (в подальшому Методологія), затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1998 р. №568, на яку посилається апелянт в апеляційній скарзі, інвестори - це платники податку на прибуток підприємств, які до 1.07.1997 року уклали із замовниками угоди (договори) про інвестування будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей, що мають право на отримання житла відповідно до законодавства (далі - інвестиційні угоди), за якими на 1 липня 1997 р. проведено фактичні витрати шляхом використання коштів, векселів і передачі активів, та отримали від замовників довідки про фактично здійснені інвестиції та ті платники податку на прибуток підприємств, яким передано право на виконання зазначених угод (договорів).

Тобто, зобов'язання інвестора полягає у здійсненні інвестицій у будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей. Згідно з п.2 Методології інвестування повинно здійснюватись шляхом використання коштів, векселів і передачі активів та отримання від замовників довідки про фактично здійснені інвестиції.

Покладання ж на інвестора функцій забудовника, замовника чи іншого суб'єкта, до кола обов'язків та повноважень якого входили б участь у прийманні об'єкту будівництва, взаємовідносини з бюро технічної інвентаризації чи органами місцевого самоврядування з питань прийняття зведеного житла в експлуатацію та надання документів на право власності діючим законодавством не передбачене.

Відповідно до примітки додатку 2 до постанови КМ України від 27.04.1998 року №569 довідка про цільове використання інвестицій на будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей видається Замовником Інвестору після фактичної передачі інвестицій. Функції щодо передачі позивачу (який був замовником будівництва) документів на власність, акту приймання будівлі приймальною комісією чи довідки БТІ жодним нормативним документом не передбачені, а їх виконання можливе було б лише за умови передачі апелянтом (позивачем) відповідачу функцій замовника будівництва.

Відповідно до п.3.1.7 Положення про замовника-забудовника (єдиного замовника, дирекцію підприємства, яке будується) і технічний нагляд, затвердженого постановою №16 від 02.02.1988 року Державного будівельного комітету СРСР саме замовник-забудовник передає після приймання державною приймальною комісією (приймальною комісією) закінчені будівництвом об'єкти експлуатуючим організаціям, а також проектно-кошторисну і технічну документацію, розроблену до початку і в процесі будівництва, акти робочої, приймальної і державної приймальної комісій з усіма додатками.

Порядок здачі об'єктів будівництва на дату здачі будинку, в якому знаходяться спірні квартири, регламентувався ДБН А.3.1-3-94, затвердженим наказом Держкоммістобудування України від 05.10.1994 р. №94, який визначив порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державної власності.

Пред'явлення об'єктів для прийняття в експлуатацію робочим комісіям та державним приймальним комісіям, порядок призначення цих комісій, їх склад визначається замовником-забудовником. Замовником будівництва житла для військовослужбовців був позивач.

Тобто, сам позивач, як замовник (співзамовник або дольовик у будівництві) житла, повинен був здійснювати технічний нагляд по проведенню робіт сплачених (інвестованих) відповідачем, приймати участь у прийнятті в експлуатацію закінченого будівництвом будинку № 2Б по вул. Білодубравній в м. Бровари Київської області, а також приймати участь при розподілі (розподіляти) як замовник сплаченого та прийнятого до експлуатації житла пропорційно внесеним коштам на будівництво.

На підставі викладеного, лист №2/15/1573 від 08.08.2007 р. Броварської міської ради Київської області, на який посилається апелянт, стосовно того, що при введенні будинку в експлуатацію в переліку інвесторів на квартири №25, 27, 33, 35, 36 по вул. Білодубравній,2Б у м. Бровари інвестором вказаних квартир була вказана Служба безпеки України не спростовує виконання відповідачем зобов'язань з інвестування за договорами №№ 127 та 127/1 від 17.12.20002 року, оскільки виконання обов’язків, щодо інвестування зазначеного об’єкту підтверджено наданими самим же позивачем доказами і не заперечується ним.

На вимогу судової колегії відповідно до ухвали від 26.05.2008 року про надання відповідних пояснень та доказів надсилання вимоги виконкому про передачу про інвестованих (сплачених) квартир згідно довідки про проведене інвестування №505 за грудень 2002 року, апелянтом відповідного пояснення та доказів не надано.

Як обґрунтовано зазначає апелянт у своєму поданні, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідною умовою є наявність складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи; шкідливого результату такої поведінки; причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду.

З урахуванням викладеного ні позивачем ні апелянтом не доведений причинний зв’язок та вина відповідача у заподіянні шкоди (завданих збитках), як і фактичне завдання збитків з вини відповідача, у вигляді недоотримання п’яти із дванадцяти переданих відповідачем та прийнятих позивачем по акту приймання-передачі квартир.

На підставі викладеного, висновок господарського суду Харківської області в рішенні від 01.04.2008 року, що факт спричинення позивачу збитків відповідачем не є доведеним, відповідає фактичним обставинам справи, а доводи апелянта, з яких вони оскаржуються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. ст. 104, 105 ГПК України, судова колегія, -

постановила:

Рішення господарського суду Харківської області від 01.04.2008 р. по справі № 41/06-08 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя Пушай В.І.

судді Барбашова С.В.

Плужник О.В.

Повний текст постанови підписаний 26.06.2008 року.