ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2008 р.

№ 9/335-15/422

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Л.І. Рогач –головуючого

Н.О. Волковицької

С.В. Бакуліна

за участю представників:

позивача

Чижков В.А. –дов. № 328д від 25.06.2008р.

відповідача

Свидрик В. М. –дов. № 02-14/175 від 16.07.2008р.

третьої особи

Лихошерст С.В. –директор, протокол № 01/04 від 30.01.2004

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державної акціонерної компанії "Хліб України"

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від 09.04.2008р.

у справі

№ 9/335-15/422

господарського суду

м. Києва

за позовом

Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу"

до

Державної акціонерної компанії "Хліб України"

треті особи

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Маяк",

Черкаське ОДП ДАК "Хліб України"

про

стягнення 14 828, 19 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" звернулося до господарського суду з позовом до відповідача про стягнення боргу в сумі 14 828,19 грн., на підставі статей 519, 526, 530 Цивільного кодексу України та умов частини 2 пункту 2 Акту приймання-передачі дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р..

Позивач вважає, що відповідачем не виконано зобов’язання по своєчасному перерахуванню позивачу суми дебіторської заборгованості, сплаченої боржником (третьою особою) відповідачу після підписання розподільчого балансу та акту прийому-передачі заборгованості.

Відповідач заперечив проти позову, зазначивши, що згідно з пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003 № 690 відповідача повинен був забезпечити передачу позивачу непогашених за бюджетними позичками зобов’язань, тобто передбачалась передача позивачу абсолютно всієї заборгованості, без виключень. Передача заборгованості виникла в рамках адміністративних правовідносин, а не в процесі здійснення фінансово-господарської діяльності, а тому покладення на відповідача відповідальності згідно статті 519 Цивільного кодексу України є безпідставними.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Вищого господарського суду від 22.05.2007р. справу було направлено на новий розгляд з мотивів неповного встановлення істотних обставин справи, порушення статті 38 Господарського процесуального кодексу України щодо обов’язку суду витребувати необхідні докази у підприємств та організацій, незалежно від їх участі у справі.

Рішенням господарського суду м. Києва від 24.01.2008 року (суддя Хоменко М.Г.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судове рішення вмотивовано встановленими обставинами справи щодо зобов’язання, яке виникло між сторонами і яке засноване на адміністративному акті, а саме на постанові Кабінету Міністрів України від 15.05.2003 № 690 "Про утворення Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу", а не на положеннях цивільного законодавства, що регулюють уступку прав вимоги.

Таке рішення місцевого господарського суду обґрунтовується тим, що позивачем не доведено та не надано належних доказів того, що дебіторська заборгованість СТОВ "Маяк" в розмірі 14 828, 19 грн. була перерахована на користь ДАК "Хліб України".

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.04.2008р. (судді: Кондес Л.О., Куровський С.В., Михальська Ю.Б.) рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено в повному обсязі; стягнено з ДАК "Хліб України на користь Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" 14 828, 19 грн. боргу та судові витрати.

Постанова суду обґрунтовується тим, що предметом даного позову є стягнення з відповідача грошового зобов’язання - суми дебіторської заборгованості, яка виникла у Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Маяк" за поставлені матеріальні цінності згідно постанови КМУ від 24.01.1998 р. № 77 в сумі 14 828,19 грн., була передана позивачу за актом приймання-передачі від 31.07.2003 р. згідно розподільчого балансу на підставі постанови КМУ № 690 від 15.05.2003 р. та яка не була перерахована відповідачем позивачу відповідно до його зобов’язань згідно пункту 2 акту приймання-передачі у зв’язку з проведенням розрахунків дебітора (третьої особи) з відповідачем.

Згідно частини 2 пункту 2 акту приймання –передачі дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003 в разі виявлення факту проведення повного або часткового розрахунку дебіторів з відповідачем, що зменшує суму дебіторської заборгованості, переданої позивачу за розподільчим балансом, відповідач зобов’язаний перерахувати протягом трьох банківських днів отримані суми на рахунок позивача.

Не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, до Вищого господарського суду України звернулася Державна акціонерна компанія "Хліб України" з касаційною скаргою, в якій просить постанову у даній справі скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме статті 519 Цивільного кодексу України, пункту 4 статті 59 Господарського кодексу України, статей 33-36 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник вважає, що апеляційний суд в обґрунтування оскаржуваної постанови помилково визначає ДАК "Хліб України" як цедента у договорі уступки права вимоги, хибно вказуючи, що між сторонами існують договірні правовідносини і при цьому посилається на статтю 519 Цивільного кодексу України.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу; та усно в судовому засіданні заперечив її доводи, вказавши на законність та обґрунтованість судових рішень.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.05.2003 р. № 690 "Про утворення державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" шляхом виділення зі складу Державної акціонерної компанії "Хліб України" утворено позивача –Державне підприємство "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" та віднесено його до сфери управління Міністерства аграрної політики України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій на виконання пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003 р. № 690 між позивачем та відповідачем підписано акт приймання-передачі дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003 р., який погоджений протоколом № 5 від 02.09.2003р. урядової комісії з реструктуризації ДАК "Хліб України", відповідно до яких до позивача переходить право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.1998 р. № 77.

В тому числі, до позивача перейшло право вимоги до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Маяк" на суму 32 383, 26 грн., по розподільчому балансу дебіторської заборгованості, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.1998 № 77.

В процесі стягнення заборгованості позивачем встановлено, що боржник частково розрахувався з відповідачем за отримані згідно постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.1998 р. № 77 матеріальні цінності на суму 14 828,19 грн.

Апеляційним господарським судом також встановлено, що факт проведення розрахунків підтверджується платіжним дорученням від 29.12.2003 р. № 529 на суму 2 094,35 грн., платіжним дорученням від 12.09.2003 р. № 355 на суму 1 000 грн., банківською випискою від 09.12.2003 р., в якій зазначено, що 09.12.2003 р. –11 733,84 грн. було перераховано на Повіреного ДАК "Хліб України" –Черкаське ОДП ДАК "Хліб України".

Згідно частини 2 пункту 2 акту приймання-передачі дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р. в разі виявлення факту проведення повного або часткового розрахунку дебіторів з відповідачем, що зменшує суму дебіторської заборгованості, переданої позивачу за розподільчим балансом, відповідач зобов’язаний перерахувати протягом трьох банківських днів отримані суми на рахунок позивача.

Отже, апеляційним господарським судом встановлено, що відповідач повинен був перерахувати 14 828,19 грн. на рахунок позивача.

07.07.2006 р. позивач надіслав на адресу відповідача вимогу № 1205 про сплату боргу, однак доказів перерахування відповідачем коштів відповідно до пункту 2 Акту приймання-передачі на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003 № 690 суду не надано.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що незважаючи на те, що правовідносини між сторонами щодо передачі дебіторської заборгованості за розподільчим балансом виникли на підставі адміністративного акту –постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003 № 690 –вони є господарськими та до них застосовуються положення законодавства щодо передачі прав та обов’язків новоутвореній юридичній особі при виділі на загальних підставах.

Відповідно до Цивільного кодексу Української РСР, яким регулювалися відносини сторін на час передачі дебіторської заборгованості, адміністративні акти є одним з джерел виникнення цивільних прав і обов’язків (стаття 4 Кодексу), тому факт проведення реорганізації на підставі адміністративного акту не впливає на права та обов’язки сторін щодо передачі дебіторської заборгованості і не надає відповідачу ніяких особливих підстав для звільнення його від відповідальності за неналежне виконання зобов’язань, що виникли у зв’язку з передачею дебіторської заборгованості позивачу.

Відтак положення пункту 2 акту приймання-передачі, складеного на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. № 690 є підставою для виникнення між сторонами відповідних зобов’язань, які підлягають виконанню за приписами статті 526 Цивільного кодексу та статті 193 Господарського кодексу.

Колегія суддів вважає, що апеляційний господарський суд обґрунтовано дійшов висновку, що предметом даного позову є стягнення з відповідача суми дебіторської заборгованості, яка виникла у сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Маяк" за поставлені матеріальні цінності згідно постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.1998 р. № 77 в сумі 14 828,19 грн., яка була передана позивачу за актом приймання-передачі від 31.07.2003 р. згідно розподільчого балансу на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 690 від 15.05.2003 р. та яка не була перерахована відповідачем позивачу відповідно до його зобов’язань згідно пункту 2 акту приймання-передачі у зв’язку з проведенням розрахунків дебітора (третя особа) з відповідачем.

Крім того, посилання відповідача на порушення та помилкове застосування апеляційним господарським судом статті 519 Цивільного кодексу України є безпідставним, оскільки апеляційний господарський суд не застосовував дану норму в обґрунтування своєї постанови.

Апеляційний господарський суд переглянув справу в повному обсязі відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України та перевірив викладені ним у апеляційній скарзі доводи щодо допущених місцевим господарським судом порушень норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 111 5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий та апеляційний господарські суди всебічно, повно та об’єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; належним чином проаналізували правовідносини, що виникли та існували між сторонами, та дійшли законних та обґрунтованих висновків за наслідками розгляду позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження, у зв’язку з чим підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає.

Як наслідок, прийнята апеляційним судом постанова відповідає вимогам статті 105 Господарського процесуального кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 29.12.76 р. "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 частини 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної акціонерної компанії "Хліб України" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.04.2008р. у справі № 9/335-15/422 господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий Л.Рогач

Судді : Н. Волковицька

С. Бакуліна