ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2008 р.

№ 32/73

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.

розглянула

касаційну скаргу

закритого акціонерного товариства "Донецьксталь" –металургійний завод" (далі –Товариство)

на постанову

Донецького апеляційного господарського суду

від

09.06.08

у справі

№ 32/73

господарського суду

Донецької області

за позовом

Товариства

до

державного підприємства "Донецька залізниця"

(далі –Залізниця),

третя особа:

спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м.Донецьку

(далі –Інспекція),

про

стягнення 12 461,01 грн.

В засіданнях взяли участь представники:

- позивача:

Тюріна О.В. (за дов. № 17/17-092 від 24.03.08);

- відповідача:

Петренко О.Г. (за дов. № Н-01/3451 від 07.11.05);

- третьої особи:

не з'явились.

Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 31.07.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 18.06.07 господарського суду Донецької області (суддя Сковородіна О.М.) позовні вимоги Товариства задоволено.

З Залізниці на користь Товариства стягнуто грошові кошти в сумі

12 461,01 грн., витрати по оплаті державного мита в сумі 124,61 грн. та

118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 25.09.07 Донецького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючий –Шевкова Т.А., судді –Діброва Г.І., Стойка О.В.) апеляційну скаргу Залізниці залишено без задоволення. Разом з тим, такою постановою було змінену мотивувальну частину рішенням від 18.06.07 господарського суду Донецької області, яке в цілому залишено без змін.

Постановою від 13.12.07 Вищого господарського суду України касаційну скаргу Залізниці було задоволено частково.

Рішення від 18.06.07 господарського суду Донецької області та постанову від 25.09.07 Донецького апеляційного господарського суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи рішенням від 26.02.08 господарського суду Донецької області (суддя Матюхін В.І.) позовні вимоги Товариства задоволено.

З Залізниці на користь Товариства стягнуто 12 461,01 грн. списаних коштів, 124,61 грн. витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Вказане рішення місцевого суду, прийняте під час нового розгляду справи, мотивовано тим, що Залізницею без достатніх правових підстав списано з особового рахунку Заводу спірну суму коштів.

Постановою від 09.06.08 Донецького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Акулової Н.В., суддів –Дзюби Н.В., Старовойтової Г.Я.) апеляційну скаргу Залізниці задоволено частково.

Рішення від 26.02.08 господарського суду Донецької області скасовано.

У задоволенні позовних вимог Товариства відмовлено.

З Товариства на користь Залізниці стягнуто 62,31 грн. витрат по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги.

При винесенні постанови апеляційний суд врахував, що згідно вимог чинного законодавства умовами застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків, є доведена наявність збитків кредитора, проте матеріалами справи наявність збитків не доведено, оскільки згідно наданих доказів спірна сума коштів була включена Товариством до податкового кредиту по декларації, та була повернута йому на підставі відповідного висновку, при цьому факт такого перерахування підтверджується витягом з облікової картки платника за відповідний період.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від 09.06.08 Донецького апеляційного господарського суду скасувати, а рішення від 26.02.08 господарського суду Донецької області залишити без змін.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. 1, ч. 4 ст. 119 Статуту залізниць України, ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Залізниця щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а оскаржену постанову – без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 17.06.04 між Товариством (Вантажовласник) та Залізницею було укладено договір № 192 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані Залізницею послуги (далі –Договір), предметом якого згідно з п. 1.1 є надання Залізницею Вантажовласнику послуг, пов’язаних з перевезенням вантажів та проведення розрахунків за ці послуги.

Судовими інстанціями встановлено, що для проведення розрахунків і обліку сплачених сум Залізниця відкрила для Вантажовласника особовий рахунок № 3916293 з присвоєнням коду № 1032.

Також, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що п. 3.1 Договору визначено, що розмір плати за користування вагонами і контейнерами, наданими на під'їзні колії, Вантажовласник сплачує згідно з Правилами користування вагонами і контейнерами, а відповідно до п. 3.2 Договору –Залізниця списує відповідні суми (провізну плату, додаткові збори, плату за користування вагонами і контейнерами, штрафи) на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами, контейнерами.

Разом з тим, встановлено, що у п. 3.3 Договору сторони передбачили, що Залізниця не пізніше третього робочого дня після списання надає Вантажовідправнику через станцію перелік списаних сум, а по закінченні кожного місяця Залізниця надає Вантажовласнику витяг з його особового рахунку і податкову накладну.

На підставі наданих сторонами доказів попередніми судовими інстанціями встановлено, що у листопаді 2006 року Залізницею були подані Товариству вагони власності Російської Федерації для здійснення вантажно-розвантажувальних робіт, облік часу перебування яких на під’їзній колії проводився станцією Донецьк Залізниці за відомостями плати за користування вагонами №№ 01111576, 02111583, 03111587, 04111594, 05111599, , 07111613, 08111618, 09111623, 10111644, 11111634, 12111639, 14111651, 15111662, 16111665, 17111672, 18111679, 19111686, 21111692, 2211168, 23111704, 24111713, 25111716, 28111730, 29111736, 30111741.

Водночас, встановлено, що зазначені відомості плати за користування вагонами були підписані Товариством із зауваженнями, а саме: Товариство заперечувало проти нарахування податку на додану вартість у розмірі 20% на плату за користування іновагонами та включення суми ПДВ у податкову накладну.

Проте, матеріалами справи підтверджено, що у листопаді 2006 року Залізниця за ТехПД-1 переліками №№ 283, 219, 228, 189, 238, 173, 212, 285, 184, 221, 210, 193, 178, 215, 188, 149 списала з особового рахунку Товариства

62 305,03 грн. плати за користування вагонами та 12 461,01грн. податку на додану вартість, нарахованого на дану суму.

Вважаючи, що своїми діями Залізниця спричинила йому збитки у зазначеній сумі, Товариство звернулось до суду з позовом у даній справі.

Разом з тим, вирішуючи спір по суті, місцевий та апеляційний суди встановили, що Залізниця надала Товариству на спірну суму податкові накладні №№ 12872/0011, 12873/0011, 502/11638, які були прийняті до податкового обліку. Водночас, встановлено, що плата за користування вагонами за листопад 2006 року, у тому числі і ПДВ, стягнення якого в якості збитків є предметом спору, включено Товариством до податкового кредиту по декларації за листопад 2006 року та задекларовано у загальній сумі (7 264 349,00 грн.) до відшкодування з бюджету. При цьому, встановлено, що сума відшкодування повернута Товариству на його рахунок на підставі висновку про суми відшкодування податку на додану вартість № від 29.01.07.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що ст. 908 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із ст.ст. 306, 307 Господарського кодексу України, встановлює, що загальні умови перевезення визначаються цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Пункт 17 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98 № 457 (далі Статут), встановлює, що перевезення вантажів залізничним транспортом організовується на договірних засадах. Форма договору про організацію перевезень вантажів встановлюється Правилами. Умови та порядок організації перевезення в усіх видах сполучення визначаються Правилами.

Правила розрахунків за перевезення вантажів (розділ 11 Правил перевезень) визначає, що безготівкові розрахунки за перевезення здійснюються на підставі договору, зразок якого наведено в додатку.

Отримані передоплатою від платника грошові кошти технологічний центр з оброблення перевізних документів (ТехПД) заносить на особовий рахунок платника і списує їх з рахунку в міру надходження розрахункових документів за здійснені перевезення і надані послуги. Списування грошових коштів з рахунку проводиться на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами і контейнерами.

У випадках, визначених чинним законодавством, на суми платежів і зборів, що підлягають сплаті, залізниця нараховує податок на додану вартість, який списує з особового рахунку платника.

Після закінчення звітного місяця ТехПД видає платнику виписку з особового рахунку і податкову накладну.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями та вбачається з правового аналізу матеріалів справи, суть спору між сторонами полягає в тому, що Залізниця на суми, зазначені у відомостях плати за користування вагонами, додатково та без погодження з Товариством нарахувала та утримала податок на додану вартість.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що окремого погодження на оплату податку на додану вартість (окрім узгодження вартості наданих Залізницею послуг) ані законодавство України, ані укладений між сторонами Договір не передбачають.

Правила користування вагонами і контейнерами, затверджені наказом Мінтрансу від 25.02.99 № 113 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 15.03.99 за № 165/3458, визначають порядок і умови користування вагонами і контейнерами: парку залізниць України, парку залізниць інших держав, а також власних (за час затримки на коліях залізниць загального користування).

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" у Залізниці виникли податкові зобов'язання, а у Товариства відповідно до п.п. 7.5.1 п. 7.5. ст. 7 вказаного Закону виникло право на податковий кредит. Отже, податкові накладні надали право Товариству на формування відповідно до Закону податкового кредиту.

Зазначені податкові накладні прийняті Товариством та Залізницею до податкового обліку і відповідно до ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" узгоджені з дня подання платником податку податкової декларації.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, Товариство отримало відшкодування спірної суми податку за рахунок Державного бюджету України.

З урахуванням наведеного та приписів ст.ст. 22, 614 Цивільного кодексу України колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що матеріалами справи доведено відсутність у Товариства збитків, а отже й підстав для покладення на Залізницю відповідальності за їх нанесення.

Таким чином, з урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Товариством в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судом не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, в силу приписів ст. 43 Господарського процесуального кодексу України здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги

ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судом апеляційної інстанції було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну відповідну правову оцінку та винесено постанову з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення її без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу закритого акціонерного товариства "Донецьксталь" –металургійний завод № 17/17-173юр. від 24.06.08 залишити без задоволення.

Постанову від 09.06.08 Донецького апеляційного господарського суду у справі № 32/73 господарського суду Донецької області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська