ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2008 р.

№ 46/56-2/105-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:

Добролюбової Т.В.

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши матеріали двох касаційних скарг

1)Державного комітету України з державного матеріального резерву

2) ВАТ “Сірогозький комбінат хлібопродуктів”

на постанову

Запорізького апеляційного господарського суду

від 29.07.08

у справі

№46/56-2/105-07

за позовом

Державного комітету України з державного матеріального резерву

до

за участю

ВАТ “Сірогозький комбінат хлібопродуктів”

Генеральної прокуратури України

про

Повернення матеріальних цінностей, стягнення 2252446,81 грн штрафу та 501585,96 грн пені

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Берладин В.В. –дов. від 12.01.08;

від відповідача: Бутенко Д.В. –дов. від 03.07.08;

від прокуратури: Савицька О.В. –посвідчення №231, прокурор відділу Генпрокуратури.

В судовому засіданні 20.11.08 оголошувалась перерва до 10 год. 50 хв. 27.11.08.

Державним комітетом України з державного матеріального резерву у січні 2006 року заявлений позов, з урахуванням змін, про повернення Відкритим акціонерним товариством “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” матеріальних цінностей держрезерву, які самовільно відчужені останнім, а саме: –пшениці 3 класу –499,9 тон, 4 класу –121,637 тон, 5 класу - 191,355 тон, 6 класу –2881,585 тон, ячменю 3 класу - 139,968 тон, проса 3 класу –45,4 тон, насіння соняшнику –39,864 тон та стягнення на користь Державного бюджету України 2252446,81 грн - штрафу, що становить 100% вартості цих матеріальних цінностей, 501585,96 грн - пені за період з 17.11.05 до 13.02.07. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на відповідальному зберіганні у відповідача знаходилися матеріальні цінності. В ході здійснення контрольної перевірки виявлено самовільне використання матеріальних цінностей державного резерву відповідачем, всупереч приписів статей 936, 942, 949 Цивільного кодексу України, статі 11 Закону України “Про державний матеріальний резерв”. Обґрунтовуючи вимоги в частині стягнення штрафу, позивач посилався на приписи статей 230, 231 Господарського кодексу України, пункти 10, 16 статті 14 Закону України “Про державний матеріальний резерв”. Окрім цього, позивач зазначав, що відповідно до положень статі 234 Господарського кодексу України, статей 949, 954 Цивільного кодексу України відповідач повинен відшкодувати нестачу матеріальних цінностей аналогічним товаром.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 24.04.07, прийнятим суддею Скобєлкіним С.В., в задоволенні позовних вимог відмовлено. Вмотивовуючи рішення, суд дійшов висновку про відсутність між сторонами у справі договірних відносин зі зберігання зерна. Місцевий суд виходив з того, що рішенням господарського суду міста Києва від 31.05.02 у справі №31/141 визнано недійсним договір від 01.08.1999 року про відповідальне зберігання зерна. В силу положень статті 59 Цивільного кодексу УРСР договір є недійсним з моменту його укладення, тобто з 01.08.1999. При цьому, суд встановив факт неодноразового звернення відповідача до Держкомрезерву з вимогою вивезти зерно, яка останнім залишена без задоволення. Водночас, місцевий суд виходив з того, що рішенням господарського суду міста Києва від 21.01.03 у справі №31/452 стягнуто з Держкомрезерву на користь ВАТ “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” 1211857,00 грн., що свідчить про набуття останнім статусу кредитора у відношенні до позивача. Суд також визнав, що відповідно до приписів статті 594 Цивільного кодексу України відповідач обґрунтовано використав своє право притримання зерна та, в подальшому, на підставі статі 597 названого Кодексу, реалізував його на публічних торгах. З огляду на встановлене, суд погодився з відповідачем і відчуження зерна самовільним не визнав.

Запорізький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Колодія Н.А. –головуючого, Кагітіної Л.П., Шевченко Т.М., постановою від 10.07.07, перевірене рішення у справі залишив без змін з тих же підстав, а апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву - без задоволення. При цьому, апеляційний суд спростував висновок суду першої інстанції про неодноразове звернення відповідача до Держкомрезерву з вимогою вивезти зерно, оскільки докази такого звернення в матеріалах справи відсутні.

За касаційною скаргою Державного комітету України з державного матеріального резерву Вищий господарський суд України переглянув оскаржувані судові акти та постановою від 25.10.07 скасував їх, а справу скерував на новий розгляд до суду першої інстанції. Постанова Вищого господарського суду України вмотивована тим, що судами попередніх інстанцій припущена неповнота судового дослідження та неперевірені і не отримали оцінки доводи позивача, зокрема, стосовно того, що документами, підтверджуючими наявність між сторонами договірних відносин є акти закладки матеріальних цінностей державного резерву, складені за формою Р-16.

При новому розгляді справи рішенням господарського суду Херсонської області від 11.03.08, прийнятим суддею Ємленіновою З.І., в задоволенні позовних вимог відмовлено. Вмотивовуючи рішення, суд дійшов висновків про відсутність між сторонами у справі договірних відносин зі зберігання зерна, про недоведеність позивачем факту передачі відповідачеві матеріальних цінностей держрезерву в асортименті та кількості, зазначених в позовній заяві. Господарський суд також визнав, що згідно приписів статті 594 Цивільного кодексу України відповідач обґрунтовано використав своє право притримання зерна та, в подальшому, на підставі статі 597 названого Кодексу, реалізував його на публічних торгах. З огляду на встановлене, суд погодився з відповідачем і відчуження зерна самовільним не визнав.

Запорізький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Антонік С.Г. –головуючого, Хуторного В.М., Яценко О.М., постановою від 29.07.08, перевірене рішення у справі скасував, апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву задовольнив частково. Позовні вимоги задовольнив в частині зобов’язання ВАТ “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” повернути Державному комітету України з державного матеріального резерву пшеницю 3 класу в кількості 499,9 тон, пшеницю 4 класу в кількості 121,637 тон, пшеницю 5 класу в кількості 160,907 тон, пшеницю 6 класу в кількості 107,488 тон, просо 3 класу в кількості 45,40 тон, насіння соняшнику в кількості 39,864 тон в строк до 01.12.08, стягнути з ВАТ “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” на користь Державного комітету України з державного матеріального резерву 656454,74 грн штрафу. Апеляційна інстанція, вмотивовуючи постанову, виходила з доведеності факту передачі відповідачеві матеріальних цінностей держрезерву, зокрема, пшениці 3, 4, 5, 6 класів, проса та соняшнику, що підтверджується приймальними актами форми Р-16, наявними в матеріалах справи. Судом також встановлено наявність між сторонами у справі договірних відносин зі зберігання зерна. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено з огляду на непідтвердження матеріалами справи факту здавання зернових на зберігання відповідачеві.

Державний комітет України з державного матеріального резерву звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, з урахуванням змін, в якій просить постанову у справі скасувати в частині відмови в задоволенні позову, як прийняту з порушенням норм матеріального і процесуального права, та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На думку заявника, судом порушені приписи статей 124, 129 Конституції України, статті 41, 154 ЦК УРСР та статей 11, 13, 937 Цивільного кодексу України, статей 42, 43, 34, 35, 43 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник вважає, що при прийнятті постанови у справі, судом помилково не було взято до уваги рішення господарського суду м. Києва від 21.01.03 у справі №31/452 і рішення господарського суду м. Києва від 23.05.06 у справі №31/179-42/142, якими було встановлено факт зберігання матеріальних цінностей держрезерву в кількості та асортименті, заявлених в позові, що є предметом розгляду у даній справі. Заявник посилається на те, що апеляційна інстанція надала оцінку лише приймальним актам Р-16, які підтверджують закладку матеріальних цінностей держрезерву на відповідальне зберігання відповідача. При цьому, поза увагою суду залишився факт самовільно відчужених матеріальних цінностей відповідачем.

Відкрите акціонерне товариство “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову у справі скасувати, як прийняту з порушенням норм матеріального та процесуального права, а рішення господарського суду залишити без змін. Скаржник, обґрунтовуючи свої вимоги, вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про наявність між сторонами договірних відносин, оскільки письмового договору не укладалось. При цьому, заявник посилається на порушення судом приписів статей 215, 937 Цивільного кодексу України, статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв", пункту 4 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 08.10.97 №1129, Інструкції про порядок ведення обліку й оформлення операцій з зерном і продуктами його перероблення на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах незалежно від форм власності і господарювання, затвердженої Наказом Міністерства аграрної політики України від 11.07.05 №310. Скаржник наголошує на тому, що не здійснював самовільного відчуження зерна, він обґрунтовано використав своє право притримання зерна та, в подальшому, реалізував його на публічних торгах, а відтак висновок апеляційного суду про зворотнє вважає хибним.

Від Державного комітету України з державного матеріального резерву відзив на касаційну скаргу ВАТ “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” судом не отримано.

Від Відкритого акціонерного товариства “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” відзив на касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву судом не отримано.

Від Генеральної прокуратури України відзивів на касаційні скарги судом не отримано.

Вищий Господарський суд України, заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В. і пояснення учасників процесу, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з обставин, встановлених у даній справі судами.

Господарськими судами попередніх інстанцій установлено та підтверджено матеріалами справи, що предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога Державного комітету України з державного матеріального резерву про відшкодування Відкритим акціонерним товариством “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” матеріальних цінностей держрезерву, самовільно відчужених останнім, а саме: –пшениці 3 класу –499,9 тон, 4 класу –121,637 тон, 5 класу - 191,355 тон, 6 класу –2881,585 тон, ячменю 3 класу - 139,968 тон, проса 3 класу –45,4 тон, насіння соняшнику –39,864 тон та стягнення на користь Державного бюджету України 2252446,81 грн - штрафу, 501585,96 грн –пені. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. При цьому, апеляційний суд встановив факт передачі відповідачеві пшениці 3, 4, 5, 6 класів, проса та соняшнику, що підтверджується приймальними актами форми Р-16. Відносини сторін, що виникають зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву регулюються Законом України „Про державний матеріальний резерв”, який є спеціальним і визначає загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження запасів державного матеріального резерву, та іншими актами. Відповідно до статті 1 Закону України “Про державний матеріальний резерв” державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. Водночас, статтею 2 названого Закону визначено, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву –це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника або одержувача без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву. Частиною 3 статті 4 Закону України “Про державний матеріальний резерв” унормовано, що запаси державного резерву незалежно від його місцезнаходження, є державною власністю і не підлягають відчуженню. Відповідно до статті 12 цього Закону, державний резерв матеріальних цінностей є недоторканним. Отже, відповідальний зберігач матеріальних цінностей державного резерву не є носієм права власності або права повного господарського відання на цінності державного резерву. Відповідно до пункту 10 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.97 №1129, матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку. Апеляційним судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що у 1999 році відбулась закладка продукції до Держкомрезерву на склад відповідача за актами форми Р-16. Згідно пунктів 2.1, 2.2 Інструкції "Про порядок оформлення операцій з хлібопродуктами держрезерву на пунктах відповідального зберігання, затвердженої Наказом Державного комітету України по матеріальних резервах від 27.03.1996 №41, закладка хлібопродуктів у держрезерв проводиться на підставі річних планів, затверджених Кабінетом Міністрів України, а також окремих рішень Кабінету Міністрів України за нарядами Мінсільгосппроду України. Закладення оформлюється складанням приймальних актів - зберігальних зобов'язань за установленою формою (додаток №1 Інструкції), якими є акт форми Р-16. В приймальному акті зазначається найменування і адреса відповідального зберігача, посада керівників та найменування підприємства, а також матеріально-відповідальної особи, які приймають у держрезерв матеріальні цінності із зазначенням їх найменування, виду, сорту, марки і інших показників, дати прийняття, кількості товару, ваги, їх ціни і суми. Крім цього, в актах форми Р-16 зазначаються якісні показники продукції та підстави для прийому. Такий акт надсилається у добовий строк Держкомрезерву. Судом апеляційної інстанції надано оцінку актам форми Р-16, за якою суд визнав надані акти належним доказом передачі зернових до державного матеріального резерву. Обов’язок зберігання відповідачем переданих йому матеріальних цінностей державного резерву виник з приписів Закону України “Про державний матеріальний резерв”. З огляду на це, висновок господарського суду першої інстанції про втрату спірним зерном статусу закладеного до держрезерву вірно визнаний апеляційним судом помилковим. Згідно статті 546 Цивільного кодексу України притримання є одним із видів забезпечення зобов’язання. Статтею 548 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов’язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до статті 594 названого Кодексу, кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові, або особі вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов’язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов’язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов’язання. Притриманням речі можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом. Проте, Закон України “Про державний матеріальний резерв” не містить положень, які передбачають право на притримання майна відповідальним зберігачем. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про самовільне відчуження відповідачем матеріальних цінностей держрезерву. При цьому, апеляційний суд оцінив надані позивачем акти приймання зерна форми Р-16 і врахував, що матеріалами справи підтверджується передача позивачем на зберігання відповідачеві пшениці 3 класу в кількості 499,9 тон, пшениці 4 класу в кількості 121,637 тон, пшениці 5 класу в кількості 160,907 тон, пшениці 6 класу в кількості 107,488 тон, проса 3 класу в кількості 45,40 тон, насіння соняшнику в кількості 39,864 тон. Разом з тим, апеляційна інстанція встановила, що доказів здавання ячменю матеріали справи не містять. Відповідно до частини 10 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" у разі незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву, в тому числі самовільного відчуження, з юридичних осіб, на відповідальному зберіганні яких перебувають ці цінності, стягується штрафу розмірі 100% вартості, виходячи з їх ринкової ціни на день виявлення факту самовільного відчуження, а також пеня з вартості відсутнього їх обсягу за кожний день до повного повернення матеріальних цінностей. Згідно з приписами частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України до юрисдикції касаційної інстанції не відноситься повторна оцінка доказів та встановлення обставин, відхилених господарським судом при розгляді спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів відзначає, що апеляційним господарським судом дана правильна юридична оцінка обставинам справи, порушень норм матеріального і процесуального права не вбачається, тому переглянута постанова відповідає чинному законодавству України та обставинам справи, а касаційні скарги Державного комітету України з державного матеріального резерву і Відкритого акціонерного товариства “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” залишаються без задоволення.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 108, 1115 , 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 29.07.08 у справі № 46/56-2/105-07 залишити без змін.

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” залишити без задоволення.

Головуючий суддя Т. Добролюбова

С у д д і Т. Гоголь

В.Швець