ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
698-166, факс 7-44-62
ПОСТАНОВА

"25"
березня 2008 р.
Справа № 17/98

м.
Чернігів
«25»березня 2008 року

Суддя Кушнір І.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні за участю:

Секретаря
судового засідання:  Чепурна О.В.

Представників
позивача: Керноз О.І. -провідний спеціаліст, довіреність № 41/1-8-9769п від
04.10.07р.

Відповідача:
не з'явився.

У
судовому засіданні присутня старший помічник Чернігівського транспортного
прокурора Булавко О.В., посвідчення  від
10.04.2007р.

матеріали
справи №17/98

За
ПОЗОВОМ: Чернігівського транспортного прокурора в інтересах держави в особі
Головної державної інспекції на автомобільному транспорті, представницький
орган - Територіальне управління Головної державної інспекції на автомобільному
транспорті в Чернігівській області

14000, м. Чернігів, вул. Пушкіна, 16

До
ВІДПОВІДАЧА: Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи  ОСОБА_1

АДРЕСА_1

Про
стягнення 1700 грн. штрафу

СУТЬ СПОРУ:

Чернігівським транспортним прокурором
в інтересах держави в особі Головної державної інспекції на автомобільному
транспорті заявлено позов про стягнення в доход державного бюджету з суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 1700 грн. штрафу,
застосованого до останньої на підставі постанови №038898 від 09.07.07р. про
застосування до суб'єкта підприємницької діяльності фінансових санкцій.

Ухвала про відкриття провадження в
адміністративній справі, повістка та додані до позовної заяви документи,
неодноразово надіслані Відповідачу за адресою: АДРЕСА_1, повернулися без
вручення адресату.

Згідно витягу з Єдиного державного
реєстратору юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 27.02.08р.
суб'єкт підприємницької діяльності -фізична особа  ОСОБА_1 на даний час зареєстрована  за адресою: АДРЕСА_1.

Таким
чином, процесуальні документи були направлені судом Відповідачу за місцем його
державної реєстрації.

За
таких обставин, судом вжито всіх можливих заходів для розшуку Відповідача, а
тому, суд вважає, що не перебування суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи  ОСОБА_1 за місцем її
державної реєстрації та, як наслідок, неможливість направлення в засідання
свого представника і ненадання відзиву, не перешкоджають розгляду справи по
суті.

Справа
розглядається за наявними матеріалами.

Заслухавши
Прокурора та представника Позивача, дослідивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ :

09
травня 2007р. державними інспекторами територіального управління
Головавтотрансінспекції в Київській області біля станції метро „Лісова” в м.
Києві на маршруті Київ-Чернігів
проведено перевірку транспортного засобу: автомобілю марки “Фольсваген”,
номерний знак НОМЕР_1, який на момент перевірки використовувався відповідачем.
Під час перевірки інспекторами було виявлене порушення, а саме: у водія
автомобілю була відсутня ліцензійна картка, договір із замовником транспортних
послуг та документ, що засвідчує сплату транспортних послуг, про що складений
акт №021367 перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний
транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним
транспортом від 09.05.07р.

Постановою
начальника територіального управління Головавтотрансінспекції в Чернігівській
області від 09.07.07р. №038898 про застосування до суб'єкта підприємницької
діяльності фінансових санкцій до відповідача застосовані фінансові санкції в
сумі 1700грн., які підлягали сплаті до державного бюджету України.

Основні
засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначаються Законом
України “Про автомобільний транспорт”. Відповідно до приписів даного Закону,
усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників,  що здійснюють автомобільні перевезення
пасажирів та вантажів на території України підлягають державному контролю, який
здійснюється Головною державною інспекцією на автомобільному транспорті як  урядовим органом  державного управління  з
питань  контролю  на автомобільному транспорті.

Згідно
п.п.1 п.4  Положення про Головну державну
інспекцію на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.09.04р. № 1190, Головавтотрансінспекція  здійснює
державний  контроль  за  додержанням  суб'єктами господарювання,  які
провадять  діяльність у сфері
автомобільного транспорту
загального  користування,  вимог
законодавства   про автомобільний  транспорт,
норм   та  стандартів,
що  регулюють організацію
перевезення  пасажирів і вантажів   автомобільним транспортом загального
користування. Отже, позивач у справі є суб'єктом владних повноважень.

В
силу п.п.1 п.5 Положення про територіальні органи Головної державної інспекції
на автомобільному транспорті, затвердженого наказом Міністерства транспорту і
зв'язку України від 14.12.05р. №888, зареєстрованого в Міністерстві юстиції
України 28.12.05р. за №1573/11853, територіальні органи Головної державної  інспекції на автомобільному транспорті в
областях здійснюють у відповідному регіоні державний контроль за виконанням
суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного
транспорту загального користування, правил перевезень пасажирів і вантажів;
дотримання вимог нормативно-правових актів, стандартів і норм, що регулюють
перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Таким
чином, суд приходить до висновку, що здійснюючи 09.05.07р. перевірку
відповідача з питань дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт
під час виконання перевезень пасажирів і вантажів, позивач діяв в межах наданих
йому повноважень.

Згідно
преамбули, засади організації та діяльності автомобільного транспорту в Україні
визначені Законом України «Про автомобільний транспорт» від 5 квітня 2001 року
N2344-III (далі Закон №2344).

Згідно ст.1 Закону №2344:

„Нерегулярні
пасажирські перевезення -перевезення пасажирів автобусом, замовленим юридичною
або фізичною особою з укладанням письмового договору на кожну послугу, в якому
визначають маршрут руху, дату та час перевезень, інші умови перевезень та форму
оплати послуги, або перевезення за власний кошт.”

Згідно
акту перевірки, в даному випадку Позивачем здійснювалися нерегулярні
пасажирські перевезення.

Відповідно
до ч.ч.1,3 ст.39 Закону №2344:

«Автомобільні
перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які
уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері
безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські
перевезення.

«Документи
для нерегулярних пасажирських перевезень:

· для автомобільного перевізника
-ліцензія, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах,
інші документи, передбачені законодавством України;

· для водія автобуса -посвідчення водія
відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, ліцензійна
картка, дорожній лист, договір із замовником транспортних послуг, документ, що
засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені
законодавством України.»

Згідно
ст.1 Закону №2344, ліцензійна картка транспортного засобу -документ, який
містить реєстраційні дані ліцензії та транспортного засобу.

Згідно
ст.60 Закону №2344, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до
автомобільних перевізників застосовуються санкції за: надання послуг з
перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких
визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста
неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно
до ч.4 ст.60 зазначеного Закону від імені центрального органу виконавчої  влади з питань автомобільного транспорту
розглядати справи про стягнення у вигляді штрафів за порушення, визначені у цій
статті, мають право посадові особи урядового органу державного управління з
питань контролю на автомобільному транспорті. При цьому порядок стягнення у
вигляді штрафу за порушення, та порядок оскарження і опротестування постанови
по справі про правопорушення визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно
п.29 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті,
затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006р. N1567:

„Копія
постанови видається не пізніше ніж протягом трьох днів після її винесення
уповноваженій особі суб'єкта господарювання під розписку чи надсилається рекомендованим
листом із повідомленням.”

На
виконання п.29 Порядку, копія постанови від 09.07.07р. надіслана рекомендованим
листом  за місцезнаходженням відповідача
та отримана ним 18.07.07р., що підтверджується поштовим повідомленням №550736
(копія поштового повідомлення в матеріалах справи).

Згідно
ч.1 ст.216 Господарського кодексу України від 16.01.03р., який набрав чинності
з 01.01.04р.:

“Учасники
господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за
правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до ст.217 даного Кодексу:

1. Господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові
наслідки.

2. У сфері господарювання застосовуються
такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.

3. Крім зазначених у частині другій цієї
статті господарських санкцій, до суб'єктів господарювання за порушення ними
правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські
санкції.

4. Господарські санкції застосовуються у
встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин,
а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого самоврядування.”

Згідно ст.238 Господарського кодексу України:

“За
порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими
органами державної влади або органами місцевого самоврядування
адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або
майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види
адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування
визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно
законами.”

Згідно ст.239 даного Кодексу:

“Органи
державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх
повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до
суб'єктів господарювання  такі
адміністративно-господарські санкції:

· вилучення прибутку (доходу);

· адміністративно-господарський штраф;

· стягнення зборів (обов'язкових
платежів);

· зупинення операцій за рахунками
суб'єктів господарювання;

· застосування антидемпінгових заходів;

· припинення експортно-імпортних
операцій;

· застосування індивідуального режиму
ліцензування;

· зупинення дії ліцензії (патенту) на
здійснення суб'єктом господарювання певних видів господарської діяльності;

· анулювання ліцензії (патенту) на
здійснення суб'єктом господарювання окремих видів господарської діяльності;

· обмеження або зупинення діяльності
суб'єкта господарювання;

· скасування державної реєстрації та
ліквідація суб'єкта господарювання;

· інші адміністративно-господарські
санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.»

Відповідно
до ч.ч.1, 2 ст.241 вищевказаного Кодексу:

“Адміністративно-господарський
штраф - це грошова сума, що сплачується суб'єктом господарювання до
відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення
господарської діяльності.

Перелік
порушень, за які з суб'єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок
його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини,
в яких допущено правопорушення.”

Штрафні санкції за порушення норм Закону
№2344 за своєю правовою природою є вищевказаними адміністративно-господарськими
санкціями.

Згідно
ст.250 Господарського кодексу України:

“Адміністративно-господарські
санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести
місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення
господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.”

Як
вбачається з акту перевірки, порушення Позивачем чинного законодавства
зафіксоване Відповідачем 09.05.07р., а постанова винесена Відповідачем
09.07.07р., тобто Відповідачем не порушено строк, передбачений ст.250
Господарського кодексу України.

Згідно п.28 вищевказаного Порядку
здійснення державного контролю на автомобільному транспорті:

«Фінансова
санкція повинна бути перерахована суб'єктом господарювання на зазначений у
постанові рахунок не пізніше ніж протягом п'ятнадцяти днів після отримання ним
копії постанови про застосування фінансових санкцій, про що повідомляється
орган державного контролю,  посадовою
особою якого винесено відповідну постанову.»

Враховуючи,
що матеріалами справи підтверджується факт вчинення відповідачем порушення, а
саме: здійснення автомобільних перевезень пасажирів без наявності у водія всіх
документів, визначених ст.39 Закону України ”Про автомобільний транспорт”,  відповідальність за яке передбачена ст.60
цього ж Закону,  на момент розгляду даної
справи постанова №038898 від 09.07.07р. в установленому законом порядку не
скасована, разом з тим відповідач доказів сплати штрафу не надав, суд приходить
до висновку, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.

При
вирішенні питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно
до ч.4 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких
позивачем є суб'єкт владних повноважень, а
відповідачем  -  фізична
чи  юридична  особа, судові витрати, здійснені позивачем, з
відповідача не стягуються. Покладення на відповідача держмита у справах, в яких
позивачем є суб'єкт владних повноважень, даною статтею не передбачено.

На
підставі викладеного, суд не знаходить підстав для покладення на відповідача
обов'язку сплачувати держмито за розгляд даної справи.

Керуючись
ст.ст.71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

1.
Позов задовольнити повністю.

2.
Стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
в доход державного бюджету (отримувач: Держбюджет м. Чернігова,
р/р0002  в УДКУ в Чернігівській
області, код 22825965, МФО 853592, код бюджетної класифікації 21081100) 1700
грн. штрафу.

Виконавчий лист видати після набрання
постановою законної сили в разі надходження заяви особи, на користь якої
ухвалено судове рішення.

3.
Дана Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного
суду в наступному порядку. Про апеляційне оскарження рішення  суду
першої  інстанції спочатку  подається
заява.  Обґрунтування  мотивів
оскарження  і вимоги до суду
апеляційної інстанції  викладаються  в
апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга
подаються до адміністративного суду
апеляційної  інстанції  через суд
першої  інстанції,  який
ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно  надсилається  особою,
яка  її подає, до суду апеляційної
інстанції. Заява  про  апеляційне
оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення,  а в
разі   складення   постанови
у  повному  обсязі
відповідно  до статті 160 цього
Кодексу -  з  дня
складення  в  повному
обсязі. Апеляційна  скарга  на
постанову  суду першої інстанції
подається протягом  двадцяти  днів
після  подання  заяви
про   апеляційне оскарження.
Апеляційна   скарга  може
бути  подана  без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про
апеляційне оскарження.

4.
Дана Постанова  набирає законної сили
після  закінчення строку подання заяви
про апеляційне оскарження,  встановленого
цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву
про  апеляційне  оскарження,
але апеляційна  скарга  не
була  подана  у
строк,  встановлений  цим Кодексом,
постанова або  ухвала  суду
першої  інстанції  набирає законної сили після закінчення цього
строку. У  разі  подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його  не  скасовано,
набирає  законної  сили
після   закінчення апеляційного
розгляду справи.

5.
Дана Постанова після набрання законної сили,
є обов'язковою для осіб,  які
беруть  участь  у
справі,  для  їхніх правонаступників,  а також для всіх органів,  підприємств, установ та організацій,
посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій
території України. Обставини,  які  були
встановлені постановою,  що
набрала законної  сили,  в
одній  адміністративній   справі не можуть оспорюватися в іншій
судовій справі за участю тих самих сторін.

Суддя
І.В. Кушнір