ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2008 р.

№
2-27/7448-2007

Доповідач -суддя Мележик
Н.І.

Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Козир
Т.П. - головуючого,

Мележик
Н.І.,

Подоляк
О.А.

розглянувши у
відкритому

судовому засіданні
касаційну

скаргу           Суб"єкта підприємницької діяльності -

фізичної
особи ОСОБА_1

на
рішення           господарського суду Автономної
республіки Крим від 11.09.2007 року

та
на постанову           Севастопольського апеляційного

господарського суду від 26.11.2007
року

у
справі
№ 2-27/7448-2007

господарського
суду                              Автономної
республіки Крим

за
позовом          Суб"єкта підприємницької
діяльності -

фізичної
особи ОСОБА_2

до          Фірми "Регіон-Сервіс"

за
участю третіх осіб:          1) Суб"єкта підприємницької
діяльності -

фізичної
особи ОСОБА_1

2)
Залізничного відділу державної виконавчої служби Сімферопольського міського
управління юстиції

про          визнання права власності та
спонукання до вчинення певних дій

за
участю представників:

позивача
-          не з"явились

відповідача
-
ОСОБА_3

третіх
осіб -
1) ОСОБА_4

2) не
з"явились

ВСТАНОВИВ:

У
травні 2007 року Суб"єкт підприємницької діяльності -фізична особа ОСОБА_2
звернувся до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Фірми
"Регіон-Сервіс" про визнання права власності на автозаправну станцію,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що складається з приміщення літ. «А»,
операторською площею 30,1 кв. м., приміщення літер «Б», що є складом, площею
7,4 кв. м., навісу літер «В», площею 55,2 м. кв., об'ємом 28 м. куб., паркану,
площею 5,7 м. кв.

Рішенням
господарського суду Автономної Республіки Крим від 11.09.2007 року (суддя
Воронцова Н.В.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного
господарського суду від 26.11.2007 року (судді: Дугаренко О.В., Заплава Л.М.,
Лисенко В.А.), позов задоволено; визнано за Суб"єктом підприємницької
діяльності -фізичною особою ОСОБА_2 право власності на об"єкти нерухомого
майна -на автозаправну станцію, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що
складається з приміщення літ. «А», операторською площею 30,1 кв. м., приміщення
літер «Б», що є складом, площею 7,4 кв. м., навісу літер «В», площею 55,2 м.
кв., об'ємом 28 м. куб., паркану, площею 5,7 м. кв.; зобов"язано Фірму
"Регіон-Сервіс" передати по акту Суб"єкту підприємницької
діяльності -фізичній особі ОСОБА_2 автозаправну станцію, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1; стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати.

В
касаційній скарзі  Суб"єкт
підприємницької діяльності -фізична особа ОСОБА_1 просить скасувати рішення
місцевого та постанову апеляційного господарських судів у даній справі і
прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування
своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права.

Колегія
суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи №1, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи і повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування господарськими судами першої і апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або
постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна
скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення або постанова
господарського суду прийняті з дотриманням вимог матеріального та
процесуального права.

Як
встановлено судами попередніх інстанцій, 30 березня 2001 року між позивачем та
відповідачем укладено договір позики, за яким Суб"єкт підприємницької
діяльності -фізична особа ОСОБА_2 передав Фірмі «Регіон-Сервіс» позику у
розмірі  53 414 грн. для придбання
останньою стаціонарної автозаправної станції в м. Сімферополі. Фірма
«Регіон-Сервіс», в свою чергу, зобов'язалася повернути суму позики позикодавцю
у строк до 01.06.2003 року. Умовами договору позики передбачено, що у разі
неповернення у встановлений строк Фірмою «Регіон-Сервіс»позикодавцю суми
позики, останній стає власником придбаної Фірмою «Регіон-Сервіс»стаціонарної
автозаправної станції.

Позичальник
не виконав умови договору, не повернув позикодавцю у встановлений термін суму
позики, автозаправну станцію позикодавцю не передав і документи на право
власності на автозаправну станцію не переоформив.

Також
судами встановлено, що Фірма «Регіон-Сервіс»за договором купівлі-продажу від
02.04.2001 року  придбала у ВКФ
«Альгіс»автозаправну станцію, розташовану АДРЕСА_1, яка функціонувала з 1999
року.

ВКФ
«Альгіс»в 1997 році побудувала тимчасову автозаправну станцію, проте з 1 січня
1998 року наказом Наказом Міністерства торгівлі і зовнішньо економічних
зв'язків №508 від 29.09.1997 введено заборону на реалізацію паливно-мастильних
матеріалів з блок-пунктів і пересувних автозаправних станцій.

В
1998 році ВКФ «Альгіс»узгоджено розробку проектно-кошторисної документації,
дозволено розміщення та будівництво стаціонарної автозаправної станції в м.
Сімферополі за адресою: вулиця Залеська на площі 0,04 га із земель
Сімферопольського ГЛОХ та проведено вибір земельної ділянки під будівництво
автозаправної станції.

З
2001 року Фірма «Регіон-Сервіс»здійснювала роздрібну торгівлю з об'єкту -
автозаправної станції, яка в липні 2001 року включена в схему розміщення
автозаправних станцій.

Згідно
висновку Кримського науково-дослідного Інституту судових експертиз
конструктивно об'єкт автозаправної станції на вул. Залеська, 88 в м.
Сімферополі станом на серпень 2002 року, на 2004 рік і січень 2007 року, має
100% готовність і готовий до використовування за цільовим призначенням; ринкова
вартість автозаправної станції станом на серпень 2002 року склала 35 867 грн.;
станом на червень 2003 року - 49 805 грн., а станом на січень 2007 року - 60
436 грн.

Крім
того, місцевий та апеляційний господарські суди з"ясували, що між
Суб"єктом підприємницької діяльності -фізичною особою ОСОБА_1 та СДП
"Укрспецюст" укладено договір купівлі-продажу №010440 від 17.06.2003
року, предметом  якого є АЗС на вул.
Залеська м. Сімферополі, будівельні матеріали і металопрокат на суму 10 437, 70
грн., що вбачається із ухвали колегії суддів судової палати по цивільних
справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим  від 25.01.2007 року у справі №22-гр-734/07.

Проте,
згідно інформації Залізничного ВДВС Сімферопольського ГУЮ відсутні будь-які
виконавчі документи відносно Фірми «Регіон-Сервіс».

Відповідно
до статті  62 Закону України «Про
виконавче провадження»реалізація приміщення або іншого нерухомого майна, яким є
автозаправна станція, що належить боржнику, провадиться шляхом продажу з
публічних торгів через спеціалізовану організацію в порядку, передбаченому
Тимчасовим положенням про порядок проведення публічних торгів по реалізації
арештованого нерухомого майна, затвердженим Наказом Мінюста України від
27.10.1999  № 68/5.

В
матеріалах справи відсутні докази щодо підтвердження факту реалізації
автозаправної станції Фірми «Регіон-Сервіс»СПД ОСОБА_1 в межах виконавчого
провадження з публічних торгів.

В
зв"язку з зазначеним суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний
господарський суд, дійшов вірного висновку, що на момент укладення договору
позики між позивачем та відповідачем були відсутні  обмеження щодо права власності на будь-яке
майно Фірми «Регіон-Сервіс», у тому числі і щодо права розпорядження і
відчуження майна.

Судовий
захист майнових інтересів осіб, названих у ст.1 ГПК України, відповідно до п.1
ч. 2 ст. 16 ЦК України та п. 1 ч. 2 ст.20 ГК України здійснюється шляхом
розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання права.          Згідно частини  1 статті
316 та статті 318 Цивільного кодексу
України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Суб'єктами
права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин,
визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед
законом.

Статтею  321 Цивільного кодексу України визначено,
що  право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно
до статті  325 Цивільного  кодексу
України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.
Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком
окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад,
кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних
осіб, не є обмеженими.

Право
власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена
судом (ст. 328 Цивільного кодексу України).

Статтею
33 Господарського процесуального кодексу України на кожну сторону покладено
обов"язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Обов'язок
доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар
доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці
обставини.

Оскільки
СПД ОСОБА_1 при розгляді справи не довела, відповідно до вимог ст. 33 ГПК
України, обставин, на які вона посилалась, як на підставу своїх заперечень та
не надала суду доказів придбання спірного об"єкту у СДП
"Укрспец"юст", колегія суддів Вищого господарського суду України
погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про обгрунтованість
позовних вимог щодо визнання права власності за позивачем.

Згідно
ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З
урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи
фактичні її обставини встановлені господарськими судами на підставі всебічного,
повного і об'єктивного дослідження поданих сторонами доказів, висновки судів
першої та апеляційної інстанцій
відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з
правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Твердження
касаційної скарги про те, що рішення місцевого та постанова апеляційного
господарських судів необґрунтовані, прийняті при неповному з'ясуванні обставин
справи, що мають значення для справи, не заслуговують на увагу та
спростовуються вищевикладеним.

За
таких обставин, прийняте рішення суду першої та постанова апеляційної інстанцій
відповідають матеріалам справи та вимогам закону, а тому судові акти слід
залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну
скаргу Суб"єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1
залишити без задоволення.

Рішення
господарського суду Автономної республіки Крим від 11.09.2007 року та постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від 26.11.2007 року у справі
№2-27/7448-2007 залишити без змін.

Головуючий
суддя

Т.П.
Козир

Судді Н.І. Мележик

О.А.
Подоляк