ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.04.08р.

Справа № 3/103-08

За позовом Державного підприємства "Придніпровська залізниця", м. Дніпропетровськ

до Приватного Підприємства фірми "Ніко", м. Дніпропетровськ

про визнання недійсною угоди

Суддя Юзіков С.Г.

Представники:

позивача - Рєзнік О.І., юрисконсульт, дов. № 67 від 01.01.2008р.

відповідача - Біднина О.І., дов. від 08.01.2008р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить визнати недійсним сервітутний договір №7/07-БМЕУ-5 від 15.11.2007р., укладений ДП "Придніпровська залізниця" в особі начальника структурного підрозділу "Будівельно-монтажне експлуатаційне управління Нижньодніпровськ-Вузол" та ППФ "Ніко".

Відповідач позов заперечує, посилаючись на правомірність укладення договору.

В судовому засіданні за згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Справа, згідно зі ст. 75 ГПК України, розглядається за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

15.11.2007р. ДП "Придніпровська залізниця" в особі начальника структурного підрозділу "Будівельно-монтажне експлуатаційне управління Нижньодніпровськ-Вузол" та ППФ "Ніко" укладено сервітутний договір № 7/07-БМЕУ-5 (далі Договір).

Предметом Договору визначено, що Землекористувач (Відповідач) зобов'язується забезпечити для працівників, техніки та обладнання Залізниці (Позивача) безоплатне, безперешкодне використання пішохідних проходів та автомобільних проїздів до водопровідних мереж в межах охоронюваної зони, а також на експлуатацію та ремонт комунікацій, які належать Позивачеві, що знаходиться на території земельної ділянки Землекористувача (м. Дніпропетровськ, насосна станція Чаплі).

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Статтею 402 ЦК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

За ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Згідно зі ст. 404ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

За Договором, Відповідач є Землекористувачем.

Однак дані обставини не підтверджуються відповідними правоустановчими документами, а навпаки, згідно з державним актом від 11.11.1997р. № 1086, виданий Любімівською сільською радою народних депутатів, право постійного користування землею надано Дніпропетровській дистанції водопостачання і санітарно-технічного обладнання Придніпровській залізниці (насосна станція). В свою чергу, Дніпропетровська дистанція водопостачання і санітарно-технічного обладнання Придніпровській залізниці перейменована у Будівельно-монтажне експлуатаційне управління Нижньодніпровськ-Вузол та є відокремленим структурним підрозділом Позивача, що здійснює свою діяльність від імені залізниці без статусу юридичної особи та наділене частиною майна залізниці, яке воно використовує для здійснення господарської діяльності на праві господарського відання на підставі п. 4 Положення про відокремлений структурний підрозділ "Будівельно-монтажне експлуатаційне Нижньодніпровськ-Вузол" від 18.07.2006р. № 480/Н, затвердженого начальником ДП "Придніпровська залізниця".

Відповідач, заперечуючи позов, посилається на те, що розподільчий пункт-6 (далі РП-6) належить йому на праві власності, що підтверджується витягом № 17537077 від 29.01.2008р. з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданий Дніпропетровським регіональним комунальним підприємством "Бюро технічної інвентаризації". Що, у даному випадку, під чужим майном виступає земельна ділянку, яка знаходиться в користуванні Позивача. На зазначеній земельній ділянці розташований РП-6, який на праві власності належить Відповідачеві. Укладений сервітутний договір надає можливість доступу працівників Відповідача до РП -6 для його обслуговування.

При цьому, Відповідач не надав доказів, що він є землекористувачем відповідної земельної ділянки (договору оренди, державного акту тощо) , якою змушений користуватись Позивач.

Також сторони не надали суду доказів реєстрації спірного договору, як того вимагає ст. 402 ЦК України.

У поясненнях до справи Позивач зазначає, що твердження Відповідача щодо визнання за ним права власності на РП-6 є необґрунтованим, так як рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2007р. у справі № 12/236-07, яким за Відповідачем визнано право власності на РП-6, скасовано постановою Вищого господарського суду України від 28.02.2008р., справу направлено на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області. Що стосується посилань Відповідача на підписання Договору уповноваженою особою, Позивач категорично не погоджується і зазначає, що поняття сервітуту не може застосовуватись до визначення "цивільно-правові угоди", на укладання яких, згідно з довіреністю, уповноважений начальник відокремленого структурного підрозділу "Будівельно-монтажне експлуатаційне Нижньодніпровськ-Вузол" Штепула В.П.

Проте, поняття сервітуту визначено саме Цивільним кодексом України.

Однак, ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ст. 203 ЦК України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З наведеного вбачається, що оспорюваний Договір суперечить ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, так як за даними Відповідача він укладений з метою надання можливості доступу працівників Відповідача до РП -6, розташованого на земельній ділянці Позивача, для його обслуговування, а згідно з предметом Договору Землекористувач (Відповідач) зобов'язується забезпечити для працівників, техніки та обладнання Залізниці (Позивача) безоплатне, безперешкодне використання пішохідних проходів та автомобільних проїздів до водопровідних мереж в межах охоронюваної зони, а також на експлуатацію та ремонт комунікацій, які належать Позивачеві, що знаходиться на території земельної ділянки Землекористувача (м. Дніпропетровськ, насосна станція Чаплі).

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати слід покласти на Позивача, так як зміст Договору підготовлено Позивачем, з претензією до Відповідача Позивач не звернувся, тобто спір виник внаслідок неправильних дій Позивача.

Керуючись ст. 33, 34, 49, 75, 82-85, 115-118 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним сервітутний договір від 15.11.2007р. № 7/07-БМЕУ-5, укладений Державним підприємством "Придніпровська залізниця" в особі начальника структурного підрозділу "Будівельно-монтажне експлуатаційне управління Нижньодніпровськ-Вузол, 49600, М. Дніпропетровськ, пр. К. Маркса, 108 () та Приватним підприємством фірмою "Ніко", 49000, м. Дніпропетровськ, вул. Г. Сталінграду, 106а ().

Судові витрати покласти на Позивача.

Суддя С.Г. Юзіков

Рішення підписане 18.04.2008р.