ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2008 р.

№
09-02-09/570

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук
Л.Й. -(головуючий-доповідач),

Коваленка
В.М., Ткаченко Н.Г.

розглянувши
касаційну скаргу

відкритого
акціонерного товариства «Тікич»

на
постанову Київського
міжобласного апеляційного господарського суду від 08.04.2008

у
справі господарського
суду

№
09-02-09/570
Черкаської області

за
позовом

відкритого
акціонерного товариства «Тікич»

до

суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

про

стягнення
23940,00 грн. збитків з арбітражного керуючого

в судовому засіданні взяли участь  представники :

від
позивача

ОСОБА_2
(ліквідатор)

від
відповідача

не
з'явились

В С Т А Н О В И В
:

у
січні 2007 року відкрите акціонерне товариство “Тікич” (далі -ВАТ “Тікич”,
позивач) звернулося з позовною заявою в господарський суд Черкаської області до
суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 (далі -СПД ФО
ОСОБА_1, відповідач) про стягнення з відповідача, в порядку статті 22
Господарського процесуального кодексу (далі -ГПК) України, на користь позивача
23940,00 грн. завданої матеріальної шкоди та судових витрат.

В
обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що арбітражний керуючий
ОСОБА_1, який виконував повноваження керівника позивача (ліквідатора) у
процедурі банкрутства, не звільнив працівників позивача відповідно до вимог
чинного законодавства, рішень Жашківського районного суду Черкаської області
від 28.09.2005 та ухвали господарського суду Черкаської області від 28.03.2006
у справі № 14-10-08/1005, чим заподіяв ВАТ “Тікич” шкоду у розмірі 23940,00
грн., яку позивач змушений був виплатити неправильно звільненим працівникам
згідно рішення суду. Позивач доводив, що арбітражний керуючий (ліквідатор)
згідно Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання
його банкрутом ” є суб'єктом підприємницької діяльності, а стосунки його з
підприємством-банкрутом мають ознаки цивільно-правових відносин. Позивач
зазначав, що за заподіяні ліквідатором банкруту додаткові необґрунтовані та не
передбачені Законом витрати (збитки) ліквідатор повинен нести цивільно-правову
відповідальність відповідно до статті 52 Цивільного Кодексу України (далі -ЦК
України).

Рішенням
господарського суду Черкаської області від 18.05.2007 у справі № 09-02-09/570
(далі -оскаржуване рішення) позовні вимоги задоволено частково, та стягнуто з
СПД ФО ОСОБА_1 на користь ВАТ “Тікич” 20966,85 грн. майнової шкоди та 313,02
грн. судових витрат, а в решті частини заявлених позовних вимог
відмовлено.

Не
погоджуючись з прийнятим рішенням господарського суду Черкаської області, СПД
ФО ОСОБА_1 звернувся до Київського міжобласного апеляційного господарського
суду з апеляційною скаргою.

Постановою
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 08.04.2008
апеляційну скаргу було задоволено, рішення суду від 18.05.2007 скасовано,
прийнято нове рішення, яким відмовлено ВАТ «Тікич»у задоволенні позовних вимог.
При цьому апеляційний суд дійшов висновку про те, що ліквідатор (арбітражний
керуючий) не може нести матеріальної відповідальності за завдану ним
матеріальну шкоду підприємству - боржнику, оскільки законодавством про
банкрутство передбачено  спеціальну
відповідальність арбітражного керуючого у вигляді позбавлення ліцензії або
притягнення його до кримінальної відповідальності у випадку завдання ним
значної матеріальної шкоди.

Не
погоджуючись з прийнятою постановою, позивач звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову суду
апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції від 18.05.2007 залишити
без змін, аргументуючи порушенням норм матеріального та процесуального права,
зокрема, статті 129 Конституції України, статей 49, 128 Господарського кодексу
України, статей 11, 509, 614, 1166 Цивільного кодексу України, статей 4-2, 4-3,
43, 104 Господарського процесуального Кодексу України.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку
постанову суду апеляційної інстанції на підставі встановлених фактичних
обставин справи, перевіривши застосування судом норм матеріального та процесуального
права, дійшла висновку, про відсутність правових підстав для задоволення
касаційної скарги, виходячи з такого.

Згідно
з частиною 9 статті 134 Кодексу законів про працю України  керівник підприємства, установи, організації
всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один
місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати,
несе повну матеріальну відповідальність за завдану підприємству шкоду.

За
приписами частини 2 статті 23 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі -Закону) з
дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та
відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління
банкрута по управлінню банкрутом та розпорядженню його майном, якщо це не було
зроблено раніше, керівник боржника звільняється з роботи у зв'язку з
банкрутством підприємства, про що робиться запис в його трудовій книжці, а
також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута, якщо це не
було зроблено раніше.

Відповідно
до частини 25 Закону ліквідатор з дня свого призначення виконує функції по
управлінню та розпорядженню майном банкрута; виконує повноваження керівника
(органів управління) банкрута; з дня визнання боржника банкрутом та відкриття
ліквідаційної процедури повідомляє працівників банкрута про звільнення та
здійснює його відповідно до законодавства України про працю.

За
приписами частини 1 статті 52 Цивільного кодексу України фізична
особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно з
законом не може бути звернено стягнення.

В
спірному випадку арбітражний керуючий ОСОБА_1 не виступав як сторона
зобов'язання, а діяв як керівник підприємства (ліквідатор), призначений судом.
Відтак, у випадку заподіяння шкоди підприємству його діями
(бездіяльністю),  такі правовідносини
регулюються нормами трудового законодавства , зокрема положеннями статей
130-134 Кодексу Законів про працю України.

З
огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанції необґрунтовано
порушили провадження у справі та розглянули спір по суті. Відтак, судові
рішення у справі належить скасувати. Відповідно до статті 1, частини 1 статті
80 ГПК України провадження у справі слід припинити, оскільки зазначений спір не
підлягає господарській юрисдикції, а підлягає розгляду в судах загальної
юрисдикції, як такий, що випливає з трудових відносин (стаття 15 ЦПК України).

На
підставі викладеного, керуючись п.1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9,
111-11 ГПК України Вищий господарський суд України -

П О С Т А Н О В И В :

1.          Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства
«Тікич» залишити  без задоволення.

2.          Постанову Київського міжобласного апеляційного
господарського суду від 08.04.2008 та рішення господарського суду Черкаської
області від 18.05.2007 скасувати. Провадження у справі №09-02-09/570 припинити.

Головуючий
Л. Катеринчук

Судді                                                                                                 В.
Коваленко

Н. Ткаченко