ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2008 р.

№ 9/117-2686

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- Стефановський В.С.,

відповідача

третіх осіб

- Сидоров П.В.,

- не з'явилися,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу

ТОВ "Роздолля"

на постанову

від 08.04.2008 Львівського апеляційного господарського суду

у справі

№9/117-2686

за позовом

ТОВ "Роздолля"

до

(треті особи

ЗАТ "Млинівці"

- ТОВ "Компанія "Реалзернотранс", Одеська обласна державна хлібна інспекція)

про

розірвання договору зберігання зерна від 28.07.2006

та відшкодування збитків

та за зустрічним позовом

ЗАТ "Млинівці"

до

ТОВ "Роздолля"

про

відшкодування збитків

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 24.09.2007 (суддя Кропивна Л.В.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.04.2008 (судді: Юрченко Я.О., Процик Т.С., Слука М.Г.), в первісному та зустрічному позовах відмовлено у зв’язку з їх необґрунтованістю.

ТОВ "Роздолля" в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати в частині відмови в первісному позові, прийняти нове рішення про задоволення первісного позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а саме ч.6 ст.193 ГК України, ст.ст.909,940,949,954,955,959 ЦК України, ч.3 ст.25, ст.37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", п.35 Статуту залізниць України, п.33 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Мінтрансу України від 21.11.2000 №644, розділу 4 "Інструкції про порядок ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах незалежно від форм власності і господарювання", затвердженої наказом Міністерства аграрної політики України від 11.07.2005 №310 (надалі –Інструкція №310), та ст.49 ГПК України. Зокрема, скаржник вважає, що відповідно до п.33 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Мінтрансу України від 21.11.2000 №644, відповідальність за псування й пошкодження вантажу, що сталися через його несвоєчасне вивантаження й вивезення одержувачем, а також через затримку вагонів на залізничних під'їзних коліях і станціях з причин, які залежать від Зерносховища, несе одержувач. При цьому відповідно до ст.35 Статуту залізниць України одним з обов'язків одержувача вантажу (відповідача) є обов'язок повністю вивантажити вантаж, а тому помилковим є висновок суду про відсутність у відповідача обов'язку здійснити вивантаження зерна з вагонів. Позивач також вказує на те, що незважаючи на фактичне прийняття на зберігання зерна ріпаку, повернутого позивачем відповідачу, останній в порушення ст.37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" у встановлені строки не видав позивачу складську квитанцію на прийняту у своє розпорядження кількість зерна ріпаку.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності їх юридичної оцінки судами попередніх інстанцій та заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувані рішення та постанова –залишенню без змін з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення про відмову в первісному та зустрічному позовах апеляційний господарський суд виходив з того, що:

Внаслідок укладення 28.07.2006р. договору зберігання зерна між ТОВ “Роздолля” та ЗАТ “Млинівці” виникло зобов’язання, предметом якого є обов’язок Виконавця, ЗАТ “Млинівці”, виступити вантажоодержувачем, прийняти, зберігати, подробити і відвантажити на першу вимогу, передане Власником, ТОВ “Роздолля” (надалі - Товариство), чи його довіреній особі, доставлене Виконавцю своїм транспортом і за свій рахунок зерно, яке не гріється, без стороннього запаху, ознак псування і зараженості та яке по якості відповідає Держстандарту, у супроводі накладних, а Власник зобов’язується оплатити надані послуги (пункти 1.1, 3.1 договору).

Таким чином, за своєю природою договір складського зберігання є двостороннім, консенсуальним та відплатним зобов’язанням.

Обов’язки та права сторін у договорі зберігання визначаються главою 66 ЦК України, Законом України “Про зерно та ринок зерна в Україні” та угодою самих учасників договору зберігання.

ЗАТ “Млинівці” (надалі - Зерносклад) є професійним зберігачем, а тому, в силу положень ст.940 ЦК України та ст.26 закону України “Про зерно та ринок зерна в Україні” не має права відмовитися від укладення договору зберігання, крім випадків відсутності у нього такої можливості.

Згідно з ч.3 ст.26 Закону України “Про зерно та ринок зерна в Україні” (надалі - Закон №1419(2002), ст.ст.208,937 ЦК України договір складського зберігання укладається у письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа.

За змістом ст.936, ч.3 ст.957 ЦК України та ст.ст.26,37 Закону № 1419(2002) формальним підтвердженням факту прийняття речі на склад (зберігання) є складський документ (подвійне складське свідоцтво, просте складське свідоцтво, складська квитанція), який виписується після передачі зерна на зберігання, а з огляду на положення ст.36 цього закону зерновий склад також зобов’язаний внести відомості до реєстру зерна, яке прийняте ним на зберігання.

Законодавець розрізняє поняття власне товарного складу та складу загального користування, на що вказують формулювання ст.ст.956,957 ЦК України.

Товарний склад, як суб’єкт підприємницької діяльності, є організацією, яка зберігає товар та надає послуги, пов’язані зі зберіганням, на засадах підприємницької діяльності.

Склад загального користування також є товарним складом, але його діяльність здійснюється в режимі публічного договору, оскільки він зобов’язується надавати послуги по зберіганню товарів будь-якій особі, товаровласнику, на типових умовах.

На те, що зерновий склад відноситься саме до складу загального користування, вказують ст.ст.25,26 Закону №1419(2002): зерновий склад є складом загального користування і зобов’язаний приймати на зберігання зерно від будь-якої особи, а договір складського зберігання зерна є публічним договором, типова форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України і відповідно до якого зерновий склад зобов’язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб’єктом ринку зерна.

Відповідно до ст.24 Закону №1419(2002) при прийманні зерна на зберігання зерновий склад зобов’язаний здійснити аналіз його якості, а при відвантаженні зерна перевірити якість зерна на вимогу однієї із сторін і за її рахунок.

Водночас в силу положень ч.ч.1,2 ст.940 ЦК України при наявності у нього такої можливості професійний зберігач, який зберігає речі на складах загального користування, не має права відмовитися від укладення договору зберігання. Зберігач звільняється від обов’язку прийняти річ на зберігання, якщо у зв’язку з обставинами, які мають істотне значення, він не може забезпечити її схоронності.

За загальним правилом за втрату, нестачу чи пошкодження зерна, прийнятого на зберігання, зерновий склад несе відповідальність на підставах, передбачених законодавством.

Статтею 34 Закону №1419(2002) передбачено право поклажодавця відмовитися від зерна, коли внаслідок його пошкодження якість зерна змінилася настільки, що воно не може бути використане за первісним призначенням і зажадати від зернового складу відшкодування вартості цього зерна.

Водночас, як визначено ч.3 ст.959 ЦК України, при поверненні речі презюмується, що річ повернута поклажодавцю складом у відповідності до умов договору складського зберігання, якщо при поверненні товару і у разі, якщо товар не був спільно оглянутий або перевірений товарним складом та поклажодавцем, і поклажодавець в момент одержання товару не заявив про нестачу або пошкодження товару у письмовій формі, або у разі не направлення поклажодавцем заяви впродовж трьох днів після одержання товару, коли недостача чи пошкодження товару не могли бути виявлені при звичайному способі прийняття товару.

Судами встановлено, і ця обставина не заперечується сторонами, що Товариство передало на зберігання речі, визначені родовими ознаками, а Зерносклад зобов’язувався їх зберігати, формальним підтвердження чого є складські квитанції №2 від 28.07.2006р., №9 від 03.08.2006р., №11 від 07.08.2006р. та №19 від 09.08.2006р. на зерно ріпаку 1 класу у кількості 1180 тон за ціною 1450 грн./тонна, якість якого відповідала ДСТУ 10583-76 та становила: вологість 7,0%, зернова домішка 2,8%, сміттєва домішка 2,0%.

Як стверджує представник Товариства, воно письмово звернулося з вимогами до зернового складу, викладеними у листах № 87 від 31.07.2008р., № 95 від 03.08.2006р., № 101 від 08.08.2006р. та № 109 від 14.08.2006р., повернути із зберігання зерно, відвантажити його на залізничний транспорт та додатково повідомило, що експедитор на станції - ТОВ “Компанія “Реалзернотранс”. При цьому товариство посилається на те, що зерно ріпаку, яке ним витребувано, підлягало транспортуванню на залізничну станцію Одеса-порт, Одеської залізниці, отримувач вантажу - “Одеський портовий елеватор” ДП ДАК “Хліб України” в рахунок виконання зобов’язань експортної поставки ріпаку продовольчого за зовнішньоекономічним контрактом №417/868-06 від 01.08.2006р. з угорською фірмою WJ Grain LTD.

У відповідності до обов’язків зернового складу, визначених у п.п.4.7,4.8, розділом 6 договору від 28.07.2006р., зерносклад зобов’язаний був відвантажити зерно тільки після одержання письмового розпорядження власника, визначити якість і вагу зерна при його видачі у присутності представника власника з обов’язковим відображенням даних зважування у накладних, підписаних представниками обох сторін (здав - прийняв).

Згідно з п.п.6.2,6.7 договору якість зерна при прийманні і відвантаженні має визначатися лабораторією Зерносклада, шляхом відбору проб з партії зерна, а у разі виникнення розбіжностей при прийманні чи відвантаженні по якості зерна, кожна із сторін має право звернутися у Державну хлібну інспекцію для проведення аналізів якості зерна чи вимагати проведення аналізів у присутності інспектора ДХІ.

При зверненні в ДХІ проби зерна повинні бути відібрані в присутності сторін і інспектора ДХІ з обов’язковим складанням акта, опломбовані і відправлені на експертизу.

Висновок ДХІ чи висновок інспектора ДХІ після проведення аналізів є остаточним і визнається сторонами даного договору як єдиний висновок про якість зерна.

Пунктом 6.8 договору визначалися умови та підстави, за яких повернення зі зберігання зерна здійснювалося не власнику, а його представнику, у разі надання останнім оригіналу листа власника з вимогою про відвантаження, завіреного печаткою власника; оригіналу складської квитанції, доручення на бланку суворої звітності, виписаного на представника, і при умові виконання п.6.7 договору.

Відповідно до пункту 2.3 договору на надання транспортно-експедиційних послуг від 15.08.2004р., укладеного між експедитором (ТОВ “Компанія “Реалзернотранс”) та ТОВ “Роздолля”, як клієнтом, експедитор зобов’язувався: виступати представником клієнта у його відносинах з адміністрацією залізних доріг, забезпечувати подачу рухомого з/д складу для здійснення відвантаження вантажів, належних клієнту, на станціях відправлення, а також здійснювати пере адресацію з/д вагонів та вантажів, що заявлені клієнтом, представляти клієнта на пунктах відвантаження (елеваторах, хлібоприймальних підприємствах, комбікормових заводах), оплачувати рахунки, виставлені карантинною, ветеринарною та хлібною інспекцією, оформлювати на елеваторі, ХПП, ККЗ наказу на відвантаження та свідоцтва якості вантажу, здійснювати при відвантаженні контроль якості вантажу на предмет його відповідності показникам, визначеним у складській квитанції, у посвідченні про якість, виданих елеватором, та /або у сертифікатах якості, виданих ДХІ, контролювати зважування тари, брутто і нетто вагонів на з/д вагах, а також повідомляти клієнта про відступлення по якості, виявлених підчас завантаження, і діяти у подальшому відповідно до вказівок клієнта, організовувати завантаження вантажу у вагони, встановлювати на них запірно-пломбувальні пристрої.

Отже, як випливає з умов договору на надання транспортно-експедиційних послуг, експедитор зобов’язувався надавати послуги як фактичного (забезпечення відправки вантажу, вибір вагонів, перевірка кількості і стану вантажу тощо), так і юридичного характеру (укладення договорів перевезення, представництво).

Згідно з ч.1 ст.239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов’язки особи, яку він представляє.

Реальний договір експедирування є видом договірного представництва, яке виникає кожен раз, коли особа, яка сама має здатність вступити у юридичні відносини, надає іншій особі, за угодою з нею, право укладати угоди від імені особи, яку представляють.

Сторонами у договорі перевезення вантажу є транспортне підприємство –перевізник та вантажовідправник - законний титульний володілець вантажу або експедитор, чи інша уповноважена володільцем вантажу особа, що вказує на двосторонній характер договору, відтак, вантажовідправник має право вимагати від перевізника видати вантаж у пункті призначення, а у зв’язку із втратою (пошкодженням), недостачею вантажу пред’явити перевізникові відповідні вимоги, а також, згідно з ч.1 ст.917 ЦК України, має право відмовитися від наданого транспортного засобу, якщо він є непридатним для перевезення цього вантажу.

З поданих Зерноскладом документів, а саме з: копії довіреності серії ЯЖЛ №566516 на Глизя В’ячеслава Володимировича, виданої 08.08.2006р. ТОВ “Роздолля” на отримання від ЗАТ “Млинівці” ріпаку у кількості 1180 тон, та документів, поданих Товариством, а саме з копій: письмових вимог на повернення із зберігання, складських квитанцій на зерно, квитанцій про приймання вантажу залізницею з відміткою “експорт”, товарно-транспортних накладних на перевезення хлібопродуктів, сертифікатів якості, виданих інспектором Тернопільської ДХІ, постанови Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 28.04.2007р. у справі №03/5870, вбачається, що через представника титульного власника зерна ріпаку, яким є ТОВ “Роздолля”, Глизя В.В., якому власник видав довіреність, вимогу на отримання зерна та складські квитанції, і який одночасно є представником експедитора на підставі укладеного договору експедирування, власнику було повернуто зерно зі зберігання з дотриманням усіх формальних процедур, що вимагалися як договором експедирування від 15.09.2004, так і договором зберігання, у тому числі здійснено контроль якості та кількості речей, отриманих із зберігання, але одночасно з одержанням речей та при визначенні аналізів якості зерна інспектором Тернопільської обласної ДХІ та видачі нею сертифікатів якості не заявлено у письмовій формі Зерноскладу про нестачу або пошкодження товару.

Статтею 934 ЦК України передбачено, що за порушення обов’язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до Глави 51 цього Кодексу.

На підтвердження тієї обставини, що виконання експедитором своїх зобов’язань здійснено з дотриманням усіх умов, передбачених договором експедирування і за вказівками власника, свідчить висновок Київського міжобласного апеляційного господарського суду у постанові від 28.04.2007р. у справі №03/5870, згідно з яким суд відмовив ТОВ “Роздолля” у притягненні експедитора - ТОВ “Компанія “Реалзернотранс” до відповідальності у вигляді відшкодування збитків у розмірі 314454,50 грн. за неналежне виконання зобов’язань, підставою яких є договір про надання транспортно-експедиційних послуг №1509/04-Г від 15.09.2004.

За таких умов та враховуючи, що оскільки у відносинах зберігання експедитор вчиняв дії як фактичного, так і юридичного порядку, а надання ним послуг здійснювалося не від власного імені, а від імені особи, яку він представляв, то в силу ч.1 ст.239 ЦК України, цими діями представником припинено правовідносини зі зберігання 1180 тон зерна рапсу між поклажодавцем та зберігачем, проведеного належним виконанням, та виникли відносини з перевезення зерна між вантажовідправником (експедитором) та залізницею в інтересах вантажоодержувача - “Одеський портовий елеватор” ДП ДАК “Хліб України”.

Факт припинення відносин зі зберігання стосовно 1180 тон зерна рапсу внаслідок прийняття зерна із зберігання без складання одночасно з прийняттям письмових зауважень щодо якості зерна, за змістом ч.3 ст.959 ЦК України, не надає права ТОВ “Роздолля” у подальшому посилатися на те, що зерно у момент його повернення від зберігача не відповідало якості зерна, яке було передане на зберігання, і на цій підставі вимагати від зберігача відшкодування збитків шляхом заміни зерна іншим, а також вимагати від зберігача прийняти зерно, як таке, що передане для його заміни.

При таких обставинах, доводи позивача щодо неналежного виконання Зерноскладом обов’язків щодо повернення речей зі зберігання в обмін на складські квитанції відхилено судом з підстав невиникнення у Товариства права на відмову від прийняття раніше повернутих йому зі зберігання речей.

У цьому відношенні письмова згода нового одержувача на переадресування вантажу у дев’яти вагонах, яке відповідно до п.п.1, 4 Правил переадресування вантажів, затверджених наказом Мінтрансу України від 20.08.2001р. №542 із змінами від 12.09.2005р. та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 10.09.2001р. №995-796, здійснюється за заявою відправника, одержувача або експедитора, не свідчить про визнання Зерноскладом порушення установлених правил зберігання зерна, внаслідок чого Зерносклад зобов’язаний відшкодувати власнику втрату, пошкодження, або нестачу зерна, чи погіршення його якості шляхом надання однорідної продукції згідно з п.7.6 договору зберігання.

Оскільки Товариством не доведено факту вчинення Зерноскладом цивільного правопорушення, яке виражається у неналежному виконанні зобов’язань із повернення зерна зі зберігання, а витрати, понесені Товариством на оплату вартості перевезення вантажів у дев’яти вагонах в порядку переадресації вантажів за маршрутом станція Одеса-порт - станція Підволочиськ та внаслідок простою цих вагонів на ст.Одеса-порт, не викликані протиправними діями чи бездіяльністю Зерноскладу, відтак, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог у цій частині первісного позову.

Судами встановлено, що підставою для переадресування вантажу у дев’яти вагонах була не лише письмова згода ЗАТ “Млинівці”від 28.08.2006р. начальнику станції Підволочиськ, але й заява до начальника станції Одеса-порт “Компанії “Реалзернотанс”та ДП ДАК Компанія “Хліб України”“Одеський портовий елеватор”від 26.08.2006р № 431/4, як попереднього одержувача вантажу.

Крім того, переадресування згідно з п.5 Правил переадресування вантажів, здійснюється за розпорядчим актом (наказом) посадової особи залізниці на ім’я начальника станції, яка оформляє переадресування. У наказі на переадресування має бути обумовлене, чи здійснюється переадресування за первинними документами, чи з оформленням перевезення новими документами.

Перевезення на станцію вантажу –ріпаку продовольчого, що надійшов із ст.Одеса-Порт Од.з.д. на станцію Підволочиськ Льв.з.д в адресу ЗАТ “Млинівці” згідно з наказом посадової особи Одеської залізниці передбачало оформлення нових перевізних документів із сплатою всіх платежів, включаючи договірний тариф, переадресовку, плату за користування вагонами, збір за зберігання вантажу, інших належних залізниці платежів на станції переадресування.

Отже, переадресування вантажу та прибуття його на станцію Підволочиськ слід розглядати в рамках договору перевезення, а тому права, обов’язки та відповідальність сторін підлягають регулюванню нормами закону - главою 64 ЦК України, Статутом залізниць, іншим нормативно-правовими актами Укрзалізниці та договором перевезення між вантажовідправником та перевізником .

З цих підстав апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги ЗАТ “Млинівці” до ТОВ “Роздолля” про стягнення 62839,78 грн., сплачених за послуги залізниці згідно з платіжним дорученням №148 від 15.09.2007р. та платіжним дорученням №166 від 28.09.2007р., не є збитками, а є штрафними санкціями за понадлімітне користування вагонами та за послуги залізниці, до того ж зобов’язання оплати наданих залізницею послуг не виникає з укладеного між сторонами договору зберігання зерна. Таким чином, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні зустрічного позову в цій частині.

У той же час, витрати у розмірі 1252 грн., понесені ЗАТ “Млинівці” при замовленні у Тернопільській торгово-промисловій палаті проведення експертизи 3-х залізничних вагонів на предмет їх придатності до перевезення у комерційному відношенні, не мають обов’язкового характеру і не знаходяться у причинно-наслідковому зв’язку із діями чи бездіяльністю ТОВ “Роздолля”у рамках зобов’язання щодо зберігання зерна, відтак, зустрічний позов на вказану суму також не підлягає задоволенню.

Втім, як вантажовідправник, який одночасно може не збігатися із особою вантажоотримувача, так і перевізник, при укладенні договору у такий спосіб, який загалом, не відповідає основним засадами договірного права, виходять з мовчазної згоди вантажоотримувача з умовами цього договору.

Натомість, зміст зобов’язальних правовідносин, підставою виникнення яких є договір складського зберігання, складають права та обов’язки сторін.

Так Зерносклад, крім обов’язку виступити вантажоодержувачем, прийняти, видати складську квитанцію, зберігати і відвантажити на першу вимогу, передане власником зерно, водночас, зобов’язаний, відповідно до ст.24 Закону № 1419(2002), приймаючи зерно від власника, або уповноваженої ним особи, здійснити аналіз якості зерна.

Втім, зобов’язань щодо вивантаження вагонів договір на Зерносклад не покладає.

До того ж, за п.6.3 договору, вага зерна при надходженні визначається на автомобільних чи залізничних вагах виконавця в присутності представника власника з обов’язковим відображенням даних зважування в накладних і підписами обох сторін (здав-прийняв).

За загальним правилом виконання зобов’язання, викладеним у ч.1 ст.527 ЦК України, кожна із сторін у зобов’язанні має право вимагати доказів того, що обов’язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред’явлення такої вимоги.

Вантаж, який прибув 01.09.2006р. на під’їзний шлях №31 ЗАТ “Млинівці” (смт.Підволочиськ Підволочиського району) у дев’яти вагонах (зерновозах) не був розвантажений відразу, що не заперечується представником Зерноскладу.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження тієї обставини, що власник, або уповноважена ним особа, був відряджений з метою виконання усіх формальних процедур, передбачених законом та договором, для передачі зерна на зберігання.

З листа ТОВ “Роздолля” №137 від 08.09.2006р., направленого в адресу ЗАТ “Млинівці”, та пояснення представника Товариства випливає, що представник Товариства Бойченко В.І. перебував на ЗАТ “Млинівці” з 09.00год. 07.09.2006р., однак, всупереч обов’язку, згідно з ст.ст.33,34 ГПК України, надати належні та допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що Бойченко В.І. був уповноважений власником на вчинення процедури передачі зерна на зберігання, мав довіреність та посвідчення про відрядження, яке відмічено за місцем прибуття, Товариство не надало.

В силу положень ч.2 ст.940 ЦК України, зберігач звільняється від обов’язку прийняти річ на зберігання, якщо у зв’язку з обставинами, які мають істотне значення, він не може забезпечити її схоронності.

13.09.2006р., посилаючись на інформацію Тернопільської обласної ДХІ про відсутність технічної можливості прийняти рапс, Товариство направляє листа за юридичною адресою ЗАТ “Млинівці” (с.Млинівці Заліщицького району) і просить 9 вагонів з ріпаком передати експедитору - ТОВ “Реалзернотранс” для подальшого транспортування на інші склади, а 14.09.2006р. повторно звертається до ЗАТ “Млинівці” і просить при наявності технічної можливості вивантажити ріпак з вагонів, у іншому випадку, передати його експедитору - ТОВ “Реалзернотранс”.

Таким чином, листи та пояснення сторін вказують на ту обставину, що Товариство було обізнано з відсутністю у Зерносклада технічної можливості вивантажити ріпак.

15.09.2006р. ТОВ “Реалзернотранс”, експедитор Товариства, через представника Глизя В.В., відправило ріпак у шести вагонах на ст.Херсон, одержувач Херсонське ХПП і склало акт приймання-передачі - про передачу з відповідального зберігання 6 вагонів, у той же час від транспортування 3-х вагонів відмовилося .

Згідно з умовами договору зберігання (п.3.1) договір надавав право зерноскладу не приймати зерно, якщо воно гріється, із сторонніми запахами, з ознаками псування і зараженості, що було встановлено актом приймання-передачі від 15.09.2006р., складеним між Зерноскладом, як вантажоодержувачем, та експедитором, ТОВ “Реалзернотранс”, як вантажовідправником.

Ця обставина і те, що зерно було непридатне для його подальшого використання за первісним призначенням, засвідчено актами експертизи Тернопільської торгово-промислової палати від 07.09.2006р. та від 14.09.2006р. та підтверджено протоколами випробувань від 29.09.2006р., які складені лабораторією Тернопільської обласної ДХІ за результатами відібраних зразків за участю представника Зерноскладу, актом приймання-передачі від 15.09.2006р., актом комісії, у якій брали участь, крім зав.лабораторією Тернопільської обласної ДХІ, менеджер ТОВ “Реалзернотранс”Глизь В.В., начальник ВТЛ дільниці ЗАТ “Млинівці”, Держхлібінспектор Тернопільської обласної ДХІ, від 19.09.2006р.

За ч.ч.1,2 ст.940 ЦК України, при наявності у нього такої можливості професійний зберігач, який зберігає речі на складах загального користування, не має права відмовитися від укладення договору зберігання. Зберігач звільняється від обов’язку прийняти річ на зберігання, якщо у зв’язку з обставинами, які мають істотне значення, він не може забезпечити її схоронності.

Відповідно до абз.3 ст.25 Закону України “Про зерно та ринок зерна в Україні”договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа.

Відповідно до пункту 1.9 Положення про обіг складських документів на зерно, затверджене наказом Мінагрополітики України від 27.06.2003р. № 198 і зареєстроване у Мін’юсті України 16.07.2003р. за № 1081-2003-п, зерновий склад не повинен видавати поклажодавцю складські документи на зерно, якщо: зерно не було прийняте зерновим складом на зберігання; зерно має особливі показники якості, які можуть завдати шкоди здоров’ю персоналу зернового складу або третім особам, а також майну зернового складу.

Отже, з огляду на ч.4 ст.226 ГК України, на Зерносклад не може бути покладена відповідальність у вигляді відшкодування збитків, завданих правомірною відмовою зобов’язаної сторони від виконання зобов’язання, а враховуючи, що формальним підтвердженням укладення договору складського зберігання, є складська квитанція, яка правомірно не була видана Зерноскладом на відходи, відсутні підстави для задоволення первісного позову про стягнення вартості втраченого зерна ріпаку за ринковими цінами на момент розгляду справи, у розмірі 331987,5 грн., з підстав невиконання Зерноскладом договору зберігання, адже правовідносини із зберігання щодо цих речей фактично не виникли, і зерно було втрачено, як запевняє первісний Позивач, внаслідок транспортування та зберігання його у понадлімітний термін на під’їзній колії Зерноскладу.

Оскільки відсутні докази вчинення зі сторони Зерноскладу правопорушення підчас виконання договору зберігання, тому з огляду на ст.611 ЦК України, не має підстав для застосування правових наслідків у вигляді розірвання договору.

Доводи Зерноскладу з посиланням на зовнішньоекономічний контракт К417/868-06 від 01.08.2006р. між Товариством та його контрагентом - угорською фірмою, умови якого передбачали, що право власності на товар переходить від продавця, ТОВ “Роздолля”, до покупця, угорської фірми WJ Grain LTD, з моменту доставки зерна у пункт призначення, тобто після виконання умов поставки згідно з п.6 цього контракту, згідно з яким базисні умови поставки визначені як поставка на умовах СРТ одеського філіалу №1 ДП ДАК “Хліб України”“Одеський портовий елеватор”у відповідності з міжнародними правилами тлумачення термінів Інкотермс-2000 з подальшим відвантаженням на експорт, і, в силу цього, покупець несе ризики втрати чи пошкодження товару згідно з п.А.5; Б.5 Інкотермс-2000, оцінюються критично, та відхиляються, адже, такі доводи є слушними при розгляді спорів, які виникають із договорів перевезення, у той же час, як характер спору та вимоги ТОВ “Роздолля” свідчать, що спір виник, як вважає первісний Позивач, з підстав невиконання ЗАТ “Млинівці” умов договору зберігання.

Колегія погоджується з висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ст.957 ЦК України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності. Договір складського зберігання, укладений складом загального користування, є публічним договором. Договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Зважаючи на це судами правомірно відхилено бездоказові посилання скаржника на фактичне прийняття відповідачем на повторне зберігання зерна ріпаку, повернутого позивачем відповідачу, без видачі позивачу складської квитанції, оскільки при відсутності відповідного складського документа не можна вважати укладеним договір складського зберігання, а, відтак, зобов'язальні правовідносини між сторонами не виникли.

Не заслуговують на увагу безпредметні посилання позивача на п.4.1 Інструкції №310, згідно якої при надходженні зерна і продукції на підприємства автомобільним, залізничним чи водним транспортом виробничою технологічною лабораторією підприємства-одержувача у момент вивантаження відбирається проба і виконується аналіз у встановленому порядку. Якщо при аналізі проби будуть виявлені розбіжності в якості, зазначеній у документі про якість, що додається до товарно-транспортної накладної відправника, понад норму допустимих відхилень, одержувач зобов'язаний забезпечити належне зберігання хлібопродуктів до вирішення спірних питань. Адже, в даному пункті Інструкції №310 йдеться про обов'язок одержувача забезпечити належне зберігання хлібопродуктів в разі проведення відповідних аналізів виробничою технологічною лабораторією підприємства-одержувача, а з матеріалів справи не вбачається як виконання зазначених аналізів лабораторією підприємства-одержувача так і прийняття повернутої позивачем продукції на зберігання відповідачем.

Не можуть бути прийняті до уваги також суперечливі доводи скаржника щодо виписування Тернопільською обласною державною хлібною інспекцією сертифікатів якості, які нібито не відповідають дійсності, та водночас посилання на ці сертифікати в обгрунтування невідповідності повернутого відповідачем зі зберігання зерна ріпаку якості зерна, прийнятого на зберігання за договором від 28.07.2006 №5, оскільки згідно імперативних вимог ч.2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні та постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази чи додатково перевіряти наявні у справі докази.

Враховуючи наведене, судами першої та апеляційної інстанцій на підставі ретельної правової оцінки умов укладеного між сторонами договору зберігання зерна від 28.07.2006 №5, договору про надання транспортно-експедиційних послуг від 15.08.2004, укладеного між ТОВ "Роздолля" та ТОВ "Компанія "Реалзернотранс", наявних у справі складських квитанцій, листування сторін, сертифікатів якості, виписаних Тернопільською обласною державною хлібною інспекцією, актів експертиз Тернопільської ТПП та інших доказів по справі в їх сукупності з достовірністю встановлено, а позивачем не спростовано обставини припинення правовідносин сторін зі зберігання 1180 тон зерна рапсу внаслідок прийняття позивачем зерна зі зберігання через посередництво експедитора та без письмових зауважень позивача щодо якості повернутого зерна, та подальше виникнення правовідносин перевезення вантажу (вказаного зерна) залізничним транспортом, після чого зерно стало зіпсованим та непридатним для використання за первісним цільовим призначенням, що, в свою чергу, свідчить про недоведеність завдання позивачу збитків з вини відповідача.

Наявні заперечення скаржника, що зводяться до посилань на недоведеність прийняття ним безпосередньо зерна ріпаку, повернутого відповідачем зі зберігання, проте, згідно імперативних вимог ч.2 ст.111 Господарського процесуального кодексу України у касаційній скарзі не допускаються посилання на недоведеність обставин справи.

Водночас колегія відхиляє посилання позивача в обгрунтування своїх заперечень на положення абзацу 3 пункту 33 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Мінтрансу України від 21.11.2000 №644, яким відповідальність за псування й пошкодження вантажу, що сталися через його несвоєчасне вивантаження й вивезення одержувачем, покладено на одержувача, оскільки згідно з абзацом 2 пункту 33 цих же Правил одержувач може відмовитись від прийняття вантажу лише, якщо якість вантажу через псування або пошкодження змінилась настільки, що неможливе повне або часткове його використання.

Факт псування та непридатності для подальшого використання зерна ріпаку за первісним цільовим призначенням встановлено судом з посиланням на акти експертиз Тернопільської ТПП від 07.09.2006 та від 14.09.2006 і протоколи вирпробувань від 29.09.2006, складені лабораторією Тернопільської обласної державної хлібної інспекції, що переконливо свідчить про законність відмови відповідача, як вантажоодержувача, від вивантаження зіпсованого зерна та від прийняття його на повторне зберігання.

Зважаючи на вищевикладене, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 08.04.2008 у справі №9/117-2686 залишити без змін, а касаційну скаргу ТОВ "Роздолля" – без задоволення.

Головуючий, суддя           В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун