ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2008 р.

№ 26/33

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Глос О.І.,

суддів:

Бакуліної С.В.,

Рогач Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги

Відкритого акціонерного товариства

“Нікопольський завод феросплавів”

на рішення

від 24.04.2008 року

у справі

господарського суду

№ 26/33

Донецької області

за позовом

ВАТ “Нікопольський завод феросплавів”

до

Закритого акціонерного товариства “Єнакіївський коксохімпром”

про

стягнення 1699,25 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача:

Левченко О.В. (довіреність № 50-4016 від 17.07.2007р.)

від відповідача:

Орлов В.В. (довіреність № 014-2337 від 19.06.2007р.)

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Донецької області (суддя Донець О.Є.) від 24.04.2008 року по справі № 26/33 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

В касаційній скарзі ВАТ “Нікопольський завод феросплавів” просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 24.04.2008 року у справі № 26/33 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відзиву на касаційну скаргу відповідач не надіслав.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представника позивача, який підтримав викладені в ній доводи, заперечення на касаційну скаргу представника відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 20.12.2004 року між Закритим акціонерним товариством “Єнакіївський коксохімпром”, м. Єнакієве (Постачальник), та Відкритим акціонерним товариством “Нікопольський завод феросплавів”, м. Нікополь (Покупець), був укладений договір № 685/4592 (далі - договір).

Відповідно до умов договору, Постачальник зобов’язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити коксову продукцію, асортимент, ціна та якість якої вказані у специфікаціях, які оформлені у вигляді додатку до договору, та є невід’ємною його частиною.

Пунктами 3.1, 3.2, 3.3 договору передбачено, що товар по договору поставляється на умовах “F.С.А., станція Єнакієве Донецької залізниці відповідно до базисних умов поставки ІНКОТЕРМС, в редакції 2000 року”. Товар поставляється партіями. Строк поставки обумовлений у додатковій угоді. Разом із товаром Постачальник передає Покупцю документи: товарно-транспортні документи; сертифікат якості виробника або інші документи, які підтверджують якість товару.

Пунктами 6.1, 6.2 договору передбачено, що прийомка товару за кількістю здійснюється у відповідності із Інструкцією “Про порядок прийомки продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю”, яка затверджена постановою Держарбітражу № П-6 від 15.06.1965 року із додатками та змінами від 14.11.1974 року (далі - Інструкція П-6), за якістю - Інструкцією “Про порядок прийомки продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю”, яка затверджена постановою Держарбітражу № П-7 від 25.04.1966 року із змінами та доповненнями від 14.11.1974 року (далі - Інструкція П-7) та сертифікатом якості заводу виробника. У випадку виявлення неякісності або нестачі товару виклик представника Постачальника обов’язковий. Кожний вагон перед подачею під навантаження перевішується на вагонних вагах та у накладній проставляється маса тари відповідно показників вагів.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми вартості вагової недостачі коксової продукції в розмірі 1699,25 грн., стверджуючи, що відповідачем були порушені умови договору поставки в частині поставки товару в належній кількості, яка виявилась меншою, ніж зазначено у перевізних документах.

Відповідач позовні вимоги не визнав, зазначаючи про порушення позивачем вимог Інструкції П-6, зокрема встановлення недостачі без переважування шляхом порівняння ваги нетто продукції, яка зазначена у накладних, з вагою нетто, яка обчислена позивачем при відрахуванні тари по трафарету на кожному із вагонів від ваги брутто.

30.07.2005 року, відповідно до залізничних накладних №№ 52408883, 52408901, 52408903 на адресу позивача надійшла коксова продукція, вантажовідправником якої є відповідач.

В акті про приймання продукції по кількості № 3817/1 від 31.07.2005 року у висновку комісії зазначено про необхідність виклику на спільну прийомку вантажу представника вантажовідправника. Вагони передані під охорону стрілків ВВО. Вантаж виданий залізницею о 20 год. 10 хв. 30.07.2005 року на станції Нікополь без перевантаження, перевантаження розпочато о 0 год. 25 хв. 31.07.2005 року.

В акті про приймання продукції по кількості № 3815/2 від 01.08.2005 року, який складений із запереченнями відправника, про те, що різниця переваження, втрата утворилась за шляхом слідування, а вагони мають висоту шапки навантаження на рівні бортів, йдеться про неправильність визначення ваги вантажу відправником.

У пункті 11 зазначеного акту встановлено, що на момент прийомки продукції рахунок-фактура позивачем не отриманий.

Пунктом 14 Інструкції П-6 встановлений порядок перевірки ваги “нетто” та передбачено, що при неможливості перевішування продукції без тари, встановлення маси “нетто” здійснюється шляхом перевірки ваги “брутто” в момент отримання продукції та ваги тари після її звільнення від продукції. Встановлення ваги “нетто” шляхом віднімання ваги тари з ваги “брутто” по даним, вказаним у супровідних та транспортних документах, без перевірки фактичної ваги “брутто” та ваги тари не допускається.

Відповідно до п.22 Правил видачі вантажів, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644, із змінами та доповненнями, перевірка маси вантажу на станції призначення здійснюється таким самим способом, яким цю масу було встановлено на станції відправлення.

Згідно із п.12 Інструкції П-6, продукція приймається по транспортним та супровідним документам (рахункам-фактурам, специфікаціям, описам) відправника. При відсутності усіх або деяких з перерахованих документів отримувач складає акт про фактичну наявність продукції та в акті вказує, які саме документи відсутні. У випадках, коли після отримання рахунку-фактури буде встановлено, що кількість прийнятої по акту про фактичну наявність продукції яка надійшла менш ніж вказано у рахунку - фактурі, повинен бути складений акт у відповідності до п.п. 16, 20, 25 Інструкції П-6. Наявність акту прийомки фактичної кількості отриманої продукції не звільнює отримувача від обов’язку складання акту прийомки після отримання рахунку-фактури.

Пунктом 4.6 розділу 4 “Вимоги” ДСТУ 322-12-2-94 зазначено, що у випадку, якщо розходження даних документа про якість та результати контрольної проби перевищує припустимі, то частину, яка залишилась контрольної проби для хімічного аналізу направляють у нейтральну лабораторію, результат якої є остаточним або, при погодженні постачальника, за остаточний результат приймають дані споживача.

Однак позовні матеріали не містять відомостей про встановлення позивачем показників загальної вологи та направлення результату контрольної проби у нейтральну лабораторію або про погодження підприємства прийняти за остаточний результат, отриманий в лабораторії позивача.

Статтею 24 Статуту залізниць України передбачена відповідальність вантажовідправника за всі наслідки неправильності, неточності або неповноту відомостей, зазначених ним у накладній. Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначається у накладній.

Господарським судом встановлено, що позивачем не здійснено переваження тари вагону для визначення ваги нетто, тобто, з акту приймання продукції не вбачається, що позивач визначив вагу вантажу зазначеним в Інструкції способом.

Посилання позивача на ДСТУ 322-12-2-94, яким встановлений порядок визначення маси нетто по різниці маси навантаженої групи вагонів (брутто) і маси порожніх вагонів (тари), зазначеній на їх трафаретах, та за яким допускається використовувати для визначення маси при надходженні партії коксу масову долю загальної вологи, визначену у постачальника і вказану в сертифікаті якості, судом правомірно не прийнято до уваги, з огляду на наступні приписи законодавства.

Пунктом 4.3 ДСТУ 322-12-2-94 “Кокс кам’яновугільний, пековий і термоантрацит. Правила приймання” передбачено, що відбір проб коксу у споживача повинен здійснюватись за ДСТУ 23083 в момент розвантаження коксу з вагонів. Показник масової долі загальної вологи, що встановлений споживачем, використовують для визначення сухої маси при надходженні партії коксу.

Відповідно до Методики контрольної перевірки маси партії коксу, що надходить до споживача (в перерахунку на суху речовину), наведеної в додатку А до ДСТУ 322-12-2-94, масу коксу (нетто) визначають за різницею маси завантаженої групи вагонів (брутто), визначеної зважуванням у споживача, та маси порожніх вагонів - тари, вказаної на їх трафаретах. Для визначення масової долі загальної вологи у коксі при надходженні партії відбирають та готують пробу за ДСТУ 22083. В пункті А.3 додатку А наведено формулу, за якою розраховується маса сухої речовини, а в пункті А.5 - формулу, за якою визначається величина розбіжності маси сухої речовини коксу, розрахованої за документом про якість, та результати контрольної перевірки її у споживача.

Таким чином, у випадку виявлення нестачі продукції, позивач повинен був здійснити контрольну перевірку масової долі загальної вологи коксової продукції, розрахувати масу сухої речовини або надати обґрунтований розрахунок нестачі продукції згідно з актом приймання продукції за кількістю, однак, доказів проведення такої перевірки, а також належного розрахунку нестачі кожної партії спірної продукції позивачем не надано.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов до вірного висновку, що позивачем у повному обсязі документально не доведено ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, документально обґрунтовані підстави для покладення відповідальності на відповідача відсутні, та, як наслідок, є недоведеним факт спричинення позивачеві збитків у вигляді нестачі продукції у зв’язку з неналежним виконанням відповідачем зобов’язань за договором.

Беручи до уваги все наведене та вимоги чинного законодавства в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Донецької області.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст. 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ВАТ “Нікопольський завод феросплавів” від 22.05.2008 року № 9801-4016 на рішення Господарського суду Донецької області від 24.04.2008 року у справі № 26/33 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 24.04.2008 року у справі

№ 26/33 –без змін.

Головуючий-суддя

О.Глос

С у д д і

С.Бакуліна

Л.Рогач