ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.06.08 р.                     Справа № 23/56

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Підприємство “Будвироби” м. Дніпропетровськ

до відповідача: Закритого акціонерного товариства “Новокраматорський машинобудівний завод” м. Краматорськ

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Одеська залізниця м. Одеса

про стягнення 45 943,6 грн.

Суддя Забарющий М.І.

Представники сторін:

Від позивача: не з’явився

Від відповідача: Артюхова О.Б. – за довіреністю

Від третьої особи: не з’явився

СУТЬ СПОРУ:

В засіданні, яке відбулось 10.06.2008р., суд згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України закінчив розгляд справи і оголосив перерву для підготовки тексту рішення у справі до 17.06.2008р. (вказане зафіксовано у протоколі судового засідання).

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю “Підприємство “Будвироби” м. Дніпропетровськ, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача, закритого акціонерного товариства “Новокраматорський машинобудівний завод” м. Краматорськ, 45 943,6 грн. збитків.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на:

-          укладання сторонами 19.05.2006р. договору № 029/1659 поставки металобрухту;

-          поставку ним відповідачу у травні – липні 2007р. металобрухту вагою 388 920 кг у вагонах №№ 68369610, 60672128, 66240730, 68456110, 65153769, 67853242, 68822535, 68556315, 65384406, 60377371, 67667519, 684982286,68622364 та 68820604;

-          отримання відповідачем від нього (за даними відповідача) металобрухту у кількості 344 240 кг.

-          поставку товару залізничним транспортом на умовах FCA Міжнародних правил щодо тлумачення термінів “Інкотермс” (далі – Правила Інкотермс – 2000);

-          те, що відповідач оплатив товар вагою 874 540 кг;

-          нанесенні йому відповідачем збитки в сумі 43 443,6 грн.;

-          пункти 4 та 5 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного вжитку за кількістю, затверджену постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965р. № П-6 (далі – Інструкція П-6);

-          ст.ст. 52, 53 та 130 Статуту залізниць України (далі –Статут);

-          приймання відповідачем продукції без належної перевірки за відсутності при цій перевірці представників залізниці;

-          відсутність доказів подання вимоги до залізниці про складання комерційного акту;

-          додаткові збитки, які у нього виникли, у зв’язку з витратами на послуги юриста;

-          ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України (далі – ГК).

Відповідач вимоги позивача не визнав тому, що: договір № 029/1659 від 19.05.2006р. є договором поставки, згідно пунктів 5.1 та 6.3 якого відповідач, як покупець, належним чином умови цього договору виконав, оплативши ту продукцію, яка приймально-здавальними актами; при прийманні продукції, під час візуального її огляду, ознак нестачі виявлено не було, що унеможливлює складення комерційного акту; позовна заява не містить розрахунку ціни позову; відсутній причинно-наслідковий зв’язок між діями покупця та збитками, нібито заподіяними постачальнику; збитки у вигляді оплати послуг найманого юриста не підпадають під розуміння поняття “збитки” викладенні в ст. 225 ГК; позивач не дотримався досудового врегулювання спору, що передбачено ст.. 5 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК) та п. 10.1 договору; відсутній договір на завантаження товару залізницею; накладні не містять даних, що залізниця була відправником вантажу.

Ухвалою у справі від 08.05.2008р. суд за ініціативою позивача, залучив до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору Одеську залізницю м. Одеса.

Третя особа пояснила суду, що: у неї існують правовідносини з позивачем, які виникли з договору купівлі-продажу № ОД/НХ-07-39д-НЮ від 30.01.2007р., предметом якого є продаж металів чорних вторинних; на адресу відповідача металобрухт був відвантажений залізницею у вагонах за квитанціями №№ 40417320, 41398595, 41398582, 41398901, 40417486, 40417475, 40417286, 40417407, 40417414 та 40417413; відповідач повинен був вимагати від Донецької залізниці передання вантажу, і у разі виявлення нестачі вимагати складання комерційного акту.

Дослідивши матеріали справи, та вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, суд встановив:

Сторони уклали договір № 029/1659 від 19.05.2006р. (далі – договір № 029/1659) згідно умов якого продавець (позивач) продає, а покупець (відповідач) купує брухт та відходи чорних листів (далі – Товар) згідно специфікаціям, які є невід’ємною частиною договору (п. 1.1 договору). У п.п. 2.2 та 3.1. договору зазначено, що кількість, ціна та вид Товару обумовлюється в специфікаціях. Товар повинен був поставлятися залізничним транспортом (п. 4.2 договору).

Сторони домовились, що:

-          покупець провадить послідуючу оплату Товару згідно приймально-здавальних актів протягом 5 банківських днів від дати вказаної на штемпелі станції Шпичкіно в залізничній накладній (п. 5.1 договору); приймання Товару проводиться згідно ДСТУ 4121 – 2002 та Інструкції № П-6 (п. 6.1 договору);

-          з ціллю недопущення розкрадання брухту під час транспортування допускається проведення укриття брухту в вагонах важковаговим негабаритним брухтом з можливістю зняття укриття за допомогою магнітної шайби, вага укриття – не більше 4 т (п. 6.2 договору);

-          поставлений товар вважається зданим продавцем і прийнятим покупцем згідно даним, вказаним у примально-здаточних (складських) актах (п. 6.3 договору);

-          договір діє з моменту його підписання до 31.12.2006р. і у разі якщо ні одна з сторін не попередить про розірвання договору за 10 днів до закінчення строку його дії, договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік на тих же умовах (п. 11.2 договору).

Сторони не надали суду доказів припинення чи розірвання договору після 31.12.2006р. Тому суд вважає, що договір № 029/1659 був пролонгований на 2007 рік.

Сторони 06.04.2007р. та 01.06.2007р. підписали специфікації № 8 та № 9 до договору № 029/1659, де зазначили: ціну відповідного товару; що поставка Товару здійснюється залізничним транспортом на умовах FCA станція відправлення (п. 2 специфікацій).

Позивач та третя особа уклали договір № ОД/НХ- 07-39дНЮ від 30.01.2007р. (далі – договір від 30.01.2007р.) згідно умов якого продавець (третя особа) продає, а покупець (позивач) купує метали чорні вторинні (п. 1.1 договору). Згідно п. 3.3 договору від 30.01.2007р., одержувачем товару за цим договором є ВАТ “Креминчуцький сталеливарний завод”. Договір був укладений на строк до 31.12.2007р.

Оскільки згідно п. 2 специфікацій № 8 та № 9 до договору № 029/1659 поставка здійснюється на умовах FCA станція відправлення, то у відповідності до п. “б” А. 4 FCA з моменту завантаження Товару позивачем у залізничні вагони поставка металобрухту вважалась здійсненою. А тому згідно п. Б. 5 FCA Правил Інкотермс 2000, відповідач (покупець) зобов’язаний нести всі ризики втрати з моменту коли він є поставленим у відповідності зі статтею А.4 (п. 6.3 договору – останнє речення).

Листами № 347 від 15.05.2007р., № 369 від 12.06.2007р. та № 389 від 21.06.2007р. позивач сповістив третю особу про відвантаження металобрухту відповідачу згідно договору від 30.01.2007р.

Відповідач стверджує, що у вагонах №№ 68369610, 60672128, 66240730, 68456110, 65153769, 67853242, 68822535, 68556315, 66233321, 68622364, 65384406, 60377371, 67667519, 68498286 та 68820604, які він отримав була виявлена нестача металобрухту, факт чого підтверджується актами приймання Товару за кількістю. Відповідач не надав суду комерційних актів складених Донецькою залізницею, і це при тому, що у актах № 1 та № 2 приймання брухту чорних металів за кількістю від 06.06.2007р. зроблений висновок “ймовірна причина нестачі розкрадання при перевезенні”.

Статтею 52 Статуту передбачено, що на станціях призначення залізниця зобов’язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу в разі прибуття вантажу, який був завантажений залізницею. У накладних за якими вищезгадані вагони, завантажені металобрухтом, поступили до відповідача вантажовідправником зазначено “НХ”. У актах №№ 1-7 від 06.06.2007р., № 8 від 02.07.2007р. та № 10 від 01.08.2007р. приймання Товару за кількістю зазначено, що для складання цих актів викликався представник вантажовідправника НХ Одеської залізниці. Таким чином, суд дійшов висновку, що на момент складання цих актів відповідач знав, що вантажовідправником Товару була Одеська залізниця, а саме її відокремлений структурний підрозділ – служба матеріально-технічного забезпечення, і повинен був вимагати від залізниці перевірити масу вантажу і у випадку виявлення невідповідності маси вантажу з даними зазначеними у транспортних документах вимагати складання комерційного акту (ст. 129 Статуту, п. 5 Інструкції П-6). Відповідач цих дій не здійснив.

Статтею 129 Статуту передбачено, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача про час залізничного перевезення засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Оскільки такі акти не надані, суд не залучив до участі у справі у якості відповідачів Одеську чи Донецьку залізниці.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що нестача могла виникнути саме при перевезенні Товару. Тому суд не може покладати відповідальність за нестачу лише на вантажовідправника чи постачальника (позивача) і не приймає до уваги акти складенні відповідачем про приймання Товару за кількістю та приймально-здавальні акти. При цьому суд зауважує, що акти, які засвідчують наявність засміченості вагону, складені усупереч вимогам Інструкції № П-6 і тому до уваги не приймаються.

Частиною 2 ст. 224 ГК встановлено, що під збитками розуміється в т.ч. і втрата майна управненою стороною. Частиною 1 ст. 334 ЦК встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, а переданням майна (ч. 2 ст. 334 ЦК) вважається вручення його набувачеві або перевізникові для відправлення набувачеві майна, відчуженого без зобов’язання доставки. З урахуванням цих норм, ст. А 3 FCA Правил Інкотермс 2000, останнього речення п. 6.3 договору № 029/1659 втрата майна сталась фактично у відповідача, а не у позивача. Тому вимоги позивача, щодо стягнення збитків у вигляді втрати майна суд вважає необґрунтованими.

Не приймає суд до уваги і посилання позивача на те, що сума 43 443,6 грн. є збитками у вигляді неодержаного прибутку, оскільки згідно ст. 142 ГК прибуток суб’єкта господарювання є показником фінансових результатів його діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб’єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань. Доказів валових витрат та амортизаційних відрахувань позивач не надав.

Частиною 2 ст. 217 ГК встановлено, що відшкодування збитків є видом господарських санкцій. Частиною 3 ст. 193 ГК передбачено, що застосування господарських санкцій до суб’єкта, який порушив зобов’язання, не звільняє цього суб’єкта від обов’язку виконати зобов’язання в натурі, в т.ч. і оплатити вартість поставленого Товару. Суд звертав увагу представника позивача на надання чіткої кваліфікації його вимог. Але представник позивача наполягав саме на вимогах викладених у позові. Таким чином, позивач мав право вимагати від відповідача виконання зобов’язань в натурі – оплатити кошти за поставлений товар.

Зважаючи на викладене суд відмовляє позивачу у позові щодо стягнення 43 443,6 грн. збитків.

Статтею 44 ГПК встановлено, що судові витрати складаються з державного мита, оплати послуг адвоката, інших витрат пов’язаних з розглядом справи. До поняття “інших витрат пов’язаних з розглядом справи” не відносяться витрати, пов’язанні з ненаданням юридичних послуг, оскільки ці послуги обумовлені послугами адвоката. Суду не надано доказів, що підприємець – фізична особа п. Осаволюк Р.В. є адвокатом і що йому сплачено 2 500 грн. Витрати, які можуть зроблені позивачем не є збитками у розумінні норм ст.ст. 224 ГК. Тому суд відмовляє позивачу у позові у стягненні і решти суми збитків.

Посилання відповідача на недотримання позивачем порядку досудового врегулювання спору, суд до уваги не приймає, оскільки рішенням Конституційного суду України від 09.07.2002р. встановлено, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом і іншими нормативно-правовими актами.

На підставі ст.ст. 20, 142, 173, 193, 217, 224, 225, 264-267 Господарського кодексу України ст.ст. 334, 623, 669, 670 Цивільного кодексу України, ст.ст. 52, 129 Статуту залізниць України та керуючись ст.ст. 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р I Ш И В :

Позивачу у позові відмовити.

Суддя