ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2008 р.

№ 20-2/421

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

Севастопольської міської ради (далі –Міськрада)

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду

від

23.08.07

у справі

№ 20-2/421

господарського суду

міста Севастополя

за позовом

відкритого акціонерного товариства "Севастопольське автотранспортне підприємство 14330"

(далі –Товариство)

до

Управління з питань майна комунальної власності Севастопольської міської державної адміністрації

(далі –Управління),

Фонду комунального майна Севастопольської міської ради (далі –Фонд)

про

спонукання до укладення договору оренди та визнання недійсними результатів конкурсу

В засіданні взяли участь представники:

- скаржника:

не з'явились;

- позивача:

Руднєва О.О. (за дов. № 310/01 від 29.07.08);

- відповідачів:

Управління:

не з'явились;

Фонду:

не з'явились.

Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 31.07.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 11.04.07 господарського суду міста Севастополя (суддя

Шевчук Н.Г.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою від 23.08.07 Севастопольського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Борисової Ю.В., суддів –Дугаренко О.В., Гонтаря В.І.) рішення від 11.04.07 господарського суду міста Севастополя залишено без змін, а апеляційну скаргу Фонду –без задоволення.

При винесенні вказаних рішень суди врахували те, що матеріалами справи доведено, що після спливу терміну дії договору оренди Товариство продовжувало користуватись спірним приміщенням, а доказів щодо вчинення Управлінням та Фондом дій по примусовому звільненню цього приміщення відсутні, при цьому, такі обставини були розцінені судами як зміну, висловленого Управлінням в листі про припинення дії договору, ставлення щодо продовження його дії. У зв'язку з наведеним суди прийшли до висновку про продовження дії договору на той самий термін, що і на попередніх умовах (3,5 роки), та зазначили, що права та охоронювані законом інтереси Товариства не порушені.

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій до Вищого господарського суду України, як особа, яку не було залучено до участі у справі, щодо якої, на її думку, суд прийняв судове рішення, що стосується її прав і обов'язків, звернулась Міськрада, яка просить рішення від 11.04.07 господарського суду міста Севастополя та постанову від 23.08.07 Севастопольського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, змінивши мотивувальну частину рішення.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових акті було порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема: п. 3 абз. 3 ст. 104, п. 3 ч. 2 ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України.

Так, в касаційній скарзі ставиться питання про те, що судами в порушення вимог процесуального права не було залучено до участі у справі осіб, на права яких рішення у даній справі може вплинути: Севастопольську міську раду –яка відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" розпоряджається майном територіальної громади від її імені, та

ТОВ "Аптека АВиК" –особу, яка за результатами проведеного конкурсу набула право на оренду спірного приміщення.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Фонд доводи та вимоги скаржника підтримує.

Товариство у відзиві на касаційну скаргу щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Міськради залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзиви на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, відповідно до п. 2.4 рішення Міськради від 31.01.06 № 4657 Фонд є правонаступником Управління за договорами оренди комунального майна та відносинам, пов'язаним з їх виконанням.

Вирішуючи спір, суди встановили, що 01.06.01 між Товариством (Орендар) та Управлінням (Орендодавець), до повноважень якого на той час згідно з Положенням про Управління відносилось укладення таких договорів, було укладено договір № 248-01 оренди нерухомого майна (далі –Договір), відповідно до умов якого Товариство приймає в оренду нерухоме майно –вбудоване приміщення загальною площею 36,58 м2, розташоване на першому поверсі за адресою: м.Севастополь, вул.Каліча, 2а (Назукіна, 1). При цьому, судами встановлено, що сторони погодили, що даний Договір діє з моменту підписання до 29.12.04 (3 роки 5 місяців 28 днів).

На підставі наданих сторонами доказів у справі судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що листом від 04.01.05 № 12 Управління повідомило Товариство про те, що Договір припинив свою дію у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено, проте 18.01.05 Товариство звернулось до Управління з листом в якому просило укласти новий договір оренди вказаного приміщення.

Також, попередніми судовими інстанціями встановлено, що з проханням продовження строку Договору Товариство зверталось до Управління листами від 02.02.05 № 86/12 та від 21.06.05 № 411/01.

Разом з тим, встановлено, що після закінчення строку Договору Товариство продовжувало сплачувати орендну плату, яка приймалась Управлінням без заперечень.

Врахувавши, що після 29.12.04 Товариство продовжувало користуватись зазначеним приміщенням, а докази вчинення відповідачами дій по примусовому звільненню зайнятого Товариством вбудованого нежилого приміщення та поверненню його орендодавцю відсутні, попередні судові інстанції прийшли до висновку про те, що такі обставини можуть бути розцінені як зміна висловленого Управлінням ставлення щодо припинення

договору оренди, який має вважатись продовженим з 29.12.04 на тих же умовах та на той самий термін на який було укладено первинний Договір, тобто на 3 роки 5 місяців 28 днів.

Разом з тим, місцевий та апеляційний суди зазначили, що обставини проведення 25.11.05 конкурсу на оренду спірних приміщень мали місце після спливу одного місяця після закінчення терміну дії спірного Договору, а тому не є доказом наявності у Орендодавця заперечень проти продовження дії Договору від 01.06.01.

З урахуванням наведеного, вважаючи що між сторонами продовжують існувати договірні відносини щодо спірного об'єкту оренди, попередні судові інстанції вказали, що права й охоронювані законом інтереси Товариства щодо продовження дії зазначеного Договору не порушені, а отже й відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

При цьому, суди відхилили доводи Фонду про те, що процедура проведення конкурсу є тривалою за часом, вказавши, що це не є доказом заперечень Фонду проти продовження дії Договору й не спростовує наведених висновків суду.

Разом з тим, попередні судові інстанції зазначили про відсутність підстав для залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, переможця вказаного конкурсу –товариства з обмеженою відповідальністю "Аптека АВиК", вважаючи, що рішення у даній справі не може вплинути на його права і обов'язки.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що приписи ст.ст. 13, 41 Конституції України визначають, що від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією, і усі суб’єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст.ст. 142-145 Конституції України, п. 3 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, належить нерухоме майно, що є у власності територіальних громад, управління яким здійснюють відповідні територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

За змістом ч.ч. 1, 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, визначене відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, належить територіальним громадам сіл, селищ, міст та районів у містах.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, визначати в угодах та договорах умови використання об'єктів, що передаються у користування і оренду та ін.

Правові засади організаційних відносин, пов'язаних з передачею в оренду майна, яке, зокрема, перебуває у комунальній власності та майнових відносин між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває у комунальній власності встановлені Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.92 № 2269-XII (далі –Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно приписів п. 2 ст. 26, п. 1 ст. 27 названого Закону та ст. 291 Господарського кодексу України, договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено, а орендар зобов’язаний повернути орендодавцеві об’єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Також, колегією суддів враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов’язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана з урахуванням нормального зносу або у стані, обумовленому у договорі.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що ст. 764 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Спеціальною нормою ст. 17 Закону передбачено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін. Умови договору оренди на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо умов договору переважне право орендаря на укладення договору припиняється.

Юридичний аналіз наведених правових положень свідчить, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Наймодавець, який не бажає продовжувати договір, повинен попередити про це наймача не пізніше одного місяця після закінчення терміну дії договору, після спливу якого договір найму буде вважатися поновленим на новий строк і може бути розірваний лише на загальних підставах.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що матеріалами справи підтверджено факт повідомлення Управлінням у визначений Законом строк про припинення дії Договору у зв'язку з закінченням терміну, на який його було укладено.

Водночас, попередніми судовими інстанціями встановлено, що користуючись правом, наданим йому п. 1 ст. 7 Закону Фонд оголосив конкурс на право оренди майна, що є предметом Договору стосовно продовження дії якого ставиться питання у даному спорі. Водночас, судами встановлено, що переможцем такого конкурсу є ТОВ "Аптека АВиК".

З урахуванням наведеного, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що вирішуючи спір попередні судові інстанції не звернули уваги на те, що спірні правовідносини зачипають права та інтереси певного кола суб'єктів, разом з тим, суд першої інстанції не притягнув до участі у справі таких осіб, на що суд апеляційної інстанції належної уваги не звернув.

Колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що з метою повного та об'єктивного розгляду даної справи суд мав з'ясувати коло осіб на права та інтереси яких може вплинути рішення у даній справі.

При цьому, слід враховувати, що за змістом ст. 38 Господарського процесуального кодексу України якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Водночас, за змістом ст.ст. 24, 27 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача, а також осіб (в якості третіх осіб), на права або обов'язки яких може вплинути рішення у даному спорі.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини

1950 року, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.97 № 475/97-ВР) встановлено, що кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадянських прав і обов'язків незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду, якщо господарський суд прийняв рішення або постанову, що стосується прав і обов'язків осіб, які не були залучені до участі в справі.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було враховувати вказані норми в комплексі.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що спір було розглянуто попередніми судовими інстанціями без дослідження в повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, та призвело до прийняття рішень з помилковим застосуванням норм права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що в касаційній скарзі стверджуються факти порушення судами не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховуючи вимоги

ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми судовим інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі судові рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до господарського суду міста Севастополя.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Севастопольської міської ради № 03-15/2519 від 18.06.08 задовольнити частково.

Рішення від 11.04.07 господарського суду міста Севастополя та постанову від 23.08.07 Севастопольського апеляційного господарського суду у справі

№ 20-2/421 господарського суду міста Севастополя скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська