ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2008 р.

№
37/544

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т.
Дроботової - головуючого

Н.
Волковицької Л. Рогач

за
участю представників:

позивача

не
з'явилися (про час і місце судового засідання повідомлено належно)

відповідача не з'явилися (про час і місце
судового засідання повідомлено належно)

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  Ужгородської
митниці

на
постановувід
18.03.2008 р. Київського апеляційного господарського суду

у
справі

№ 37/544
господарського суду м. Києва

за
позовом

Ужгородської
митниці

до

Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

про

стягнення
1 201, 31 грн.

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2007 р. Ужгородська митниця звернулась
до господарського суду м. Києва з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення
неустойки за прострочення терміну поставки вугілля у сумі 1201,31 грн.,
посилаючись на приписи статті 611 Цивільного кодексу України та пункт 8.1
договору                   № 1/2007/72
від 02.04.2007 р., укладеного між сторонами у справі.

10 грудня 2007 р. Ужгородська
митниця, на підставі статті 22 Господарського процесуального кодексу України,
подала до господарського суду м. Києва заяву про збільшення розміру позовних
вимог та просила стягнути з відповідача неустойку у розмірі 12389,93 грн., при
цьому посилаючись на пункт 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 13.12.2007 р. (суддя Кондратова І.Д.) у задоволенні позовних вимог
відмовлено повністю.

Судом першої інстанції, з посиланням
на приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України було
відмовлено позивачу у прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог,
оскільки суд дійшов висновку стосовно того, що в цій заяві позивач фактично
змінює і підставу і предмет позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення неустойки за прострочення терміну поставки вугілля у сумі
1201,31 грн., суд першої інстанції дійшов висновку щодо необгрнутованості
позовних вимог з огляду на те, що в укладеному договорі № /2007/72 від
02.04.2007 р. сторони погодили, що за неналежне виконання умов договору сторони
несуть відповідальність згідно чинного законодавства, проте, як було зазначено
судом, в цьому договорі сторони не погодили розмір санкцій, не встановили, до
якої суми має нараховуватись неустойка, та не передбачили нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання зобов'язання щодо поставки товару. Тобто,
сторонами не були додержані вимоги закону про обов'язкову письмову форму
правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання.

За апеляційною скаргою Ужгородської
митниці Київський апеляційний господарський суд (судді: Шипко В.В., Борисенко
І.В., Розваляєва Т.С.). переглянувши рішення господарського суду м. Києва від
13.12.2007 р. в апеляційному порядку, постановою від 18.03.2008 р. залишив його
без змін з тих же підстав.

Ужгородська митниця подала до Вищого
господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить рішення
господарського суду м. Києва від 13.12.2007 р. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від 18.03.2008 р. скасувати та прийняти нове
рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, обґрунтовуючи доводи
касаційної скарги порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Скаржник, зокрема, зазначає, що при
прийнятті рішення судами не було враховано приписів пункту 2 статті 231
Господарського кодексу України, оскільки підставою звернення до суду було
порушення відповідачем строків поставки за укладеним між сторонами договором, а
вказана норма передбачає стягнення пені в розмірі 01 відсотка вартості товарів,
з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за
прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7
відсотків вказаної вартості, що і було враховано при поданні заяви про
збільшення позову.

Крім того, заявник зазначає, що заява
про збільшення позову стосувалась виключно розміру штрафних санкцій та
уточнювала процедуру розрахунків, проте, підстави звернення з позовом
залишались незмінними.

Заслухавши доповідь судді
-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін,
перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування норм
права в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як вбачається зі змісту судового
рішення, судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, не
було прийнято заяву Ужгородської митниці про збільшення позовних вимог, з
огляду на те, що дослідивши зміст вказаної заяви та оцінивши його з раніше
заявленими позовними вимогами, суд встановив, що в поданій заяві позивач
фактично змінює і підставу і предмет спору, що є порушенням приписів статті 22
Господарського процесуального кодексу України.

Проте, колегія з таким висновком суду
погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно
до 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач, зокрема, вправі
до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити
розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій
частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Предмет
позову -це певна матеріально -правова вимога позивача до відповідача. Предмет
позову кореспондує зі способами захисту права.

Підстава
позову -це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Зміна
предмету позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача.

Зміна
підстав позову -це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Приписи
статті 22 Господарського процесуального кодексу України не передбачають права
позивача на  одночасну зміну предмету та
підстав позову.

Як
вбачається з матеріалів справи, Ужгородська митниця звернулась до
господарського суду з позовом про стягнення неустойки за прострочення
терміну поставки вугілля у сумі 1201,31 грн., посилаючись на пункт 8.1
укладеного між сторонами договору від 02.04.2007 р. та приписи статті 611
Цивільного кодексу України, а в заяві про збільшення розміру позовних вимог
Ужгородська митниця просила суд стягнути неустойку за прострочення терміну
поставки вугілля у сумі 12389,93 грн., посилаючись на приписи пункту 2
статті 231 Господарського кодексу України.

Таким
чином, з позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що
позивачем не була допущена одночасна зміна предмету та підстав позову, що не
було враховано судами першої та апеляційної інстанції під час відмови у
прийнятті заяви Ужгородської митниці про збільшення позовних вимог.

Крім
того, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної
інстанції, 02.04.2007 р. між ФОП ОСОБА_1 (постачальник) та Ужгородською
митницею (покупець) було укладено договір № 1/2007/72, за умовами якого ФОП
ОСОБА_1 зобов'язувався поставити та передати у власність Ужгородської митниці
вугілля кам'яне сортове марки АО (антрацит) фракція 25-50, а Ужгородська
митниця зобов'язувалась прийняти та оплатити товар на умовах, визначених
договором.

Розділом
3 сторони погодили строки та умови постачання товару, а саме: поставка вугілля
здійснюється на франко -склад митниці автотранспортом постачальника у термін:
квітень -травень 2007 р., при наявності у Ужгородської митниці фінансування на
цей період.

Датою
поставки вважається дата передачі товару на склад покупця, що зазначена у
транспортній накладній підписаній сторонами.

Відповідно
до пункту 5.1 договору покупець проводить оплату 100% вартості кожної
поставленої партії товару та наданого рахунку протягом 10 календарних днів з
моменту її прибуття на склад митниці про умові наявності відповідних бюджетних
асигнувань.

Звертаючись
з позовом до суду Ужгородська митниця вказувала, що відповідачем були порушені
умови договору щодо строків поставки, оскільки вугілля на склад митниці було
поставлено відповідачем тільки у липні 2007 р., що підтверджується видатковою
накладною № РН-0000002 від 25.07.2007 р. та № РН-0000003 від 31.07.2007 р., у
зв'язку з чим позивачем була нарахована пеня.

Відмовляючи
у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, посилаючись, зокрема, на приписи статей 546, 547
Цивільного кодексу України зазначив, що сторонами не були додержані вимоги
закону про обов'язкову письмову форму правочину щодо забезпечення виконання
зобов'язання, оскільки в договорі сторони не погодили розмір санкцій, не
встановили, до якої суми має нараховуватись неустойка, та не передбачили
нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання щодо
поставки товару.

Проте,
колегія суддів вважає такий висновок судів передчасним та таким, що не
відповідає приписам законодавства з наступних підстав.

Відповідно
статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є  правовідношення,  в
якому  одна  сторона (боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу,
надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Порушення
зобов'язання відповідно статті 611 цього Кодексу тягне правові наслідки,
встановлені договором або законом.

За
приписами статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується
передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для
використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних
з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До
договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо
інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин
сторін.

Згідно
зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар
покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст
договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530
цього Кодексу.

Приписами
статті 530 згаданого кодексу, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей
строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як
вбачається з матеріалів справи Ужгородська митниця просила суд стягнути з ФОП
ОСОБА_1 неустойку у зв'язку з простроченням терміну поставки вугілля за
договором № 1/2007/72 від 02.04.2007 р., посилаючись, зокрема, на пункт 8.1 договору,
та статтю 611 Цивільного кодексу України.

Пунктом
8.1 договору № 1/2007/72 від 02.04.2007 р. передбачено, що неналежне виконання
умов договору сторони несуть відповідальність згідно чинного
законодавства.

Штрафом
відповідно статті 549 Цивільного кодексу України є неустойка, яку боржник
повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Отже,
для  вирішення спору по суті судам
необхідно було надати правову оцінку спірним правовідносинам, встановити об'єм
зобов'язань сторін у  спірних
правовідносинах, ступінь їх виконання та наявність чи відсутність підстав для
застосування відповідальності, оцінивши наявні в матеріалах справи докази,
доводи сторін та приписи діючого законодавства в їх сукупності.

Частина
1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що
доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд
у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким
чином, з матеріалів справи вбачається, що господарськими судами при розгляді
справи та прийнятті судових рішень не взято до уваги та не надано належної правової
оцінки всім доказам у справі в їх сукупності, що, враховуючи суть спору,
свідчить про не з'ясування судом всіх обставин, які мають суттєве значення для
правильного вирішення господарського спору. Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11
"Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши
всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини
справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Неповне
з'ясування всіх обставин справи, які
мають значення для справи, дає підстави для скасування ухвалених у
справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд.

Оскільки
передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній
інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що
не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази,
рішення та постанова у справі підлягає скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під  час
нового  розгляду  справи
господарському  суду
необхідно  врахувати  викладене,
всебічно  і  повно
з'ясувати  і  перевірити
всі  фактичні  обставини
справи,  об'єктивно  оцінити
докази,  що  мають
юридичне  значення  для  її  розгляду
і  вирішення  спору
по  суті,  і
в  залежності  від
встановленого,  правильно  визначити
норми  матеріального  права,
що  підлягають  застосуванню
до  спірних  правовідносин,  та
прийняти  обґрунтоване  і
законне  судове  рішення.

Керуючись
статтями 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110,
11111, 11112 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення
господарського суду м. Києва від 13.12.2007 р. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від 18.03.2008 року у справі             № 37/544 скасувати, справу
направити на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Касаційну
скаргу Ужгородської митниці задовольнити частково.

Головуючий
суддя                                                                           Т. Дроботова

Судді:
Н. Волковицька

Л.Рогач