ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2008 р.

№ 20/172-8/119-19/314

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області (далі Фонд)

на постанову

Київського міжобласного апеляційного господарського суду

від

21.04.08

у справі

№ 20/172-8/119-19/314

господарського суду

Полтавської області

за позовом

Фонду

до

закритого акціонерного товариства "Семенівське АТП-15345" (далі Товариство),

треті особи:

дочірнє підприємство "Шанс-АТП"

(далі Підприємство),

первинна профспілкова організація закритого акціонерного товариства "Семенівське АТП-15345"

(далі Профспілкова організація),

за участю:

прокуратури Полтавської області,

про

визнання права державної власності

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

не з'явились;

- відповідача:

не з'явились;

- третіх осіб:

Підприємства:

не з'явились;

Профспілкової організації:

не з'явились;

Прокуратури:

Рудак О.В. (прокурор відділу Генеральної прокуратури України; посвідчення № 72 від 14.04.08).

За згодою представника Прокуратури, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1

ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 17.07.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 14.06.05 господарського суду Полтавської області (суддя Киричук О.А.), залишеним без змін постановою від 01.09.05 Київського міжобласного апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Федорова М.О., суддів –Шевченка В.Ю., Яковлєва М.Л.), в позові у даній справі було відмовлено.

Постановою від 16.02.06 Вищого господарського суду України касаційну скаргу Фонду та касаційне подання Прокуратури було задоволено частково: рішення від 14.06.05 господарського суду Полтавської області та постанову від 01.09.05 Київського міжобласного апеляційного господарського суду скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням від 26.06.06 господарського суду Полтавської області (суддя Плеханова Л.Б.), залишеним без змін постановою від 27.11.06 Київського міжобласного апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Фаловської І.М., суддів –Агрикової О.В., Мамонтової О.М.), позов було задоволено, визнано право державної власності на спірний об'єкт соціально-побутового призначення.

Постановою від 26.04.07 Вищого господарського суду України касаційні скарги Товариства, Підприємства та Профспілкової організації було задоволено частково: рішення від 26.06.06 господарського суду Полтавської області та постанову від 27.11.06 Київського міжобласного апеляційного господарського суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи рішенням від 04.12.07 господарського суду Полтавської області (суддя Безрук Т.М.) в позові відмовлено.

Вказане рішення мотивовано пропуском позовної давності. При цьому, суд визнав доводи Товариства про те, що спірне майно було передано йому безкоштовно, необґрунтованими та такими, що не підтверджуються матеріалами справи.

Постановою від 21.04.08 Київського міжобласного апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Корсакової Г.В., суддів –Мельника С.М., Гаврилюка О.М.) рішення від 04.12.07 господарського суду Полтавської області скасовано, та прийнято постанову, якою в задоволенні позову відмовлено (з інших мотивів).

При цьому, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що норма ч. 2 ст. 24 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" в редакції від 04.03.92 (що підлягає до застосування до спірних правовідносин), до внесення змін до цієї статті в лютому 1997 року, містила положення згідно яких майно могло передаватись безоплатно, оскільки положення вказаної статті не містили вказівок на незмінність попереднього власника такого нерухомого майна (держави).

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій, прийнятими під час нового розгляду справи, Фонд звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від 21.04.08 Київського міжобласного апеляційного господарського суду скасувати та прийняти по справі нове рішення, яким визнати право державної власності на спірний об‘єкт соціально-побутового призначення.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. 128 Цивільного кодексу УРСР, ст. 261 Цивільного кодексу України,

ч. 2 ст. 24 Закону України “Про приватизацію майна державних підприємств”

(в редакції від 04.03.92).

У своєму відзиві на касаційну скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи безпідставними, у зв‘язку з чим просить касаційну скаргу Фонду залишити без задоволення, а оскаржену постанову –без змін.

Разом з тим, 09.07.08 до Вищого господарського суду України надійшла заява Товариства в якій ставиться питання про те, що оскільки в постанові від 16.02.06 у даній справі колегія суддів у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді – Савенко Г.В., Ходаківська І.П., зробила певні вказівки, що є обов'язковими для судів нижчих інстанцій, які не співпадають з позицією, викладеною у постанові суду апеляційної інстанції, що є предметом розгляду даного касаційного провадження, то зазначена колегія суддів має взяти самовідвід у даній справі.

Ухвалою від 16.07.08 заступника Голови Вищого господарського суду України Осетинського А.Й. заяву Товариства в якій ставиться питання про те, що колегія суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає дану справі в касаційному порядку, має взяти самовідвід, відхилено.

Колегія суддів Вищого господарського суду України також дійшла до висновку про відсутність підстав для самовідводу у даній справі.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що 14.07.08 та 16.07.08, відповідно, до колегії суддів Вищого господарського суду України надійшли клопотання Товариства (№ 172 від 08.07.08) та Фонду (№ 10-06/2852 від 08.07.08) в яких ставиться питання про розгляд справи без участі їх представників у судовому засіданні.

Про вказані обставини представника Прокуратури повідомлено на початку судового засідання 17.07.08. Від представника Прокуратури відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представника Пркоуратури, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, наказом Фонду від 01.06.93 № 45 було прийнято рішення про приватизацію державного майна Семенівського орендного автотранспортного підприємства 15345 (далі –Орендне підприємство), а наказом Фонду від 30.07.93 № 108 затверджено акт оцінки майна цілісного майнового комплексу цього Орендного підприємства, зокрема, п. 13.3 якого вилучено вартість майна, для якого встановлено особливий режим приватизації на суму 77,7 тис. крб., а саме, на суму залишкової вартості їдальні (інвентарний № 00110).

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що планом приватизації державного майна цілісного майнового комплексу Орендного підприємства, який затверджено Фондом 08.09.93, визначено порядок і умови використання об'єктів соціально-побутового призначення відповідно до якого столова вартістю 77,7 тис. крб., що збудована в 1982 році за кошти колективу (з фонду соціально-культурних заходів), передається безоплатно.

Разом з тим, на підставі наданих сторонами доказів у справі судовими інстанціями встановлено, що 21.09.93 між організацією орендарів Орендного підприємства (який є правопопередником Товариства) та Фондом було укладено договір купівлі-продажу державного майна підприємства (далі –Договір), згідно умов якого організація орендарів Орендного підприємства викупила у Фонду державне майно: цілісний майновий комплекс Орендного підприємства.

При цьому, встановлено, що відповідно до п. 3 Договору ціна цілісного майнового комплексу становить 6 334,2 тис.крб. згідно з актом оцінки, затвердженим Наказом Фонду від 30.07.93.

Місцевим та апеляційним судами встановлено, що виконання умов Договору сторонами підтверджується актом прийому-передачі майна підприємства від 23.09.93 відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв продане шляхом викупу орендарем державне майно вартістю

6 334,2 тис.крб. Водночас, встановлено, що згідно з актом прийому-передачі від 23.09.93 покупцю безоплатно була передана будівля столової залишковою вартістю 77,7 тис.крб. на підставі ст. 24 Закону України “Про приватизацію майна державних підприємств”.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що на підтвердження права власності на цілісний майновий комплекс Товариством було отримано свідоцтво про власність № 2 від 24.09.93.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що норма ч. 2 ст. 24 Закону України "Про приватизацію державного майна" в первісній редакції від 04.03.92 /що має застосовуватись до спірних правовідносин/ має диспозитивний характер, а тому державне майно (об’єкти соціально побутового призначення) до внесення змін до цієї статті в лютому 1997 року могло передаватися безоплатно, оскільки згадана стаття не містила вказівок на незмінність попереднього власника такого нерухомого майна (держави).

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що зазначена редакція закону не містить вказівок на безоплатну передачу в режимі пільг об’єктів соціально-побутового призначення саме у власність орендних підприємств, а отже в процесі приватизації об'єкт підпадав не під режим пільг, а під особливий режим приватизації, який полягає в тому, що статус зазначеного майна був визначений таким, що не підлягає приватизації.

З наведеного вбачається, що за первісною редакцією вказаних правоположень об'єкти соціально-побутового призначення могли бути передані у власність товариству покупців, створеному працівниками підприємства, яке стало власником відповідного підприємства в результаті його викупу.

Відповідні застереження було запроваджено лише Законом України від 19.02.97 № 89/97-ВР (набрав чинності з 15.05.97), які полягали у встановленні можливості безоплатної передачі об’єктів соціально-побутового призначення господарському товариству (на баланс) за умови цільового використання та без права продажу, тобто, лише у користування.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на принцип незворотності дії законів в часі, визначений ч. 1 ст. 58 Конституції України.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги положення ст. 16 Закону Союзу Радянських Соціалістичних Республік "Про трудові колективи і підвищення їх ролі в управлінні підприємствами, установами, організаціями" від 17.06.83 № 9500-X відповідно до якої до повноважень трудових колективів у поліпшенні соціально-культурних і житлово-побутових умов працівників, зокрема, віднесено: приймати рішення про будівництво житла, дитячих дошкільних закладів та інших об'єктів культурно-побутового призначення за рахунок коштів фонду соціально-культурних заходів і житлового будівництва, фонду ширвжитку та інших фондів підприємств, установ, організацій, призначених на ці цілі.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що під час вирішення даного спору попередніми судовими інстанціями було з'ясовано всі обставини, пов'язані з будівництвом спірного об'єкту, в тому числі джерело коштів фінансування будівництва спірного об'єкта, план приватизації підприємства, зокрема, щодо зменшення ціни, за яку придбано майно підприємства на суму початкової ціни спірного майна, акт інвентаризації, акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу підприємства, умови договору купівлі-продажу відповідного державного майна, фактичного утримувача та користувача цього об'єкта, а отже правову позицію суду доведено фактичними обставинами по справі.

Таким чином, з урахуванням наведених правових положень колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Фондом в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судами не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги

ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судом апеляційної інстанції було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну відповідну правову оцінку та винесено постанову з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення її без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області № 10-06/2283 від 03.06.08 залишити без задоволення.

Постанову від 21.04.08 Київського міжобласного апеляційного господарського суду у справі № 20/172-8/119-19/314 господарського суду Полтавської області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська