ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2008 р.

№ 25/23

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    М.В.Кузьменка,

судді                                        І.М.Васищака,

судді                                        В.М.Палій,

розглянувши касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства науково-

виробничого підприємства "Оснастка"

на рішення господарського суду Донецької області від 03.04.2008р.

у справі №25/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Краматорськтеплоенерго"

до                      Відкритого акціонерного товариства науково-виробничого підприємства

"Оснастка"

про                    стягнення 27 022,67 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: Мілованов О.В. (довіреність від 30.05.08),

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Краматорськтеплоенерго" звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Відкритого акціонерного товариства науково-виробничого підприємства "Оснастка" і просило суд стягнути з останнього 19 327,33 грн. боргу, 1 007,78 грн. інфляційних втрат, 54,51 грн. 3% річних, 6633,05 грн. пені, а всього 27 022,67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №156 від 01.01.2007р. щодо оплати у повному обсязі одержаної у листопаді-грудні 2007р. теплової енергії в гарячій воді.

Відповідач, не заперечуючи позов в частині стягнення суми основного боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, у своєму відзиві просить суд зменшити заявлену до стягнення суму пені до 323,74 грн., посилаючись на те, що у даному випадку до обґрунтування розміру пені має бути застосований Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", а не Закон України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій".

До ухвалення рішення у даній справі по суті заявлених вимог, позивач звернувся до суду із заявою про припинення провадження у справі в частині стягнення основного боргу у сумі 19 327,33 грн. у зв'язку з її сплатою відповідачем та просить суд стягнути з останнього 1 007,78 грн. інфляційних втрат, 54,51 грн. 3% річних та 6 633,05 грн. пені.

Рішенням господарського суду Донецької області від 03.04.2008р. (суддя І.А.Бойко) позов задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача 7 695,34 грн., у тому числі інфляційні втрати у сумі 1 007,78 грн., 3% річних у сумі 54,51 грн. та пеня у сумі 6633,05 грн. В частині стягнення основного боргу у сумі 19 327,33 грн. провадження у справі припинено за відсутністю предмету спору.

При цьому суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин в частині стягнення пені Закон України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" з посиланням на те, що стаття 1 названого Закону, що є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини, що виникають при несвоєчасному внесенні плати за комунальні послуги суб'єктами підприємницької діяльності, передбачає, що за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги суб'єкти підприємницької діяльності сплачують пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу. Договором №156 від 01.01.2007р. з посиланням на вказаний Закон, сторонами встановлений той же розмір пені.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення суми пені, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить його скасувати в цій частині як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 323,74 грн.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового акта, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №156 від 01.01.2007р. за умовами якого позивач зобов'язався продати вчасно та відповідної якості теплову енергію в гарячій воді, а відповідач –приймати та своєчасно оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до п.6.3. договору оплата виконується на підставі актів-рахунків (рахунків), які направляються належним чином споживачеві теплопостачальною організацією, в трьохденний календарний термін з моменту отримання акту-рахунку. Акти-рахунки є підтвердженням кількості відпущеної теплової енергії, та мають бути оформлені споживачем протягом 3-х календарних днів з дня отримання їх від теплопостачальної організації.

Пунктом 7.2.5 договору сторони встановили, що за ухилення від виконання зобов'язання по актам-рахункам за теплову енергію, а також за їх несвоєчасне оформлення відповідно до п.6.3 договору споживач сплачує теплопостачальній організації пеню у розмірі 1% належної до сплати суми за кожний день прострочення у відповідності до Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій", №686-ХІY від 20.05.1999р.

Несплата у повному обсязі відповідачем актів-рахунків, виставлених позивачем за одержану у листопаді-грудні 2007р. теплову енергію в гарячій воді, стало підставою для звернення позивача з даним позовом про стягнення з відповідача, у тому числі пені, нарахованої відповідно до умов договору та названого вище Закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 1% від суми заборгованості, як то передбачено спеціальним Законом та договором, та відхиляє доводи скаржника про те, що для обрахування пені мають бути застосовані положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", стаття 3 якого передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, згідно преамбули Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" він встановлює відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій.

В той же час Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", згідно його преамбулі, регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи –суб'єкти підприємницької діяльності.

Оскільки правовідносини між сторонами даного спору виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, якими є результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби, зокрема, юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, то до цих правовідносин має застосовуватися положення спеціального нормативного-правового акта, а саме Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій", який регулює ці відносини.

Частиною 2 статті 1 названого Закону встановлено, що суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності, за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Пунктом 7.2.5 договору сторони встановили відповідальність за невчасну сплату вартості спожитої теплової енергії у вигляді сплати пені у розмірі 1% належної до сплати суми за кожний день прострочення у відповідності до Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій".

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 3 ст.14 ЦК України встановлено, що виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Як встановлено, умовами договору сторони домовились про стягнення пені, передбаченої саме Законом України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій", а тому висновок суду про те, що стягненню підлягає пеня у розмірі 1% від суми заборгованості, як то передбачено спеціальним Законом та договором, колегія суддів вважає законним і обґрунтованим, оскільки він відповідає вимогам діючого законодавства, що регулюють дані правовідносини.

Отже, підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства науково-виробничого підприємства "Оснастка" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 03.04.2008р. у справі №25/23 - без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій