ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

22.04.08                                                                                           Справа № 10/291

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді                                                                        Краєвської М.В.

суддів:                                                                        Галушко Н.А.

Орищин Г.В.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства “Енергоринок” від 27.12.2007 р. № 04/42-8676

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2007 р.

у справі № 10/291

за позовом Державного підприємства “Енергоринок”, м.Київ

до ВАТ “ЕК “Закарпаттяобленерго”, м.Ужгород-Оноківці

про стягнення 234 361 549, 6 грн. за відпущену електроенергію, в т.ч. 139 842 711, 22 грн. основного боргу, 41 173 512, 63 грн. пені, 38 129 666, 16 грн. інфляційних нарахувань, 15215 659, 59 грн. 3 % річних (з врахуванням заяви про уточнення розміру позовних вимог, а.с.2-16, Том 3)

За участю представників сторін:

від позивача –Бойко М.О. (провідний юрисконсульт, довіреність від 29.02.2008 р. без номера в матеріалах справи);

від відповідача –Габор О.М. (начальник юридичного відділу, довіреність від 09.11.2007 р. № 6094 в матеріалах справи, а.с.18, Том 6)

Представникам сторін роз”яснено їх права й обов”язки, передбачені ст.22 ГПК України. Заяв про відвід суддів не поступало.

Оскільки жодна зі сторін не заявляла клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу, то протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст.81-1 ГПК України без забезпечення повного фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перегляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах Львівського апеляційного господарського суду від 05.02.2008 р., 11.03.2008 р.

У судовому засіданні 01.04.2008 р. оголошувалася перерва до 08.04.2008 р., яка була продовжена до 22.04.2008 р., для підготовки й оголошення вступної та резолютивної частини постанови, про що представники сторін були ознайомлені під розписку.

Враховуючи наведене, клопотання Державного підприємства “Енергоринок” (вх. № 2772 від 22.04.2008 р.) про оголошення повного тексту постанови відхиляється, оскільки представники позивача вже надали згоду на оголошення вступної та резолютивної частини постанови, про що і зазначив представник ВАТ “ЕК “Закарпаттяобленерго”.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2007 р. у справі № 10/291 (суддя Івашкович І.В.) позов задоволено частково, а саме: стягнуто з відповідача на користь позивача 82 081 877, 95 грн., в т.ч. 59 768 265, 76 грн. основного боргу, 13766422,55 грн. інфляційних нарахувань, 3 547 189, 64 грн. 3 % річних, 5 000 000 грн. пені та 956, 99 грн. на відшкодування судових витрат; провадження у справі в частині стягнення 36 181 376, 75 грн. основного боргу припинено на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач з даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу та доповнення до апеляційної скарги, де просить рішення місцевого господарського суду скасувати в частині відмови в задоволенні стягнення основного боргу, інфляційних нарахувань, 3 % річних і пені та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю, з підстав неправильного застосування норм матеріального права.

Свої вимоги скаржник обгрунтовує тим, зокрема, що відповідачем не подано доказів перерахування коштів позивачу за отриману електроенергію; рішення про відмову в частині стягнення пені необгрунтоване, а застосування шестимісячного строку згідно з ч.6 ст.232 ГК України є неправомірним, оскільки суперечить загальним правилам ст.624 ЦК України; господарським судом порушено вимоги ст.625 ЦК України в частині нарахувань інфляційних втрат і 3 % річних; відповідачем не представлено належних доказів, які б підтверджували заборгованість населення та житлово-комунальних господарств перед відповідачем за спожиту електроенергію; відповідачем не повернено позивачу податкові накладні за спожиту електроенергію з січня по вересень 2000 року, що свідчить про погодження відповідача з порядком зарахувань оплат, які господарським судом не витребувані у відповідача.

У судовому засіданні 01.04.2008 р. та доповненні до відзиву на апеляційну скаргу № 6-5-291 а/1 від 27.03.2008 р. відповідач просить рішення суду першої інстанції змінити в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань, 3 % річних і пені з підстав неправильного застосування норм матеріального права, а саме: стягнути з ВАТ “ЕК “Закарпаттяобленерго” на користь Державного підприємства “Енергоринок” 5611 803, 7 грн. інфляційних нарахувань, 2 410 924, 41 грн. 3 % річних, тобто зменшити їх розмір, оскільки застосування нового ЦК України та ГК України безпідставне, так як відповідно до п.п.2-3 ст.5 ЦК України від 16.01.2003 р., який набрав чинності з 01.01.2004 р., якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності, при цьому акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному випадку ст.625 ЦК України не пом”якшує відповідальність; у задоволенні позову про стягнення пені просить відмовити у зв”язку з пропуском позовної давності. В решті рішення суду залишити без змін.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 3 серпня 1999 року між Державним підприємством НЕК “Укренерго”, реорганізованим у Державне підприємство “Енергоринок”, (позивач у справі) і ВАТ “ЕК “Закарпаттяобленерго” (відповідач у справі) укладено договір № 53/01-ЕР, за яким позивач продає, а відповідач купує електроенергію на оптовому ринку електроенергії України (ОРЕ) та здійснює оплату згідно з умовами договору (а.с.4-10, Том 1).

Згідно з п.4.3 договору остаточний розрахунок за отриману відповідачем у позивача електроенергію здійснюється до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим, відповідно до рахунку-фактури, який виставляється позивачем до 13 числа місяця, наступного за розрахунковим. За результатами розрахунків за місяць позивач надсилає відповідачу акт звірки розрахунків до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим. Відповідач зобов”язаний у 3-денний термін повернути примірник акта звірки за підписом свого керівництва й обгрунтування розбіжностей, якщо вони є. При невиконанні відповідачем зазначеної вимоги вважається, що акт звірки прийнято без розбіжностей.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2007 р. у справі № 10/291 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства “Енергоринок” - без задоволення.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється жодною зі сторін, за період з вересня 2000 року по квітень 2002 року (спірний період у даній справі) на підставі укладеного сторонами договору № 53/01-ЕР від 03.08.1999 р. відповідачем куплено на ОРЕ у позивача 2 954 343, 295 тис.кВт електроенергії на загальну суму 308 163 345, 11 грн., що підтверджується двосторонніми актами купівлі-продажу електроенергії за кожний місяць спірного періоду (а.с.21-40, Том 1) та двосторонніми актами звірки розрахунків за кожний місяць спірного періоду (а.с.41-57, Том 1), підписаними на виконання умов п.п.3.8 і 4.3 договору.

Як прослідковується з матеріалів справи, протягом усього спірного періоду відповідачем здійснено проплати на загальну суму 221 263 713, 5 грн.

Господарським судом під час аналізу наданих обома сторонами розгорнутих розрахунків платежів за спірний період встановлено, що за узгодженими даними обох сторін із загального обсягу платежів у погашення боргу, що виник до 2000 року, віднесені такі оплати: суму в розмірі 601 417, 63 грн., що надійшла у вересні 2000 року, 2 810 грн. –у вересні 2001 року, 629259, 62 грн. –у лютому 2002 року, 204 263, 41 грн. –у березні 2002 року, 7 000 грн. –у квітні 2002 року, всього: 1 444 750, 96 грн.

Стосовно решти оплат на загальну суму 219 818 962, 6 грн., що надходили протягом спірного періоду, між сторонами виникли розбіжності, оскільки платежі, які надходили кожного місяця спірного періоду, по-різному обліковано як оплату відповідних поточних нарахувань.

Крім того, між сторонами виникли розбіжності щодо зарахування в оплату нарахувань спірного періоду тих платежів, які надійшли після квітня 2002 року (останнього місяця спірного періоду) до жовтня 2003 року (моменту пред”явлення позову), а також платежів, що надійшли після пред”явлення позову до суду (з грудня 2003 року по грудень 2006 року). Наявність вищевказаних розбіжностей вбачається з поданих кожною зі сторін розгорнутих розрахунків сум, зарахованих в оплату спірного періоду платежів.

З огляду на існування між сторонами розбіжностей стосовно розміру та порядку зарахування платежів, які надходили протягом кожного місяця спірного періоду, а також враховуючи складність, об”ємність і особливості проведення спірних розрахунків, які, зокрема, здійснювались із застосуванням механізму платежів відповідно до ст.151 Закону України “Про електроенергетику”, Господарський суд Закарпатської області ухвалою від 01.07.2005 р. призначив судово-бухгалтерську експертизу (а.с.78-81, 85, Том 3). Висновком № 3939 судово-бухгалтерської експертизи від 09.11.2006 р., складеним Львівським НДІ судових експертиз, встановлено загальний розмір проплат коштами ВАТ “ЕК “Закарпаттяобленерго” за куповану електроенергію в Державного підприємства “Енергоринок” (а.с.120-125, Том 3). Даний висновок експерта підлягає оцінці судом за правилами ст.ст.42, 43 ГПК України разом з іншими доказами по справі на підставі всебічного, повного й об”єктивного з”ясування всіх обставин справи в їх сукупності.

Аналіз змісту умов договору № 53/01-ЕР від 03.08.1999 р., що визначають порядок проведення розрахунків за отриману на ОРЕ електроенергію, у їх системному зв”язку з вимогами Інструкції про порядок використання коштів оптового ринку електроенергії України (ІВКОР), показує, що для обох сторін встановлено пріоритет розрахунків у порядку здійснення відповідачем платежів грошовими коштами, що перераховуються кожного робочого дня з його розподільчого рахунку на розподільчий рахунок позивача. Даний порядок узгоджується з вимогами ст.151 Закону України “Про електроенергетику” від 16.10.1997 р. у чинній для спірного періоду редакції (із змінами, внесеними Законами України від 08.06.2000 р., від 22.06.2000 р., від 10.01.2002 р.).

Згідно з п.п.4.1, 4.2, 4.3 договору розрахунки відповідно до вищенаведеного порядку платежів, обов”язкового для сторін, здійснюються за відповідний розрахунковий місяць, а за результатами кожного розрахункового місяця сторони підписують у встановленому порядку акт звірки розрахунків. Пункт 4.3 договору містить положення щодо можливості погашення заборгованості відповідачем перед позивачем з поточних рахунків відповідача на розподільчий рахунок позивача, про що сторони також зазначають у відповідному акті звірки. Вищевказаний врегульований у договорі порядок розрахунків відповідає і загальним умовам договору (ст.2), яким передбачено першочергове здійснення оплати за придбану в розрахунковому місяці електроенергію та здійснення погашення заборгованості відповідно до умов договору.

При проведенні перевірки правильності зарахування платежів судом першої інстанції взято до уваги наведені у двосторонніх щомісячних (з вересня 2000 року по квітень 2002 року) актах звірки розрахунків дані про здійснені проплати. Враховуючи зміст вищенаведених умов договору про порядок розрахунків, віднесення платежів, що надійшли протягом вересня, жовтня, листопада, грудня 2000 року, січня-грудня 2001 року, січня-квітня 2002 року в оплату нарахувань відповідного розрахункового місяця, є правомірним, з таким висновком господарського суду погоджується і колегія суддів.

При аналізі обставин проведення розрахунків, що мали місце впродовж спірного періоду, як суд першої, так і суд апеляційної інстанції бере до уваги положення постанов НКРЕ “Про деякі питання розрахунків на оптовому ринку електроенергії за відпущену електроенергію” від 05.04.2001 р. № 331, “Про розподіл коштів” від 14.01.2002 р. № 41, ІВКОР у редакції від 27.12.2001 р., які є обов”язковими для виконання обома сторонами та містять чіткі вказівки про те, що кошти, які надходять на відповідні розподільчі рахунки оптового постачальника електроенергії у рахунковому періоді, зараховуються як поточна оплата електроенергії, придбаної в цьому ж періоді. Кошти, сплачені понад вартість придбаної в розрахунковому періоді електроенергії, зараховуються в погашення заборгованості з найдавнішом терміном, а кошти, які надходять на розподільчі рахунки оптового постачальника з поточних рахунків постачальників електроенергії за регульованим тарифом, зараховуються в оплату згідно з призначенням платежу.

Поданий відповідачем розрахунок сум зарахованих платежів спірного періоду фактично відповідає вищевказаним вимогам, а тому підставно визнано господарським судом обгрунтованим.

Аналізом розрахунків, які проводились після квітня 2002 року (останнього місяця спірного періоду) до жовтня 2003 року (моменту пред”явлення позову до суду), а також після подання позовної заяви встановлено, що в погашення нарахувань спірного періоду зараховано платежі, що надходили в період з червня 2002 року по грудень 2006 року в розмірі понад вартість придбаної у відповідному місяці вказаного періоду електроенергії, а також платежі, які здійснювались за відповідними урядовими постановами.

Із поданих сторонами розрахунків вбачається, що узгодженими є дані обох сторін про розмір платежів, що надходили з червня 2002 року по грудень 2006 року (за винятком липня, серпня 2003 року, оскільки відповідачем не подано доказів оплати), однак між сторонами існують розбіжності щодо періоду зарахування платежів.

Враховуючи вищенаведені мотиви, за якими визнано правомірність позицій відповідача щодо зарахування оплат спірного періоду, обгрунтованими є облікові дані відповідача про зарахування платежів, що надходили з червня 2002 року по грудень 2006 року.

Таким чином, станом на день вирішення спору по суті основний борг становить 59768 265, 76 грн.

Оскільки сторонами при укладенні договору № 53/01-ЕР від 03.08.1999 р. не було узгоджено графіка погашення заборгованості та додаток № 6 не укладено, то умови п.4.6 договору, що передбачають порядок погашення найдавнішого боргу, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Що стосується стягнення пені, інфляційних нарахувань і 3 % річних, то слід зазначити наступне.

При заявленні позову спірні правовідносини підпадали під регламентацію норм ЦК УРСР та позивачем здійснювались нарахування пені з застосуванням ст.72 ЦК УРСР, а інфляційних нарахувань і 3 % річних –ст.214 ЦК УРСР. Заявою про уточнення розміру позовних вимог від 28.03.2005 р. позивачем донараховано пеню, інфляційні нарахування і 3 % річних за новий період прострочки з 15.10.2003 р. по 29.03.2005 р. Оскільки спірне боргове зобов”язання відповідача продовжує існувати після 01.01.2004 р. (дати набрання чинності ЦК України та ГК України), то відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, п.4 Прикінцевих положень ГК України до спірних правовідносин з 01.01.2004 р. підлягають застосуванню положення цих Кодексів.

Нарахування пені, проведене за період прострочки з 15.04.2003 р. по 15.10.2003 р. (тобто в межах встановленого ст.72 ЦК УРСР скороченого строку позовної давності), а також донарахування пені за період прострочки до 31.12.2003 р. є правомірним і узгоджується з вимогами чинного на той період ЦК УРСР.

Стосовно нарахування пені за період прострочки після 01.01.2004 р., то з огляду на положення ч.2 п.5 Прикінцевих положень ГК України до спірних правовідносин щодо відповідальності у вигляді оплати пені підлягають застосуванню норми п.6 ст.232 цього Кодексу, які обмежують строк нарахування пені, а, отже, пом”якшують відповідальність за спірне правопорушення у порівнянні з чинним на момент його вчинення законодавством. Так, нормами п.6 ст.232 ГК України передбачено припинення нарахування пені через шість місяців від дня, коли зобов”язання мало бути виконано. Оскільки останнім розрахунковим місяцем спірного періоду є квітень 2002 року, то кінцевим терміном для остаточних розрахунків є 15.05.2002 р. Таким чином, з врахуванням вищенаведених норм ГК України нарахування пені за прострочку після 01.01.2004 р. є безпідставним.

Врахувавши ступінь виконання відповідачем зобов”язань спірного періоду, а також співвідношення розміру пені до розміру витрат позивача в частині інфляційних нарахувань і 3 % річних, господарський суд зменшив розмір нарахованої пені до 5 000 000 грн. на підставі ст.233 ГК України. Даний висновок не суперечить приписам ст.233 ГК України, тому суд апеляційної інстанції погоджується з такою позицією суду першої інстанції.

На думку колегії суддів, нарахування інфляційних нарахувань і 3 % річних за період прострочки з 01.01.2004 р. по 29.03.2005 р. (кінцева дата згідно з розрахунком позивача, наведеним у заяві про уточнення розміру позовних вимог від 28.03.2005 р.) на підставі ст.625 ЦК України є правомірним, оскільки, як зазначалося вище, позивачем донараховано інфляційні нарахування і 3 % річних, звідси за період прострочки з січня 2004 року по березень 2005 року стягненню підлягають 13 766 422, 55 грн. інфляційних нарахувань, 3 547 189, 64 грн. 3 % річних. У задоволенні решти суми інфляційних нарахувань, 3 % річних господарський суд відмовив на законних підставах з огляду на наступне.

ВАТ “ЕК “Закарпаттяобленерго як постачальник електричної енергії за регульованим тарифом надає послуги з постачання електричної енергії, зокрема, як населенню Закарпатської області, так і підприємствам, що надають комунальні послуги населенню.

Стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов’язання, боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних, в період з жовтня по грудень 2003 року було встановлено Законом України від 8 жовтня 1999 року N 1136-XIV “Про внесення зміни до статті 214 Цивільного кодексу Української РСР”, пунктом 2 розділу II “Прикінцеві положення” якого встановлено, що цей Закон не поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового зобов’язання, пов’язаного з оплатою населенням комунальних послуг.

Так, на виконання вимог ухвал Львівського апеляційного господарського суду від 05.02.2008 р., 11.03.2008 р. до матеріалів справи відповідачем долучено докази, які підтверджують заборгованість населення та підприємств житлово-комунального господарства перед ним за спожиту електроенергію, зокрема, звіти про розрахунки за спожиту електроенергію за квітень-липень 2001 року, вересень-грудень 2001 року, січень-квітень 2002 року; реєстр судових рішень Арбітражного (Господарського) суду Закарпатської області у справах за позовами ВАТ “ЕК “Закарпаттяобленерго” до підприємств житлово-комунального господарства (ВУЖКГ, ВУВКГ, теплокомуненерго, ЖБК, ЖРЕР, ЖПФ, ЖЕК) про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію, у т.ч. у період з 01.09.2000 р. по 01.05.2002 р.; реєстр судових рішень загальних місцевих судів Закарпатської області у справах за позовами ВАТ “ЕК “Закарпаттяобленерго” до споживачів боржників –фізичних осіб у розрізі районів про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію, у т.ч. у період з 01.09.2000 р. по 01.05.2002 р. Копії судових рішень також долучені до матеріалів справи.

Як вказують матеріали справи, несвоєчасна та не в повному обсязі сплата вартості спожитої населенням і житлово-комунальними підприємствами електричної енергії призвела до виникнення боргу відповідача перед позивачем. Такий висновок господарського суду наявними у справі матеріалами та іншими поданими суду документами позивачем не спростований.

Покликання відповідача на відмову в стягнення пені повністю у зв”язку з пропуском позовної давності, зменшення розміру інфляційних нарахувань і 3 % річних не заслуговують на увагу, так як позивачем донараховано останні за новий період прострочки з 15.10.2003 р. по 29.03.2005 р., Закон України від 8 жовтня 1999 року N 1136-XIV “Про внесення зміни до статті 214 Цивільного кодексу Української РСР” втратив чинність 01.01.2004 р. у зв”язку з прийняттям ЦК України.

Отже, з огляду на вище викладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Закарпатської області відповідає матеріалам справи, грунтується на чинному законодавстві, доводи скаржника документально необгрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює дані правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2007 р. у справі № 10/291 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства “Енергоринок” - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя                                          М.В.Краєвська

Суддя                                                                                                      Н.А.Галушко

Суддя                                                                                                     Г.В.Орищин