СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

07
травня 2008 р.
Справа  № 16/27

10
год. 45 хв.

за
позовом             Ужгородської міжрайонної прокуратури
в інтересах держави в особі Ужгородської міжрайонної державної
податкової інспекції, м. Ужгород

до  відповідача 1          приватного підприємця ОСОБА_1, с.
Тийглаш, Ужгородський район

до
відповідача 2
товариства з обмеженою відповідальністю „Коватехбуд”, с. Шишловці,
Ужгородський район

про
визнання угоди
недійсною та стягнення коштів в сумі 20000,00 грн.

Суддя
О.В. Васьковський

При
секретарі  Зизень І.І.

Представники:

Прокурор
- Сливка Я.Б.

від
позивача - Савицький
С.І. - державний податковий інспектор юридичного відділу           (дов. від 30.07.07 №10275/с/10-0) (у
судовому засіданні 05.05.08 - Фатула М.М. - начальник юридичного відділу (дов.
від 14.01.08 №296/Ф/10)

від
відповідача 1 -ОСОБА_2.
(дов. від 17.04.06)

від
відповідача 2 - не
з'явився (у судовому засіданні 05.05.08
- ОСОБА_3. - адвокат (дов. від 12.06.07 №39)

СУТЬ
СПОРУ: про визнання
угоди про надання послуг з вантажного автомобільного перевезення недійсним та
стягнення в доход держави коштів в сумі 20000,00 грн.

Підставою
звернення прокурора з позовом є необхідність захисту інтересів держави, що
полягає у поповненні державного бюджету шляхом повного та своєчасного
надходження податків та зборів, оскільки здійснення діяльності юридичних осіб,
спрямованої на ухилення та приховування від оподаткування грошових коштів,
призводить до неможливості державою достатньо фінансувати пріоритетні сфери
економічного, соціального і культурного життя суспільства.

Позивав
позов прокурора підтримав та просить задоволити позов, мотивуючи тим, що  на момент укладення між відповідачами усного
договору про надання послуг з вантажного автомобільного перевезення у
відповідача 1 була відсутня ліцензія на перевезення вантажів автомобільним транспортом,
а тому договір, безпосередньо пов'язаний з такою діяльністю не відповідає
вимогам закону, є таким що суперечить інтересам держави, внаслідок чого має
бути визнаний недійсним (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України ст.207
Господарського кодексу). Договір перевезення вантажу не може вчинятися в усній
формі (ч.1 ст.206 Цивільного кодексу України). Позивач посилається на ст. 208
Господарського кодексу України, та просить суд застосувати наслідки передбачені
вказаною статтею та стягнути з відповідача 1 в доход держави одержані від
відповідача 2  кошти за виконання
зобов'язання за договором.

Відповідач
1 заперечує проти позову, обґрунтовуючи свої доводи у письмовому
запереченні  від 04.04.08 наступним:
прокурором невірно визначено орган, який повинен виступати позивачем по даній
справі, оскільки єдиним органом, який може представляти державні інтереси у
спірних правовідносинах; доводи позивача з посиланням на ст. 227 Цивільного
кодексу України щодо можливості визнання судом недійсним правочину, вчиненого
без відповідного дозволу є безпідставним, оскільки воно стосується виключно
діяльності юридичних осіб; також є безпідставними доводи позивача щодо
недотримання форми спірного договору, оскільки ст. 207 Цивільного кодексу
України дозволяє  таку форму договору, як
у спірній ситуації; не погоджується з доводами позивача щодо застосування   санкцій, передбачених ч.1 ст. 208
Господарського кодексу України за сам факт відсутності ліцензії, оскільки
надання послуг з перевезення вантажу не завдали шкоди державним та суспільним
інтересам.

Відповідач
2  позов заперечує. Свої заперечення та
доводи відповідачем наведено у відзиві на адміністративний позов від 05.05.08.
Зокрема: не погоджується з доводами позивача, що спірний правочин укладений без
відповідного дозволу (ліцензії), у зв'язку з чим має бути визнаний судом
недійсним. Відповідач 2 підтвердив факт укладення з відповідачем 1 угоди про
надання послуг з вантажного автомобільного перевезення та в обґрунтування
дійсності даної угоди посилається на ч. 3 ст. 206 Цивільного кодексу України.

У
судовому засіданні 05.05.08, відповідно до ч.2 ст. 150 Кодексу
адміністративного судочинства України, оголошувалася перерва.

Відповідно
до ч.3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому
засіданні 07.05.08 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Відповідно до ч.4 ст.167 Кодексу адміністративного судочинства України, судом
повідомлено, що повний текст постанови буде виготовлено 19.05.08.

Заслухавши
пояснення представників сторін та доповнення прокурора, розглянувши матеріали
справи та  додатково подані докази, суд
встановив:

Між
відповідачем 1 та відповідачем 2 складено акт виконаних транспортних послуг від
13.10.06, де вказано, що у жовтні 2006 року на роботах з реконструкції
правобережної дамби на р. Тиса ділянка с. Саловка -с. Соломоново відповідачем 1
виконані транспортні послуги -перевезення ґрунту на відстань до 2 км.  Згідно вказаного акту загальна вартість
виконаних транспортних послуг склала 20000,00 грн. Для здійснення робіт
використовувався автомобіль КАМАЗ, модель 5511, тип ТЗ-Самоскид -С, який
наданий відповідачу 1 згідно доручення.

Відповідачем
1 виписано відповідачу 2 рахунок №25 від 16.10.06. Розрахунок відповідач 2
провів у безготівкові формі, що підтверджується банківською випискою від
02.11.06.

Ужгородською
міжрайонною державною податковою інспекцією 30.11.07 проведено зустрічну
перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1. з питань правових відноси з ТзОВ
„Коватехбуд” за період 01.01.06 по 30.06.07, про що складено акт №30/17-2, де
зафіксовано, що згідно пояснення підприємцяОСОБА_1. ліцензія про надання послуг
з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом в 2006 році не
отримувалася, відповідно підприємницька діяльність з перевезення вантажів
автомобільним транспортом здійснювалася без відповідних дозвільних документів
(ліцензій), чим порушено п. 33 ст. 9 Закону України „Про ліцензування певних
видів господарської діяльності”.

Аналізуючи
доводи та заперечення сторін, суд дійшов висновку про відмову у позові, виходячи
з наступного.

Даючи
юридичну оцінку діям сторін щодо виконання транспортних послуг по перевезенню
ґрунту, можна зробити висновок, що між відповідачами виникли правовідносини
надання послуг з вантажного автомобільного перевезення. Відповідач 1 здійснював
перевезення ґрунту н відстань до 2 км на роботах з реконструкції правобережної
дамби на р. Тиса ділянка с. Саловка - с. Соломоново.

Відповідно
до ч.2 ст. 909 Цивільного кодексу України договір перевезення  вантажу укладається у письмовій формі.

Відповідно
до ч.1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким,  що вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Встановлено,
що зміст виконаного договору вантажного перевезення зафіксований у листі від
02.10.06 № 2-09-06, акті виконаних транспортних послуг від 13.10.06 та рахунку
№25 від 16.10.06. Розрахунок проведений 02.11.06  шляхом безготівкового переказу суми 20 000
грн. на поточний  рахунок відповідача 1
про що свідчить банківська виписка з рахунку (а.с.29). Відповідач 2 підтвердив
укладення угоди з відповідачем 1 про надання послуг з вантажного автомобільного
перевезення, виконання даного договору, прийняття його виконання, оплату
отриманих послуг, яких-небудь претензій до якості послуг не має.

У
зв'язку з цим, доводи позивача про те що сторони уклали усну угоду, суд
відхиляє.

Наступні
доводи позивача, з посиланням на ч. 1 ст. 206, ч. 3 ст. 215, ст. 227, ч. 1 ст.
908 Цивільного кодексу України та статті 207, 208 Господарського кодексу
України, полягають у тому, що на момент укладення між відповідачами договору
про надання послуг з вантажного автомобільного перевезення у відповідача 1 була
відсутня ліцензія на перевезення вантажів автомобільним транспортом, а тому
спірний договір не відповідає вимогам закону та є таким що суперечить інтересам
держави, внаслідок чого має бути визнаний недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 208
Господарського кодексу України якщо господарське зобов'язання визнане недійсним,
як таке, що вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявністю наміру в обох сторін -у разі виконання
зобов'язання обома сторонами -в доход держав з рішенням суду стягується все
одержане ними з зобов'язанням.

Мета
суперечна інтересам держави та суспільства передбачає спрямованість проти
загальних засад та принципів організації суспільства. З аналізу вищенаведеного,
слідує, що   відсутність ліцензії на
автомобільні вантажні перевезення, не можна вважати умислом, суперечним
інтересам держави і суспільства, оскільки сама діяльність, яка здійснювалася
відповідачами в рамках договірного зобов'язання державою не заборонена і більше
того  відноситься до суспільно важливих,
оскільки безпосередньо була направлена на захист територій населених пунктів
від шкідливої дії вод у басейні р. Тиса.

Правочин учинений з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства водночас є таким, що
порушує публічний порядок, а отже -нікчемним у відповідності до   ст. 228 Цивільного кодексу України. Тому,
позови про визнання такого правочину (договору) недійсним не можуть бути
предметом спору. При цьому, висновок суду щодо нікчемності може бути викладений
у мотивувальній частині рішення.

Отже, у частині вимоги про визнання
договору недійсним на підставі його вчинення з метою що за відомо суперечить
інтересам держави і суспільства, провадження у справі підлягає закриттю,
відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, за відсутності у діях
відповідачів, при укладанні та виконання спірної угоди, мети яка завідомо
суперечить інтересам держав і суспільства, вимогу позивача про застосування
наслідків передбачених ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України, а саме стягнути
в доход держави з відповідача 1 одержаних коштів у сумі 20000 грн. суд
відхиляє, виходячи з наступного.

Встановлені ч. 1 ст. 208 Господарського
кодексу України санкції є адміністративно-господарськими санкціями, і можуть
бути застосовані лише з дотриманням строків, установлених ст. 250
Господарського кодексу України, - протягом шести місяців з дня виявлення
порушення, але не пізніше ніж через один рік з дня порушення суб'єктом
установлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

На підтвердження наведеного (доводів
щодо визнання угоди недійсною як такою що укладена з метою, яка за відомо
суперечить інтересам держави і суспільства
та стягнення в доход держави отриманого за такою угодою) слід навести
положення статті 22 Закон України „Про ліцензування певних видів господарської
діяльності”, де вказано, що до суб'єктів господарювання за провадження
господарської діяльності без ліцензії застосовуються фінансові санкції у
вигляді штрафів у розмірах, встановлених законом. Так, відповідно до ст.60
Закону України „Про автомобільний транспорт” за надання послуг з перевезення
вантажів без оформлення документів перелік яких визначений ст. 48 цього Закону
(у т.ч. ліцензія) застосовуються санкції у вигляді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян.

Отже,
діяльність відповідача 1 без отримання відповідної ліцензії є порушенням, за
яке законодавець встановлює конкретну відповідальність у вигляді штрафу, що
виключає покладення на нього відповідальності у вигляді санкцій встановлених ч.
1 ст. 208 Господарського кодексу України.

Водночас, обґрунтовуючи позовні
вимоги, позивач,  як на підставу
недійсності спірної угоди, додатково, наводить положення ст. 207 Господарського
кодексу України, де встановлено, що недійсним може бути визнане господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам закону (частина 1). Також, робиться
посилання на ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України, де встановлено, що
правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 11 статті 10 Закону України
„Про державну податкову службу в Україні” встановлено, що податкові інспекції
виконують зокрема таку функцію як подають до судів позови до підприємств, установ
організацій та громадян про визнання угод недійними і стягнення в доход держави
коштів, одержаних ними за такими угодами.

Аналіз вищеприведеної норми у
сукупності із статтями 207, 208 Господарського кодексу України, а також ст. 228
Цивільного кодексу України дає підставки для висновку, що податковий орган може
звертатися до суду лише у випадках визнання недійсними угод вчинених з метою,
яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства і відповідно до яких
застосовується такий наслідок, як стягнення в доход держави всього одержаного
за такими угодами.

Тому,
з наведеної підстави, у вимозі позивача про визнання договору про надання
послуг з вантажного автомобільного перевезення
недійсним, слід відмовити.

На
підставі наведеного, керуючись ст. 86, ч.2 ст. 150, п.1 ч.1 ст. 157,
ст. ст. 158-163, ч.4 ст.167  Кодексу
адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

у
частині позовних вимог про визнання договору про надання послуг з вантажного
автомобільного перевезення недійсним на підставі його вчинення з метою що
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,  закрити провадження.

У решті позову відмовити.

Постанова
набирає чинності протягом 10-ти днів з дня складання в повному обсязі
відповідно до ст. ст. 160, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства
України і може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного
суду.

Суддя
О.В. Васьковський