ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2008 р.

№ 21/318

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів:

Глос О.І., Бакуліної С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Львівської міської ради

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2008 р.

у справі

№21/318

господарського суду

Львівської області

за позовом

Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський лісокомбінат"

до відповідача-1:

Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району

до відповідача-2:

Львівської міської ради

до відповідача-3:

Виконавчого комітету Львівської міської ради

про

визнання права державної власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 06.02.2008 р. у справі №21/318 (суддя Масловська Л.З.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2008 р. (судді: Кравчук Н.М., Гнатюк Г.М., Мирутенко О.Л.), позов задоволено повністю: визнано право державної власності в особі Міністерства оборони України з правом повного господарського відання Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський лісокомбінат" на нежитлові будівлі, розташовані у м.Львів по вул.Луганській, 3, а саме: літ. "Б-1" –дільницю упаковки меблів загальною площею 265,5 кв.м; "М-1" –дільницю приготування лаку загальною площею 24,2 кв.м; "Х-1" –компресорну загальною площею 115,5 кв.м; "А-4" –адміністративну будівлю комбінату загальною площею 1714,5 кв.м; "Ж-1" –матеріальний склад загальною площею 679,9 кв.м; "Н-1" –дільницю ширвжитку загальною площею 146,2 кв.м; "А-2" –побутове приміщення автогаражу загальною площею 192,3 кв.м; "Л-1" –дільницю столярних плит будівлю №2 загальною площею 848,0 кв.м; "С-1" –ангар загальною площею 245,1 кв.м; "А-1" –механічну майстерню загальною площею 424,8 кв.м; "Б-1" –деревообробну майстерню загальною площею 782,2 кв.м; "В-2" –центральний матеріальний склад загальною площею 665,2 кв.м; "Г-1" –склад сипучих матеріалів загальною площею 300,2 кв.м; "Ж-1" –гараж загальною площею 336,0 кв.м; "З-1" –збірне металеве сховище загальною площею 337,6 кв.м; "К-1" –прохідну загальною площею 4,8 кв.м; "Л-1" –трансформаторну підстанцію загальною площею 7,1 кв.м; "М-1" –автозаправку загальною площею 10,5 кв.м; "Н-2" –розчинно-бетонний вузол загальною площею 319,7 кв.м; стягнуто з відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський лісокомбінат" 85,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; щодо вимог до Львівської міської ради та виконавчого комітету Львівської міської ради провадження у справі припинено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

У касаційній скарзі Львівська міська рада просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 06.02.2008 р., постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2008 р. у справі №21/318 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський лісокомбінат" відмовити, посилаючись на порушення господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме: ст. 125 Земельного кодексу України, ст. 376 Цивільного кодексу України, оскільки позивачем не подано жодних документів, які б підтверджували його право власності на спірні об'єкти.

Сторони не скористалися своїм процесуальним правом на участь своїх представників у судовому засіданні касаційної інстанції.

Перевіривши матеріали справи, повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки господарськими судами першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій встановлено наступне.

Відповідно до статуту позивача, зареєстрованого 07.08.1996 р., Державне підприємство Міністерства оборони України "Львівський лісокомбінат" засновано на державній власності, підпорядковано Міністерству оборони України, зареєстровано за адресою: м.Львів, вул.Луганська, 3.

Відповідно до п.п. 11, 12 статуту майно підприємства становлять, зокрема, основні фонди, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства, при цьому майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання (т. 1, а.с. 40–51).

Бажаючи оформити право державної власності на спірні будівлі, розташовані за адресою: м.Львів, вул.Луганська, 3, які побудовані за рахунок державних коштів і знаходяться на балансі позивача, Державне підприємство Міністерства оборони України "Львівський лісокомбінат" звернулося до начальника Департаменту економічної політики Львівської міської ради з заявою від 06.03.2007 р. №62 про оформлення права державної власності на нерухоме майно літери:

"Б"-1

—

Дільниця упаковки меблів, пл. 265,5

"М"-1

—

Дільниця приготування лаку, пл. 24,2

"Х"-1

—

Компресорна, пл. 115,5

"А"-4

—

Адміністративна будівля комбінату, пл. 1714,5

"Ж"-1

—

Матеріальний склад, пл. 679,9

"Н"-1

—

Дільниця ширвжитку, пл. 146,2

"А"-2

—

Побутове приміщення автогаражу, пл. 192,3

"Л"-1

—

Дільниця столярних плит будівля №2, пл. 848,0

"С"-1

—

Ангар, пл. 245,1

Оскільки відповідач-1 запропонував надати відповідні документи, на підставі яких відповідно до рішення виконкому Львівської міськради від 23.03.2006 р. №394 "Про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна і затвердження вартості цих послуг" здійснюється оформлення права власності на нерухоме майно, і не прийняв рішення ні про оформлення права державної власності на спірні будівлі, ні про відмову в оформленні права державної власності, позивач звернувся до господарського суду з позовом до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району про визнання права державної власності на нежитлові будівлі: літ. "Б-1" –дільницю упаковки меблів загальною площею 265,5 кв.м; "М-1" –дільницю приготування лаку загальною площею 24,2 кв.м; "Х-1" –компресорну загальною площею 115,5 кв.м; "А-4" –адміністративну будівлю комбінату загальною площею 1714,5 кв.м; "Ж-1" –матеріальний склад загальною площею 679,9 кв.м; "Н-1" –дільницю ширвжитку загальною площею 146,2 кв.м; "А-2" –побутове приміщення автогаражу площею 192,3 кв.м; "Л-1" –дільницю столярних плит будівлю №2 загальною площею 848,0 кв.м; "С-1" –ангар загальною площею 245,1 кв.м; "А-1" –механічну майстерню загальною площею 424,8 кв.м; "Б-1" –деревообробну майстерню загальною площею 782,2 кв.м; "В-2" –центральний матеріальний склад загальною площею 665,2 кв.м; "Г-1" –склад сипучих матеріалів; "Ж-1" –гараж загальною площею 336,0 кв.м; "З-1" –збірне металеве сховище; "К-1" –прохідну загальною площею 4,8 кв.м; "Л-1" –трансформаторну підстанцію; "М-1" –автозаправку; "Н-2" –розчинно-бетонний вузол по вул.Луганська, 3 м.Львова, які належать Міністерству оборони України на праві оперативного управління.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 06.12.2007 р. у справі №21/318 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, виконком Львівської міської ради та Львівську міську раду.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 10.01.2008 р. у справі №21/318 залучено Львівську міську раду та виконком Львівської міської ради в якості відповідачів.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання права державної власності в особі Міністерства оборони України на спірні будівлі та припиняючи провадження у справі щодо відповідчів-2, -3, господарські суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що: по-перше, факт спорудження спірних будівель за рахунок державний коштів та їх подальшого утримання і обслуговування Державним підприємством Міністерства оборони України "Львівський лісокомбінат" підтверджено матеріалами справи; по-друге, оскільки відповідачі не прийняли ні рішення про оформлення права державної власності на спірні будівлі, ні рішення про відмову в його оформленні, позивач правомірно звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права; по-третє, відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності; по-четверте, вимог до відповідачів-2, -3 позивач не заявляв, у зв'язку з чим провадження у справі щодо цих відповідачів підлягає припиненню на підставі п. 11 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору.

Однак, вищезазначені висновки господарських судів не є такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права та всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, як це передбачено ст. 43 Господарського процесуального кодексу України з огляду на наступне.

Так, господарськими судами не встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, не надано належної оцінки наявним у справі доказам.

Відповідно до ст. 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст. 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна; від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади; управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Однак, господарські суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський лісокомбінат" про визнання права державної власності на спірні об'єкти на вищевказані норми закону уваги не звернули і не встановили чи наділений позивач (який не є органом державної влади) повноваженнями для звернення до суду з позовами в інтересах держави про визнання права державної власності на державне майно в особі Міністерства оборони України, чи наділений позивач компетенцією щодо реалізації цивільних прав держави у спірних правовідносинах.

Крім того, слід зазначити, що пославшись в обґрунтування наявності правових підстав для задоволення позову на норми ст. 392 Цивільного кодексу України (згідно з якою власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності), господарські суди не встановили, чи оспорюється право державної власності на відповідне майно відповідачами, оскільки: по-перше, листом від 15.10.2007 р. №253 відповідач-1 лише запропонував позивачу надати відповідні документи, необхідні для оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна (передбачені рішенням виконкому Львівської міськради від 23.03.2006 р. №394 "Про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна і затвердження вартості цих послуг"); по-друге, як встановлено господарськими судами, жодного рішення (ні про оформлення права державної власності на спірні будівлі, ні про відмову в оформленні права державної власності) відповідачі не приймали.

Таким чином, господарськими судами взагалі не встановлено чи існує між сторонами спір щодо права на спірні об'єкти нерухомості.

Викладене свідчить про те, що судами зроблено висновки при неповно встановлених обставинах справи.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 Постанови "Про судове рішення" від 29.12.1976 р. №11 рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У зв'язку з наведеним та врахуванням меж повноважень касаційної інстанції, встановлених ч. 2 ст. 1115 та ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа —передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене у зазначеній постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством засоби для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін і, в залежності від встановленого та у відповідності з вимогами закону, вирішити спір.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, п. 3 ст. 1119, ст.ст. 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2008 р. у справі №21/318 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2008 р. та рішення господарського суду Львівської області від 06.02.2008 р. у справі №21/318 скасувати.

Справу №21/318 направити на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Головуючий

К.Грейц

Судді:

О.Глос

С.Бакуліна