ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
м. Луганськ, вул. Коцюбинського, 2
____________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

04.08.2008  року
Справа № 16/50

Луганський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                                        Перлова
Д.Ю.,

суддів             Іноземцевої Л.В.,

Лазненко Л.Л.,

при секретарі

судового
засідання                               Михайличенко
Д.В.,

за участю

представників
сторін:

від
позивача
Омельченко Д.О., дов. від 15.07.08 № 4489,

від відповідача
особисто або його повноважний та компетентний представник у судове
засідання не прибув,

розглянувши

апеляційну скаргу                                         Відкритого
акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль” в особі

Луганської обласної дирекції,

м. Луганськ

на рішення

господарського
суду                              Луганської
області

від                                                            12.05.08

по справі
№ 16/50 (суддя -Шеліхіна Р.М.)

та додаткове
рішення

від
12.05.08

за позовом
Відкритого акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль” в особі

Луганської обласної дирекції,

м. Луганськ

до відповідача                                        Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

м. Луганськ

про
стягнення 90 259,34 доларів США

ВСТАНОВИВ:

Позивач
-Відкрите акціонерне товариство „Райффайзен Банк Аваль” в особі Луганської обласної
дирекції (далі за текстом -ЛОД „Райффайзен Банк Аваль”) звернувся до
господарського суду Луганської області з позовом від 06.02.08 № 02-12/669 до
відповідача -фізичної особи -суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 (далі
за текстом -ОСОБА_1) про стягнення суми заборгованості за кредитним договором
від 12.02.07 № 233/11-19/53 в розмірі 90 259,34 доларів США, а саме: за
кредитом - 79 175,92 доларів США, за процентами -10 214,81 доларів США, пені за
кредитом -195,36 доларів США, пені за процентами 673,25 доларів США.

Рішенням
господарського суду Луганської області від 12.05.08 у справі № 16/50 зазначений
позов був задоволений частково, стягнуто з відповідача на користь позивача
заборгованість за кредитом в сумі  79
175,92 доларів США, заборгованість за процентами у сумі 10 214,81 доларів США,
в решті вимог відмовлено.

Рішення
мотивоване наступним.

При розгляді
справи суд встановив, що відповідач не виконав свої обов'язки перед позивачем
по поверненню позики, сплаті відсотків по кредиту на суму 89 390,73 грн., чим
порушив умови укладеного з позивачем кредитного договору від 14.02.07 №
233/11-19/53 і вимоги закону.

Вимоги позову в
частині заявленої до стягнення пені за несвоєчасну сплату позики та відсотків
по кредиту -відповідно  195,36 доларів
США за період з 08.06.07 по 09.02.08, пені по відсотках 673,23 доларів США за
період з 08.06.07 по 10.02.08 залишено без задоволення, оскільки договором від
14.02.07 № 233/11-19/53, укладеним сторонами по справі, не встановлено, що
період нарахування неустойки перевищуватиме півроку. В договорі (п. 4.1.1)
вказано розмір неустойки та обов'язок нарахування даної санкції за кожен день
прострочення виконання обов'язку, а період не визначено, і не вказано в
договорі, що пеня має бути розрахована за 8 місяців (чи інше). Тому, період, за
який має бути нарахована неустойка, слід визначати у відповідності до вимог
закону  - ст. 232 ГК України.

12.05.08
господарським судом Луганської області було також винесене додаткове рішення у
справі № 16/50, яким відстрочено виконання рішення строком на три місяці і
визначено почати виконувати рішення по справі з 30 серпня 2008 року.

Не погодившись
з винесеним рішенням та додатковим рішенням, позивач -ЛОД „Райффайзен Банк
Аваль” звернувся до Луганського апеляційного господарського суду з апеляційною
скаргою від 29.05.08 № 02-12/234 (з уточненням від 23.06.08, а.с. 135), якою
просить скасувати додаткове рішення господарського суду Луганської області від
12.05.08 у справі № 16/50, скасувати рішення господарського суду Луганської області
від 12.05.08 у справі № 16/50 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити
частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за
кредитом у сумі 79 175,92 доларів США, заборгованість за процентами у сумі 10
214,81 доларів США, нараховану пеню за несвоєчасно сплачений кредит у сумі
108,64 долари США, нараховану пеню за несвоєчасно сплачені проценти у сумі
369,29 доларів США.

Апеляційна
скарга мотивована наступним.

Оскільки
кредитним договором від 14.02.07 № 233/11-19/53 не встановлений період, за який
має нараховуватися пеня, при визначенні суми пені Господарський суд повинен був
керуватися приписами п. 6 ст. 232 ГК України та задовольнити вимоги банку по
нарахованій пені частково: у сумі нарахованої пені за 6 місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано, а в частині перевищення цього терміну
відмовити.

Суд наказу на
виконання рішення від 12.05.08 не видавав, а рішення взагалі не набуло законної
сили, тобто законних підстав застосовувати ст. 121 ГПК України у суду не було.
У додатковому рішенні від 12.05.08 відсутнє обґрунтування відстрочки виконання
рішення, що є порушенням п. 3 ст. 84 ГПК України.

Розпорядженням
голови Луганського апеляційного господарського суду від 05.06.08 у справі №
16/50 для розгляду апеляційної скарги ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” в особі ЛОД
ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” від 29.05.08 на рішення господарського суду
Луганської області від 12.05.08 у справі № 16/50, у відповідності до ст. 28
Закону України „Про судоустрій України”, призначено судову колегію у складі:
Перлов Д.Ю. -суддя -головуючий, Іноземцева Л.В. -суддя, Лазненко Л.Л. -суддя.

Сторони
Луганським апеляційними господарським судом належними чином повідомлені про час
та місце розгляду справи (повідомлення від 26.06.08 про вручення поштового
відправлення № 03954614 ЛОД „Райффайзен Банк Аваль”; повідомлення від 09.07.08
про вручення поштового відправлення № 03954622 ОСОБА_1).

Відповідач по
справі -СПД -фізична особа ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу позивача не
надав, особисто або його повноважний та компетентний представник у судове
засідання не прибув, незважаючи на той факт, що був належним чином повідомлений
про час та місце розгляду справи.

Згідно зі ст.
99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими
суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість
рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши представників
сторін, розглянувши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом
при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, судова
колегія  дійшла висновку, що апеляційну
скаргу від 29.05.08 № 02-12/234 Відкритого акціонерного товариства „Райффайзен
Банк Аваль” в особі Луганської обласної дирекції, м. Луганськ слід задовольнити
повністю, рішення господарського суду Луганської області від 12.05.08 у справі
№ 16/50 слід змінити, додаткове рішення від 12.05.08 у справі № 16/50 слід
скасувати з наступних підстав.

Відповідач
-ОСОБА_1 був зареєстрований у якості фізичної -особи підприємця 17.07.06
Виконавчим комітетом Луганської міської ради за № 2 018141, про що
було видане відповідне свідоцтво серії НОМЕР_1 (а.с. -80).

8 лютого 2007
року відповідач звернувся до позивача з клопотанням про надання кредиту у сумі
80 000,00 доларів США під бажану процентну ставку 13% річних, строком на 120
місяців, з метою придбання приміщення під виробництво, під забезпечення цим
приміщенням.

14 лютого 2007
року за між ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” (кредитором) та громадянкою України
ОСОБА_1 (позичальником) був укладений кредитний договір № 233/11-19/53, що
складається з двох частин, які нероздільно пов'язані між собою. Цей договір
вважається укладеним за умови підписання сторонами обох частин цього договору,
включаючи всі додатки до нього (додатки складають невід'ємну частину цього
договору).

У відповідності
до умов зазначеного договору кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит у
сумі 80 000,00 доларів США, одним траншем, у якості фінансування придбання
нерухомого майна на строк до 13.02.2017 під 13% річних, а позичальник
зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку суму
отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом
і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у цьому договорі.

Як вбачається з
матеріалів справи, а саме з заяви на видачу готівки від 14.02.07 № 3 кредитор
виплатив 14.02.07, а відповідач отримав всю суму кредиту у розмірі 80 000,00
доларів США за кредитним договором від 14.02.07 № 233/11-19/53.

Відповідач
повинен був проводити погашення відповідної частини кредиту щомісяця у розмірі
та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів (додаток
№ 1 до кредитного договору від 14.02.07 № 233/11-19/53, підписаний сторонами),
шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на
поточний рахунок (п. 1.5.1 договору).

Позивач у
позовній заяві визначив за станом на 10.02.08 суму заборгованості за кредитом у
розмірі 79 175,92 доларів США, за процентами -10 214,81 доларів США. Зазначена
заборгованість за кредитом та процентами визнана відповідачем повністю у заяві
від 12.05.08 (а.с. 106).

Статтею 1054 ЦК
України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується
повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за
кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше
не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Параграфом 1 ЦК
України, а саме ст. 1048 передбачено, що позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором
або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтями 1049,
1050 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець
має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З урахуванням
викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач не
виконав свої обов'язки перед позивачем по поверненню позики, сплаті відсотків
по кредиту на суму 89 390,73 доларів США, чим порушив умови укладеного з
позивачем кредитного договору від 14.02.07 № 233/11-19/53 і вимоги закону та
визнав позов в частині боргу по позиці і по відсотках обґрунтованим,
підтвердженим належними доказами.

Згідно ч. 1 ст.
173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що
виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у
сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один
суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну
дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого
суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію
тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у
тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до
ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських
відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог
щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання
господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу
України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до
ст. 526 Цивільно кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610
України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Виконання
зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що правилами ст. ст. 526, 629, 1054
Цивільного кодексу України і умовами кредитного договору від 14.02.07 №
233/11-19/53 встановлено обов'язок відповідача виконувати укладений договір та
додатки до договору належним чином і обов'язок позичальника (відповідач)
відповідати перед кредитором (позивачем) у тому ж обсязі, що і надано кредит,
включаючи сплату основного боргу, процентів, тобто обов'язок сплатити позику і
проценти закон покладає на відповідача. Відсотки за кредитом є основним
боргом по кредитному договору.

У разі
порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Частиною 3 ст.
549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Статтями 1, 3
Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань” від 22.11.96 № 543/96-ВР передбачено, що платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлений за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від
суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 629
Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Пунктом 4.1.1
договору від 14.02.07 № 233/11-19/53 передбачено, що за порушення прийнятих на
себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за
користування кредитними коштами, у визначені цим договором строки, позичальник
зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від
суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, за кожний день прострочки.
Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті
згідно цього договору.

Враховуючи
викладене, судова колегія дійшла висновку, що у разі невиконання позичальником
зобов'язання про повернення суми кредиту та процентної ставки у визначений
договором строк до нього може бути застосована майнова відповідальність, яка
встановлена сторонами у кредитному договорі від 14.02.07 № 233/11-19/53, оскільки
за діючим законодавством України пеня може бути та встановлена сторонами у
договорі і за розміром вона відповідає вимогам Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань”.

Аналогічна
правова позиція викладена у п. 7 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України
„Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладенням та
виконанням кредитних договорів” від 06.10.94 № 02-5/706 (з відповідними змінами
та доповненнями).

Позивачем у
відповідності до пункту 4.1.1 кредитного договору від 14.02.07 № 233/11-19/53
за період з 08.06.07 по 10.02.08 була нарахована пеня: за несплату кредиту
-195,36 доларів США та за несплату процентів -673,25 доларів США.

Згідно ч. 6 ст.
232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Тобто, у
даному випадку, за період з 08.06.07 по 08.12.07.

З огляду на
викладене судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно
обґрунтував можливість стягнення пені з відповідача за період тільки шість
місяців, але, як вірно зазначив заявник апеляційної скарги, помилково відмовив
у стягненні пені за цей період. Тому апеляційну скаргу від 20.05.08 № 02-12/234
ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” в особі ЛОД слід задовольнити, рішення
господарського суду Луганської області від 12.05.08 у справі № 16/50 слід
змінити.

Відповідачем 12.05.08 (згідно
власноручного надпису) було визнано основний борг (з кредиту та процентів) та
заявлене клопотання про відстрочення виконання рішення суду строком на 3 місяці
у зв'язку з тим, що він має бажання погасити борг у добровільному порядку
шляхом спільного продажу разом з позивачем заставленого майна.

З матеріалів
справи вбачається, що 04.07.07 відповідач звертався безпосередньо до ВАТ
„Райффайзен Банк Аваль” (надіслано рекомендованим листом з повідомленням,
отримано позивачем 09.07.07 - а.с. 93) та до його Луганської обласної дирекції
(надіслано рекомендованим листом з повідомленням, отримано позивачем 12.07.07
-а.с. 91) з заявою про відстрочку платежів до 10 серпня 2007 року, у зв'язку з
тяжким фінансовим станом. У цій заяві відповідач визнав що у нього утворилася
заборгованість за кредитом. З аналогічною заявою з проханням надати відстрочку
вже до 30.09.07 відповідач повторно звертався до ЛОД „Райффайзен Банк Аваль”
(надіслано рекомендованим листом з повідомленням, отримано позивачем 03.09.07
-а.с. 87).

Статтею 83
Господарського процесуального кодексу України передбачено, що Господарський
суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання
рішення.

Підставою для
відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його неможливим у строк встановлений
господарським судом. Згоди сторін на відстрочення рішення закон не вимагає,
господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами
відстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку виконання
рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність
інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

З урахуванням
викладеного суд першої інстанції виніс додаткове рішення від 12.05.08 у справі
№ 16/50, яким було відстрочено виконання рішення строком на три місяці і
визначено почати виконувати рішення по справі з 30 серпня 2008 року.

Однак колегія
суддів зазначає, що статтею 88 Господарського процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд має право за заявою сторони, прокурора, який
брав участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою прийняти додаткове
рішення, ухвалу, якщо:

1) з якоїсь
позовної вимоги, яку було розглянуто в засіданні господарського суду, не
прийнято рішення;

2) не вирішено
питання про розподіл господарських витрат або про повернення державного мита з
бюджету.

Зазначений
перелік є вичерпним, та не підлягає розширеному тлумаченню.

Оскільки
клопотання про відстрочення виконання рішення суду було заявлене відповідачем,
воно не є позовною вимогою, тому можливість винесення додаткового рішення з
цього приводу не передбачена діючим господарським процесуальним законодавством
України.

З урахуванням
викладеного судова колегія дійшла висновку про необхідність скасування
додаткового рішення від 12.05.08 у справі № 16/50.

Колегія суддів,
проаналізувавши вищезазначені докази, дійшла висновку, що відповідач не
ухиляється від виконання рішення суду за кредитним договором від 14.02.07 №
233/11-19/53, а лише просить відстрочення його виконання оскільки знаходиться в
тяжкому фінансовому стані. Відстрочка виконання рішення не позбавить позивача
можливості отримати стягнуте у подальшому. Тому вищезазначене клопотання
відповідача слід задовольнити та відстрочити виконання рішення строком на три
місяці і почати виконувати рішення у справі з 30 серпня 2008 року.

Згідно з вимогами п.п. “г” п. 2 ст. 3
Декрету Кабінету Міністрів України № 7-93 від 21.01.93 „Про державне мито”
(далі -Декрет) за подання до суду апеляційної інстанції апеляційних скарг на
рішення господарських судів, розмір державного мита складає 50 відсотків
ставки, що підлягає сплаті у разі подання заяви, для розгляду спору в першій інстанції,
а із спорів майнового характеру -50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з
оспорюваної суми.

Відповідно до
п.п. “а”, “б”  п. 2 ст. 3 Декрету із
заяв майнового характеру, що подаються до господарських судів ставка
державного мита складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 6
неоподаткованих мінімумів доходів громадян
і не більше 1500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Як встановлено ст. 7 Декрету та п. 1
„Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита”, затвердженої
наказом Головної державної податкової інспекції України від 22 квітня 1993 р. №
15 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19 травня 1993 р. за № 50
(далі за текстом - Інструкція) з позовних заяв, що подаються до суду та
господарського суду в іноземній валюті, а також за дії та операції в іноземній
валюті, державне мито сплачується в іноземній валюті. У разі, коли розмір
ставок державного мита передбачено в частинах неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, державне мито сплачується в іноземній валюті з урахуванням
курсу грошової одиниці Національного банку України.

За станом на 29.05.08 (дату звернення
позивача до суду з апеляційною скаргою) Національним банком України був
встановлений курс долара США у відношенні до національної валюти України в
розмірі 4,85.

З урахування викладеного ставка
державного мита, обчислена виходячи з оспорюваної суми за апеляційною скаргою
складає:

477,93  долари США * 1% = 4,78 долари США, що за
курсом НБУ становить = 4,78 * 4,85 = 23,18 грн., що не відповідає мінімальному
розміру ставки, тому слід застосовувати ставку у розмірі 6 * 17,00 грн. =
102,00 грн., що за курсом НБУ становить = 102,00 грн. / 4,85 = 21,03 долари
США.

Позивач у апеляційній скарзі оскаржив
рішення господарського суду Луганської області від  12.05.08 у справі № 16/50 в частині 477,93
доларів США та повинен був сплатити при зверненні до Луганського апеляційного
господарського суду з апеляційною скаргою від 29.05.08 № 02-12/234 державне мито
в сумі 10,52 доларів США (50% від ставки).

Позивачем
фактично було сплачено державне мито у сумі 452,00 долари США, платіжним
дорученням в іноземній валюті від 28.05.08 № 1.

За таких
обставин колегія суддів вважає за необхідне частково повернути з Державного
бюджету України Відкритому акціонерному товариству „Райффайзен Банк Аваль”, м.
Київ, вул. Лєскова, 9, ідентифікаційний код 14305909 в особі Луганської
обласної дирекції, м. Луганськ, помилково сплачене ним державне мито в сумі
441,48 доларів США, платіжним дорученням в іноземній валюті від 28.05.08 № 1 на
суму 452 долари США (оригінал знаходиться у матеріалах справи) на його поточний
рахунок. Підставою для повернення є зазначена постанова, скріплена гербовою
печаткою суду.

У відповідності
до статті 49 Господарського процесуального кодексу України державне мито у сумі
10,52 доларів США по апеляційній скарзі покладається на відповідача -фізичну
особу -підприємця ОСОБА_1 м. Луганськ.

За згодою
представників сторін у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну
частину постанови.

Керуючись
ст.ст. 43, 47, 49, 83, 99, 101, п. 2, 4 ч. 1 ст. 103, п. 3, 4 ч. 1 ст. 104, ст.
105 Господарського процесуального кодексу України, Луганський апеляційний
господарський суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу від 29.05.08 №
02-12/234 Відкритого акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль” в особі
Луганської обласної дирекції, м. Луганськ на рішення господарського суду
Луганської області від 12.05.08 у справі № 16/50 та додаткове рішення від
12.05.08 у справі № 16/50 задовольнити повністю.

2.          Рішення господарського суду
Луганської області від 12.05.08 у справі № 16/50 змінити.

3.          Викласти пункт 2 рішення
господарського суду Луганської області від 12.05.08 у справі № 16/50 в
наступній редакції:

„2. Стягнути з
фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на
користь Відкритого акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль”, м. Київ,
вул. Лєскова, 9, ідентифікаційний код 14305909 в особі Луганської обласної
дирекції, м. Луганськ заборгованість за кредитом у сумі 79 175,92 доларів США,
заборгованість за процентами у сумі 10 214,81 доларів США, пеню за кредитом у
сумі 108,64 доларів США, пеню за процентами у сумі 369,29 доларів США, витрати
із сплати державного мита в сумі  898,72
доларів США, витрати на інформаційно -технічне забезпечення судового процесу у
сумі 117,49 грн.”.

Доручити
господарському суду Луганської області видати відповідний наказ.

4.          Відстрочити виконання рішення строком
на три місяці і почати виконувати рішення у справі з 30 серпня 2008 року.

5.          В решті рішення господарського суду
Луганської області від 12.05.08 у справі № 16/50 залишити без змін.

6.          Додаткове рішення від 12.05.08 у
справі № 16/50 скасувати.

7.          Стягнути з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Відкритого
акціонерного товариства „Райффайзен Банк Аваль”, м. Київ, вул. Лєскова, 9,
ідентифікаційний код 14305909 в особі Луганської обласної дирекції, м.
Луганськ, витрати із сплати державного мита по апеляційній скарзі в сумі 10,52
доларів США.

Доручити господарському суду
Луганської області видати відповідний наказ.

8.          Повернути частково з Державного
бюджету України Відкритому акціонерному товариству „Райффайзен Банк Аваль”, м.
Київ, вул. Лєскова, 9, ідентифікаційний код 14305909 в особі Луганської
обласної дирекції, м. Луганськ, помилково сплачене ним державне мито в сумі
441,48 доларів США, платіжним дорученням в іноземній валюті від 28.05.08 № 1 на
суму 452 долари США (оригінал знаходиться у матеріалах справи) на його поточний
рахунок.

Підставою для повернення є зазначена
постанова, скріплена гербовою печаткою суду.

Відповідно
ч. 3, ч. 5 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України постанова
набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному
порядку.

Головуючий
Д.Ю. Перлов

Суддя
Л.В. Іноземцева

Суддя
Л.Л. Лазненко