СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.07.2008
Справа  № 11/47

За
позовом Закритого
акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк” в особі філії
„Закарпатське регіональне управління ЗАТ комерційного банку „ПриватБанк”,
м.Ужгород

до
відповідача: Приватного
підприємця ОСОБА_1, смт.Буштино Тячівського району

про розірвання договору оренди від
29.12.2003 та стягнення 43976грн.

та
за зустрічним позовом:
Приватного підприємця ОСОБА_1, смт.Буштино Тячівського району Закарпатської
області

до Закритого акціонерного товариства
комерційний банк „ПриватБанк”, м.Дніпропетровськ

про розірвання договору оренди від
29.12.2003 та стягнення 413297,74грн.

Суддя        Л.М. Якимчук

Представники:

від
позивача: не
з'явився

від
відповідача:
ОСОБА_2- представник, довіреність від 31.03.2008

СУТЬ
СПОРУ: Позивач за
первісним позовом звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди
від 29.12.2003, а також стягнення з відповідача 43976грн. залишкової вартості
за поліпшення орендованого майна.

Відповідач
подав зустрічну позовну заяву про розірвання договору оренди від 29.12.2003 та
стягнення 413297,74грн. неотриманого прибутку (втрачена вигода).

Свої
позовні вимоги позивач за первісним позовом обґрунтовує тим, що у зв'язку з
істотною зміною обставин у нього виникла нагальна потреба розірвати договір
оренди від 29.12.2003, про що у відповідності з ч.2 ст.188 Господарського
кодексу України, було надіслано пропозицію від 25.12.2007 за №6865/24. Однак,
орендодавець згоди на розірвання договору не дав. Орендар - ЗАТ КБ „ПриватБанк”
уклав договір оренди приміщення з іншим орендодавцем на більш взаємовигідних
умовах.

Посилаючись
на пункт 6.4 договору, просить стягнути з відповідача  43976грн.- вартість зроблених
невідокремлюваних поліпшень орендованого майна, з врахуванням амортизаційних
відрахувань (залишкова вартість станом на 01.01.2008).

Відповідач
у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав, посилаючись на ст.ст.193,
173 Господарського кодексу України та 526, 525 Цивільного кодексу України і
зазначає, що одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, а за загальним правилом, закріпленим у частині
першій статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або
законом.

Стосовно
стягнення 43976грн., вказує, що частиною 2 статті 27 Закону України „Про оренду
державного та комунального майна” передбачено, що вартість поліпшень
орендованого майна зроблених орендарем без згоди орендодавця, які не можна
відокремити без шкоди для майна, компенсації не підлягає. Позивач не надав суду
жодного письмового доказу, який би документально підтверджував узгодження
проведення таких покращень.

Крім
того, відповідач подав зустрічну позовну заяву про розірвання договору оренди,
посилаючись на ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України, якою передбачена зміна
або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі
істотного порушення договору другою стороною.

Відповідач
за зустрічним позовом з січня 2008 року без жодних правових підстав припинив
вносити плату за користування орендованим майном.

Вважає,
що на підставі ст.623 Цивільного кодексу України та п.3.1 договору оренди,
укладеного строком до 31.12.2013, з відповідача за зустрічним позовом необхідно
стягнути 413297,74грн. неодержаного прибутку (втрачена вигода) на який ПП
ОСОБА_1 мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання.

Відповідач
за зустрічним позовом відзив на позов не подав, але у заяві від 02.07.2008
просить припинити провадження у справі за зустрічним позовом на підставі ч.1
ст.80 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з тим, що спір
не підлягає вирішенню в господарських судах України, оскільки ПриватБанк не
надав філії - Закарпатське РУ ПриватБанку, повноважень представляти інтереси
банку в якості відповідача в судових органах.

Позивач
за зустрічним позовом 17.07.2008 подав уточнення до зустрічного позову, де
визначив відповідача за зустрічним позовом Закрите акціонерне товариство
комерційного банку „ПриватБанк”, м.Дніпропетровськ.

У
судовому засіданні оголошувались перерви з 18.04.2008 до 28.05.2008, з
02.07.2008 до 17.07.2008, до 25.07.2008, до 1130 год. 28.07.2008.

Вивчивши
матеріали справи, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, суд

встановив:

Між
ЗАТ КБ „ПриватБанк” в особі філії „Закарпатське регіональне Управління” ЗАТ КБ
„ПриватБанк” та приватним підприємцем ОСОБА_1 29 грудня 2003 року укладено
договір оренди частини вбудованого приміщення площею 155,3кв.м., що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, строком дії до 31 грудня 2013 року. Окрім того,
01.06.2007 та 22.10.2007 укладено додаткові угоди до зазначеного договору.

Майно
передано в оренду з метою надання банківських послуг населенню.

Розділом
3 договору (орендна плата), з врахуванням додаткової угоди від 01.06.2007,
орендна плата та весь об'єкт оренди становить 750 Євро за один календарний
місяць. Оплата здійснюється у гривнях по курсу НБУ, який діє на момент оплати
(п.3.1).

Оренда
сплачується орендарем кожного місяця не пізніше 30 числа звітного місяця, починаючи
з 01 травня 2005 року.

Пунктом
5.3 договору передбачено, що орендар має право з дозволу орендодавця вносити
зміни до складу орендованого майна, проводити його реконструкцію, технічне
переозброєння, що зумовлює підвищення його вартості.

У
п.6.4 вказано, що орендодавець зобов'язується відшкодовувати орендарю вартість
зроблених останнім невідокремлюваних поліпшень орендованого майна, в межах суми
збільшеної вартості орендованого майна в результаті таких поліпшень.

Пунктом
9.2 договору передбачено, що зміни і доповнення або розірвання цього договору
допускається за взаємної згоди сторін, а у пункті 9.3 зазначено, що за
ініціативою однієї із сторін цей договір може бути розірвано рішенням суду у
випадках, передбачених чинним законодавством.

Позивач
за первісним позовом надіслав відповідачу пропозицію про дострокове розірвання
договору від 25.12.2007 за №6865/24 на яку отримав негативну відповідь від
18.01.2008, тобто орендодавець не дав згоду на дострокове розірвання договору,
зазначивши про відсутність законних підстав у зв'язку з тривалістю строку дії
договору до 31.12.2013 та виконанням ним сумлінно своїх обов'язків згідно
договору.

У
зв'язку з недосягненням згоди з орендодавцем щодо розірвання договору оренди,
орендар звернувся до суду.

Однак,
у первісному позові належить відмовити з огляду на наступне.

Частиною
6 ст.283 Господарського кодексу України передбачено, що до відносин оренди
застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно
до ч.3 ст.291 Господарського кодексу України договір оренди може бути
розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може
бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України
для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього
кодексу.

В
силу ч.1 ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання
господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не
передбачено законом або договором.

Згідно
зі ст.784 Цивільного кодексу України наймач має право вимагати розірвання
договору найму, якщо: наймодавець передав у користування річ, якість якої не
відповідає умовам договору та призначенню речі; наймодавець не виконує свого
обов'язку щодо проведення капітального ремонту речі.

Статтею
652 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі істотної зміни обставин,
якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або
розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає
із суті зобов'язання.

Зміна
обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це
передбачити, вони не уклали б його на інших умовах (п.1).

Якщо
сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами,
які  істотно змінились, або щодо його
розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною 4
цієї статті, змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за
наявності одночасно таких умов:

1)          в момент укладення договору сторони
виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2)          зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3)          виконання договору порушило б співвідношення
майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона
розраховувала при укладенні договору;

4)          із суті договору або звичаїв ділового
обороту не впливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Позивач,
як на підставу розірвання договору посилається на істотну зміну обставин,
зокрема, укладення ним договору оренди приміщення з іншим орендодавцем на більш
взаємовигідних умовах.

Суд
вважає, що вказана позивачем обставина не є істотною в розумінні ч.2 п.1 ст.652
ЦК України. Тим більше, що він не пропонував відповідачу змінити умови
договору, а також не вказав у позові, які саме вигідні умови передбачені
договором, укладеним з іншим орендодавцем.

Суд
приходить до висновку, що позивачем не надано доказів істотної зміни обставин,
які б дали підставу для розірвання договору оренди, а отже відсутні також
підстави для задоволення і іншої вимоги позивача - щодо відшкодування
залишкової вартості затраченої на поліпшення орендованого приміщення в сумі
43976грн., до того ж реконструкція, переобладнання приміщення проводились у
зв'язку з тим, що воно використовувалось під кафе, а позивач використовував
його для розміщення банку. Крім того доказів про те, що орендодавець погодився
на таку реконструкцію, орендар суду не надав.

Разом
з тим, відповідач подав зустрічний позов про розірвання договору оренди з
підстав, передбачених ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України, який підлягає до
задоволення з огляду на наступне.

Частиною
2 статті 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним
є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Відповідно
до ст.173 Господарського кодексу України господарським визначається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником
господарських відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим
Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник)
зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського
характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити
гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Статтею
193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

До
виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Аналогічну вимогу щодо належного виконання зобов'язань містить і стаття 526
Цивільного кодексу України.

Відповідно
до ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У
судовому засіданні встановлено, що відповідач за зустрічним позовом з січня
2008 року перестав сплачувати орендну плату орендодавцю, оскільки уклав договір
оренди з іншим підприємцем і перейшов у інше приміщення, не передавши позивачу
за зустрічним позовом по акту прийому-передачі приміщення, орендоване згідно
договору оренди від 29.12.2003.

Пунктом
3.1 договору зі змінами, внесеними додатковою угодою від 01.06.2007,
передбачена орендна плата у розмірі 750 євро за один календарний місяць оренди.
Оплата здійснюється у гривнях по курсу НБУ, який діє на момент оплати.

До
подачі зустрічного позову (11.06.2008) орендар заборгував орендодавцю
28777грн., що суд розцінює як позбавлення орендодавця значною мірою того, на що
він розраховував при укладанні договору, а отже і істотним порушенням орендарем
умов договору, що дає суду підстави для розірвання договору оренди.

Оскільки
договір укладений на строк до 31.12.2013, то позивач за первісним позовом
просить, відповідно до ст.623 ЦК України, відшкодувати йому завдані збитки
(неодержаний прибуток), які згідно його розрахунку складають з 01.01.2008 по
31.12.2013  413297,74грн. (72 місяці х
750 євро х 7,653662грн. - офіційний курс НБУ станом на 10.06.2008).

Зазначена
позовна вимога підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Пунктом
5 ст.653 ЦК України передбачено, що якщо договір змінений або розірваний у
зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може
вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

За
приписами статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо
здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під
збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона
одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил
здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно
до статті 22 ЦК України, особа якій завдано збитки у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками,
зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин,
якби її право не було порушене (упущена вигода).

Пунктом
1 ст.225 цього кодексу передбачено, що до складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається,
зокрема, не одержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка  зазнала збитків, мала право розраховувати у
разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Хоча
позивач за зустрічним позовом розраховував на одержання прибутку з січня 2008
року до 31 грудня 2013 року у сумі 413297,74грн., суд вважає, що буде
справедливо стягнути з відповідача за зустрічним позовом суму неодержаного
прибутку (втрачену вигоду) за період з січня 2008 року до 01 січня 2009 року у
сумі 69063грн. (750євро х 12 місяців х 7,673662), оскільки позивач не
позбавлений можливості передати спірне приміщення в оренду іншим особам, для
пошуку яких йому достатньо часу до кінця поточного року.

Суд
не погоджується з твердженням відповідача за зустрічним позовом, викладене у
заяві від 12.07.2008 про те, що провадження у справі за зустрічним позовом
належить припинити на підставі п.1 ст.80 ГПК України, так як провадження у
справі порушено відносно не юридичної особи - філії - Закарпатське РУ
ПриватБанку, оскільки позов подано не до філії, а до ЗАТ КБ „ПриватБанк” в
особі філії, а в уточненні до зустрічного позову позивач за зустрічним
позовом  зазначив відповідачем -
Закарпатське акціонерне товариством комерційного банку „ПриватБанк”,
м.Дніпропетровськ.

Суд
врахував приписи статті 60 ГПК України, в якій зазначено, що відповідач має
право до прийняття рішення зі спору подати до позивача зустрічний позов для
спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічний позов повинен бути взаємно
пов'язаний з первісним.

У
даній справі один предмет спору, як у первісному так і у зустрічному позові,
вони тісно взаємопов'язані і не можуть розглядатись окремо.

Враховано
також вимоги ч.3 ст.17 ГПК України, яка передбачає, що справа прийнята
господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності,
повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду
справи вона стала підсудною іншому господарському суду.

Крім
того, представник за дорученням ОСОБА_3, який брав участь у розгляді даного
спору, уповноважений ЗАТ КБ „ПриватБанк” представляти інтереси „ПриватБанку” з
наданням прав, передбачених законодавством для позивача і відповідача.

З
огляду на викладене, керуючись ст.ст. 17, 33, 34, 44, 49, 60, 82-85
Господарського процесуального кодексу України, суд

В
И Р І Ш И В:

1.          У первісному позові відмовити
повністю.

Судові витрати покласти на позивача за
первісним позовом.

2.
Зустрічний позов задоволити частково.

3.
Договір оренди частини вбудованого приміщення клубу площею 155,3кв.м.,
розташованого за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, с.Буштино,
вул.Травнева,11, укладений 12.09.2003 між закритим акціонерним товариством
комерційний банк „ПриватБанк” в особі філії „Закарпатське регіональне
управління закритого акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк” та
приватним підприємцем ОСОБА_1, розірвати.

4.
Стягнути з закритого акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк”
(м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, буд.50, код:14360570) на користь
приватного підприємця  ОСОБА_1 (АДРЕСА_2,
код:НОМЕР_1) суму 69063грн., а також 691грн. у відшкодування витрат по оплаті
державного мита, 20грн. у відшкодування витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

5.
Стягнути з приватного підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, код:НОМЕР_1) до державного
бюджету України по коду:22108040, МФО 812016, №р/р:0002, банк
одержувача ГУДКУ в Закарпатській області суму 589грн. державного мита.

Рішення набирає законної сили в порядку
ст. 85 ГПК України.

Суддя                                                                                                Л.М.
Якимчук

Повний текст рішення
виготовлений та підписаний 30.07.2008.