СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19.09.08
Справа №  20/371/08

Суддя   Гандюкова
Л.П.

м.Запоріжжя

За позовом  Державної організації “Регіональний
фонд підтримки підприємництва в Запорізькій області”, м.Запоріжжя

до: Приватного
підприємця ОСОБА_1, м.Запоріжжя

про стягнення 20 000 грн. штрафу

Суддя  Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача -    Мала Н.В. (довіреність №02/02  від 111.012008р.);

Іорданова І.В.
(дов.№02/152 від 04.09.2008р.)

Від відповідача -ОСОБА_2 (дов.ВКМ №145697 від
14.07.2008р.);

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про стягнення з
відповідача на користь позивача суми 20 000 грн. штрафу за нецільове
використання фінансової допомоги, наданої за договором про фінансування №106
від 25.10.2006р.

Ухвалою господарського суду від
01.07.2008р. позовна заява прийнята до розгляду,  порушено провадження у справі № 20/371/08,
судове засідання  призначено на
21.07.2008р. Ухвалою від 21.07.2008р. на підставі ст.77 ГПК України розгляд
справи відкладено на 11.09.2008р.  У
судовому засіданні 11.09.2008р. оголошено перерву до 19.09.2008р. Ухвалою в.о.
голови господарського суду від 21.07.2008р. строк вирішення спору продовжено на
один місяць -до 26.09.2008р.

У судовому засіданні 19.09.2008р.
за згодою представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини
рішення.

Позивач підтримав позовні вимоги,
викладені у позовній заяві та додатково надав письмові пояснення по суті спору.
Позовні вимоги мотивовані наступними обставинами. У зв'язку з ненаданням
відповідачем на письмові запити позивача інформації стосовно ходу виконання
інвестиційного проекту та цільового
використання ним коштів, наданих на підставі договору про фінансування
№106 від 25.10.2006р. позивач звернувся до господарського суду Запорізької
області з позовом про розірвання договору та стягнення з відповідача суми
фінансової допомоги у розмірі 200 000 грн. Рішенням господарського суду у
справі №7/371/07-20/590/07 від 14.01.2008р.
позов було задоволено. Не погодившись з даним рішенням, відповідач
звернувся до Запорізького апеляційного господарського суду з апеляційної
скаргою, під час розгляду якої відповідно наданих позивачем матеріалів
апеляційним судом було встановлено, що фінансова допомога у розмірі 200 000
грн. була використана з порушенням умов договору щодо її цільового використання
та не відповідала умовам реалізації інвестиційного проекту. Пунктом 4.2
договору передбачено, у разі встановлення факту нецільового використання
фінансової допомоги Фонд має право стягнути з підприємця штраф у розмірі 10%
від суми фінансової допомоги. На підставі ст.ст.610,611,623 ЦК України,
ст.ст.230,231,232 ГК України просить позов задовольнити, стягнути з відповідача
суму штрафу у розмірі 20 000 грн.

Відповідач проти позову заперечив,
у своєму відзиві зазначив наступне.  В
мотивувальній частині постанови апеляційного господарського суду  було встановлено, що  сума фінансування використана підприємцем
наступним чином: 67 000 грн. на закупівлю сировини, 21 611,80 грн. -придбання
пакетів та ящиків, 100 000 грн. зняті готівкою, 1 000 грн. -оплата касового
обслуговування, 1848,06 грн. -придбання автомобільних шин, 11200 грн. -оплата
перебування у санаторії в жовтні та листопаді 2007 року.   Висновки суду апеляційної інстанції не в
повному обсязі відповідають дійсності. Так, 100 000 грн. після зняття їх
готівкою з банківського рахунку було витрачено на закупівлю сировини, 1 000
грн. -касове обслуговування за отримання готівки, кошти в розмірі вартості
автомобільних шин та оплату перебування в санаторії віднесено до коштів,
отриманих відповідачем від позивача помилково, так як їх витраченню передувало
надходження на рахунок коштів в обсягах, передуючих обсяг витрат. В укладеному
між сторонами договорі не було зафіксовано
яким саме чином відповідач мав здійснювати витрачення коштів -шляхом
перерахування коштів зі свого рахунку на рахунки інших об'єктів господарювання
чи здійснення витрачення коштів готівкою. Чинним законодавством України не
заборонено приватним підприємцям здійснювати розрахунок за придбане ним майно,
чи виконані  роботи шляхом видання
готівки. Скориставшись вказаним
правом,  відповідач отримав у
банківській установі кошти, та здійснював виконання умов договору,
розраховуючись за закуплену сировину готівкою. Кошти у розмірі 1000 грн.,
сплаченим за зняття готівки, були необхідною витратою, передбаченою угодою про
відкриття банківського рахунку та передбачені тарифами банку.  Зазначене свідчить, що витрачення коштів
здійснювалося у відповідності з вимогами договору, тому згідно ст.218 ГК
України, немає підстав господарсько-правової відповідальності. У доповненні до
відзиву відповідач зазначив, що грошові кошти, отримані готівкою, було
витрачено на погашення заборгованості за отримані овочі, розрахунок за які
здійснив ПП ОСОБА_3 за договором переведення боргу. Просить у позові відмовити.

Позивач у своєму письмовому
поясненні зазначив, що  відповідно до
відзиву відповідач визнає, що сума 67 000 грн. була витрачена на закупівлю
сировини (однак відповідно до умов інвестиційного проекту повинен був витратити
на закупівлю сировини 145000грн.), 21 611,80 грн. на закупівлю упаковки (однак
відповідно до умовам інвестиційного проекту відповідач не мав права витрачати
кошти на закупівлю упаковки, що вже є
порушенням умов договору). Доказів, які б підтвердили витрачання
суми   100 000 грн., знятих готівкою,
відповідачем не надано. Витрачення коштів за касове обслуговування за видання
готівки, придбання автомобільних шин та розрахунок за перебування в санаторії,
договором не передбачено. Крім того, згідно інвестиційного проекту грошові
кошти надавалися для дообладнання цеху по виробництву заморожених овочів та
фруктів, натомість під час здійснення виходу на місце здійснення
підприємницької діяльності відповідача, представниками Фонду було встановлено
функціонуючий цех по виробництву м'ясного фаршу. Зазначене свідчить, що
відповідач використав отримані бюджетні кошти не за цільовим призначенням, а на
власний розсуд.

Розглянувши  матеріали
справи,   вислухавши  пояснення
представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 14.01.2008р. у справі №7/371/07-20/590/07 задоволено
позовні вимоги  Державної організації
“Регіональний фонд підтримки підприємництва в Запорізькій області”, розірвано
укладений між ним та Приватним підприємцем ОСОБА_1 договір про фінансування від
25.10.2006р. № 106 та стягнуто  суму 200
000,00 грн. фінансової допомоги.

Відповідно до ст.35 ГПК
України  факти, встановлені рішенням
господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Зазначеним рішенням встановлено, що
25.10.2006р. між Регіональним фондом підтримки підприємництва у Запорізькій
області (Фонд, позивач) та і Приватним підприємцем ОСОБА_1   (Підприємець, відповідач)  був укладений договір про фінансування №106,
згідно з п.1.1 якого Фонд здійснює фінансування у вигляді фінансової підтримки
проекту Підприємця через банк у сумі 200 000 грн.

Згідно з п.1.2 договору фінансова
допомога надається Підприємцю на цілі, визначені у додатку №1 (затверджена
програма, проект) та є невід'ємною частиною цього договору.

Фінансування здійснюється за
принципами строковості, повернення, забезпечення та цільового використання
(п.1.3 Договору).

Відповідно до п.2.2 договору
фінансування здійснюється шляхом грошового переказу із спеціального рахунку
Фонду на поточний рахунок Підприємця. Напрямки і суми фінансування визначаються
у додатку №1 (затверджена програма, проект).

25.10.2006р. затверджено
інвестиційний проект ПП ОСОБА_1 “Дообладнання цеху по виробництву заморожених
овочів та фруктів” (додаток №1 до договору №106 від 25.10.2006р.).

Підставою для задоволення позову
стало встановлення судом, що відповідачем не виконані умови договору про
фінансування від 25.10.2006р., а саме: приписи пункту 3.2.3 Договору щодо
надання, на вимогу Фонду, інформації про використання фінансової допомоги з
копіями платіжних доручень відповідно до інвестиційного проекту.

Постановою Запорізького
апеляційного господарського суду від 27.05.2008р. апеляційну скаргу ПП ОСОБА_1
залишено без задоволення, рішення господарського суду Запорізької області від
14.01.2008р. у справі
№7/371/07-20/590/07 -без змін.

Згідно з ст.105 ГПК України за
наслідками апеляційної скарги апеляційний господарський суд приймає постанову,
в якій мають бути зазначені обставини справи, встановлені апеляційною
інстанцією.

Так, в постанові Запорізького
апеляційного суду від 27.05.2008р., якою переглянуто рішення господарського
суду у справі  №7/371/07-20/590/07
зазначено, що із наданих на вимогу апеляційної інстанції додаткових пояснень та
документів вбачається, що фактично сума фінансування використана підприємцем
наступним чином: 67000,00 грн. - на закупівлю сировини, 21611,80 грн. - на
придбання пакетів та ящиків для упаковки, 100000,00 грн. зняті з рахунку
готівкою, 1000,00 грн. - на оплату касового обслуговування, 1848,06 грн. - на
придбання автомобільних шин, 11200,00 грн. - на оплату перебування у санаторії
в жовтні та листопаді 2007 року.
Матеріали проведених Державною організацією “Регіональний фонд підтримки
підприємництва в Запорізькій області” перевірок свідчать про зберігання та
виробництво м'ясних продуктів у приміщенні цеху по виробництву заморожених
овочів та фруктів. Наведене свідчить про порушення відповідачем також і умов
договору щодо цільового використання наданої фінансової допомоги. Використання
суми фінансування на особисті витрати та зняття коштів готівкою Інвестиційним
проектом не передбачається. В постанові також зазначено, що встановлені факти
відповідачем не оспорюються.

Постанова Запорізького апеляційного
суду від 27.05.2008р. ПП ОСОБА_1 до Вищого господарського суду України станом
на день розгляду даної справи не оскаржена.

Проаналізувавши норми
законодавства, оцінивши докази, пояснення сторін, суд вважає  позовні вимоги такими, що підлягають
задоволенню  на таких підставах.

Договір є підставою для виникнення
у його сторін господарських зобов'язань відповідно до ст. ст. 173, 174 ГК
України, ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до  ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України ,
ст.193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів,
а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Як встановлено рішенням
господарського суду Запорізької області від 14.01.2008р. у справі
№7/371/07-20/590/07, фінансова допомога згідно з договором №106 від
25.10.2006р. надавалася ПП ОСОБА_1 для реалізації інвестиційного проекту
“Дообладнання  цеху з виробництва
заморожених овочів та фруктів”.

Згідно з розділом 5 інвестиційного
проекту грошові кошти  було заплановано
витрачати наступним чином: 35 000 грн. -придбання фасувального обладнання, 20
000 грн. -ремонт овочесховища, 145 000 грн. -закупівля сировини.

Пунктом 3.1.1 договору про
фінансування грошові кошти у розмірі 200 000 грн.  Фонд зобов'язався перерахувати  на поточний рахунок відповідача №НОМЕР_1 в АБ
“Металург”.

Відповідно до наданої позивачем
виписки з зазначеного  особового рахунку
ПП ОСОБА_1 за період з 27.10.2006р. по 28.02.2007р. грошові кошти  використовувалися наступним чином: 67000,00
грн. - на закупівлю сировини, 21611,80 грн. - на придбання пакетів та ящиків
для упаковки, 100 000,00 грн. зняті з рахунку готівкою, 1000,00 грн. - на оплату
касового обслуговування, 1848,06 грн. - на придбання автомобільних шин,
11200,00 грн. - на оплату перебування у санаторії в жовтні та листопаді 2007
року.

Оскільки Акти виходу на  місцезнаходження цеху по виробництву
заморожених овочів та фруктів ПП ОСОБА_1 з ціллю перевірки реалізації
інвестиційного проекту  складені  22.04.2008р. та 23.04.2008р., тобто після
винесення рішення про розірвання договору про фінансову допомогу, суд не бере
їх до уваги.

Разом з тим, суд критично ставиться до наданих відповідачем у судових
засіданнях як  доказ цільового
використання коштів договори (у тому числі договір №9 від 16.10.2006р. про
перевід боргу),   видаткові накладні,
квитанції до прибуткового касового ордеру, акти здачі-прийнятих робіт
(т.1.а.с.123-126,129133), оскільки
відповідач особисто листом №18 від 19.11.2007р. підтвердив використання
отриманих від позивача 200000грн. наступним чином: 172 300грн.-закупівля
овочів; 22 610 -пакувальні матеріали; 5130 -оренда холодильного обладнання. До
вказаного листа додавались копії бухгалтерських та господарських документів
(т.1 а.с.141-150, т.2 а.с.1-29), які не співпадають з тими, що надані в
судовому засіданні, а також з тими, які надавались відповідачем при зустрічній
звірці Контрольно -ревізійного управління в Запорізькій області (т.1.а.с.63).
Укладеним між позивачем та відповідачем договором не передбачалось оплату
коштів в рахунок боргу (т.1 а.с.90).

Пунктом
4.2 цього договору сторони передбачили, що при встановленні факту
нецільового використання фінансової допомоги Фонд (позивач) має право стягувати
з Підприємця (відповідача) штраф у розмірі 10% від суми фінансової
допомоги.

Приписами ст.ст.33,34 ГПК України
встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст.610,611 ЦК
України невиконання або неналежне виконання умов договору є його порушенням, у
разі якого настають правові наслідки, встановлені договором або законом,
зокрема сплата неустойки.

Беручи до уваги вищевикладені
обставини, суд вважає факт нецільового використання фінансової допомоги
доведеним. Оскільки із змісту ст.653 ЦК України слідує, що у разі розірвання
договору припиняються зобов'язання сторін, однак це не звільняє сторону від
відповідальності за порушення зобов'язання, яке мало місце під час дії
договору, вимоги про стягнення з відповідача суми 20 000 грн. штрафу є
обґрунтованими, основаними на договорі, законі та такими, що підлягають
задоволенню.

Згідно з ст.49 ГПК  України судові  витрати покладаються на відповідача.

Керуючись  ст.ст. 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов  задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, р/рНОМЕР_1 в АБ “Металург”,
МФО НОМЕР_2) на користь Державної організації “Регіональний фонд підтримки
підприємництва в Запорізькій області” (69107, м.Запоріжжя, проспект Леніна,
164, , р/р 0001 в АКБ “Індустріалбанк”, МФО 313849)
суму 20 000 грн. штрафу, суму 200 грн. витрат на державне мито, суму 118 грн.
витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Суддя
Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення
підписано у повному обсязі    10.10.
2008р.