ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 11/111

15.07.08

За позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Скалт"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна-банк"

про

визнання недійсним договору № 04К - КЛ/52 від 24.05.2007

Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивача

Циган І.І. –представник

від відповідача

Ласкавий Є.М. –представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішення прийняте 15.07.2008, оскільки 06.06.2006 та 13.06.2008 у судовому засіданні оголошувалась перерва відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про визнання недійсним Договору про надання кредитної лінії № 04К - КЛ/52 від 24.05.2007.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний правочин (Договір про надання кредитної лінії № 04К - КЛ/52 від 24.05.2007) підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України як такий, що суперечить вимогам закону та не містить умов, порядку видачі кредиту, а саме не встановлено термін, в який видається кожний окремий транш кредиту, а також не встановлено відповідальності кредитора за несвоєчасну видачу або не видачу кредиту.

Відповідач у наданому суду відзиві на позов проти позовних вимог заперечує та зазначає, що відповідач належним чином виконав умови та свої зобов’язання за кредитним договором, спірний договір містить положення (п. 4.4 Договору), якими визначена відповідальність сторін за повне або часткове невиконання умов Договору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

24.05.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фортуна-банк" (відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Скалт" (позивач) було укладено Договір про надання кредитної лінії № 04К - КЛ/52 від 24.05.2007 (далі - Договір) (належним чином засвідчена копія міститься в матеріалах справи).

Відповідно до п. 1.1 Договору відповідач надає позивачу грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, надалі за текстом –кредит, відповідно до положень цього Договору.

Пунктом 1.1.1 Договору встановлено, що надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами, кожна частина окремо “транш”, а у сукупності “транші”, в межах максимального ліміту заборгованості.

Відповідно до п. 2.2 Договору видача відповідачем траншів позивачу проводиться за письмовою заявою позивача. Транш позивачу оформлюється додатковою угодою до цього Договору, що є його невід’ємною частиною.

24.05.2007, 27.06.2007, 03.07.2007, 05.07.2007 позивачем направлялись відповідачу листи № б/н, в яких позивач просив збільшити максимальний ліміт заборгованості за Договором та видати транш (належним чином засвідчені копії місяться в матеріалах справи).

На підставі зазначених листів сторонами були укладені Додаткові угоди № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 до Договору про надання кредитної лінії № 04К - КЛ/52 від 24.05.2007. (належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах справи).

Відповідно до умов Договору, Додаткових угод до нього, листів позивача відповідачем було видано позивачу кредит на загальну суму 3 130 000,00 грн., що підтверджується належним чином засвідченими копіями меморіального ордеру № 184/10 від 24.05.2007, меморіального ордеру № 1 від 27.06.2007, меморіального ордеру № 184/7 від 03.07.2007, меморіального ордеру № 184/24 від 05.07.2007. Останні містять посилання на те, що призначенням платежу є надання траншу за Договором № № 04К - КЛ/52 від 24.05.2007. Зазначені обставини позивачем не заперечуються.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України визначається, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У позовній заяві позивач посилається на те, що всупереч вимогам закону у Договорі не зазначено про умови та порядок видачі кредиту, а саме не встановлено термін, в який видається кожний окремий транш кредиту, а також не встановлено відповідальності кредитора за несвоєчасну видачу або не видачу кредиту.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Стаття 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 № 2121-III визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Статтею 1 спірного Договору визначені предмет договору, строк його дії, плата за кредит, мета надання кредиту.

Порядок видачі кредиту регламентований п.п. 1.1.1 п. 1.1 ст. 1 Договору, де вказано, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (траншами).

Статтями 2, 3, Договору визначені умови видачі кредиту і порядок його видачі.

Зокрема, п. 2.2 ст. 2 Договору сторони узгодили, що видача траншів проводиться за письмовою заявою позичальника та після набрання чинності кредитним договором за умови виконання позичальником п.п. 3.3.6-3.3.7 Договору (надання інформації у разі зміни юридичного статусу, місцезнаходження, платіжних реквізитів, складу керівних осіб, інформації про фінансово-господарський стан та інш.). Транш позичальнику оформлюється додатковою угодою до кредитного договору та є його невід’ємною частиною.

Згідно п. 3.1 ст. 3 Договору на кредитора покладено обов’язок надавати позичальнику транші шляхом їх перерахування на поточний рахунок позичальника в ТОВ «Фортуна-банк».

Термін, в який видається кожен окремий транш кредиту, в Договорі не зазначений. Однак, відсутність домовленості між сторонами щодо терміну видачі кожного траншу не впливає на дійсність Договору, оскільки поряд із зобов’язаннями, в яких визначено строк виконання, Цивільний кодекс України допускає можливість існування зобов’язань з невизначеним строком. Механізм реалізації прав кредитора, якщо строк виконання боржником обов’язку не встановлений, передбачений ст. 530 Цивільного кодексу України –у цьому випадку кредитор має право вимагати виконання зобов’язання в будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає з договору або актів цивільного законодавства. До того ж, у п.2.2 ст. 2 Договору міститься вказівка, що видача траншу здійснюється за заявою позичальника, і як свідчать матеріали справи, відповідач надавав позивачу транші за Договором того ж дня, коли надходили листи позивача про видачу траншу, що відповідає положенням п. 2.2 ст. 2 Договору, і позивачем по суті не заперечується. Від одержання кредиту позивач не відмовлявся.

Статтею 4 Договору передбачена відповідальність сторін. Згідно 4.4 Договору в разі повного або часткового невиконання стороною умов цього Договору, яке спричинило іншій стороні матеріальні збитки, винна сторона відшкодовує їх протягом п’яти робочих днів з дати одержання документально підтвердженої письмової вимоги свого контрагента. Відшкодування заподіяних збитків не звільняє винну сторону від сплати штрафних санкцій.

Таким чином, твердження позивача про невідповідність спірного Договору вимогам закону визнаються судом безпідставними. Укладений сторонами Договір містить всі умови, що визначені законом як істотні, і підстави для визнання його недійсним відсутні.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті, що наведені у позовній заяві, позивачем не надано.

Враховуючи викладене, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У зв’язку з відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача відповідно до положень ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 33, 35, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя                                                                                          Ю.М. Смирнова

Дата підписання рішення: 25.07.2008.