ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2008 р.

№
4/100

Вищий
господарський суд  України у
складі колегії  суддів:

Т.Б.
Дроботової - головуючого Н.О. Волковицької
Л.І. Рогач

за
участю представників:

позивача

не
з'явились (про час і місце судового засідання повідомлені належно)

відповідача
третьої особине з'явились (про час і місце судового засідання
повідомлені належно) не з'явились (про час і місце судового засідання
повідомлені належно)

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційні скарги  Приватного
підприємця ОСОБА_1 Регіонального відділення Фонду державного майна України по
Чернівецькій області

на
постановуЛьвівського
апеляційного господарського суду від 30.01.2008 року

у
справі

№ 4/100
господарського суду Чернівецької області

за
позовом

Регіонального
відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області

до  третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні позивачаПриватного підприємця ОСОБА_1
Головне управління статистики в Чернівецькій області

прозвільнення займаного приміщення,
стягнення пені, неустойки та збитків

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного
майна України по Чернівецькій області звернулось до господарського суду з
позовом про звільнення Приватним підприємцем ОСОБА_1 займаних приміщень у
зв'язку з припиненням договору оренди, стягнення в дохід Державного бюджету
України 1,65грн. пені, 3110грн. неустойки та 930,45грн. збитків на підставі
частини 2 статті 785, статей 623, 624 Цивільного кодексу України, статей 224,
225 Господарського кодексу України, статті 26 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна". В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на припинення договору оренди у встановленому законодавством
порядку з 31.08.2006р. та неповернення відповідачем орендованих приміщень у
вказаний термін.

13.06.2007р.
позивач подав заяву про зміну позовних вимог в зв'язку з передачею спірного
майна відповідачем балансоутримувачу згідно акту від 31.05.2007р., та про
підтримання позову в частині стягнення пені, неустойки та збитків.

Відповідач
відхилив позовні вимог повністю, вказавши, що за листом самого позивача як
орендодавця термін дії договору оренди продовжено до 30.06.2007р., відтак
відсутні будь-які правові підстави як для повернення орендованих приміщень, так
і для застосування будь-якої цивільно-правової відповідальності до орендаря.

Рішенням
господарського суду Чернівецької області від 26.11.2007 року (суддя Проскурняк
О.Г.) у задоволенні позову відмовлено; судове рішення вмотивовано встановленими
обставинами справи щодо чинності договору оренди у спірний період та
продовження його дії до 30.06.2007р. включно в силу приписів частини 2 статті
795, статті 764 Цивільного кодексу України, безпідставністю односторонньої
відмови позивача від договору оренди та, відповідно, відсутністю правових
підстав для застосування до відповідача відповідальності, в тому числі з
врахуванням частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Постановою
Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2008 року (судді:
Городечна М.І. -головуючий,  Краєвська
М.В., Кузь В.Л.) рішення господарського суду скасовано в частині відмови у
стягненні 3246,84грн. неустойки, в цій частині прийнято рішення про задоволення
позову; з відповідача в дохід державного бюджету України стягнуто 76,52грн.
державного мита та 88,52грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу; в решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Скасовуючи
судове рішення, апеляційна інстанція вказала на неможливість пролонгації
договору, вже припиненого у встановленому порядку, замість укладення нового
договору оренди, та дійшла висновку про обґрунтованість нарахованої до
стягнення з відповідача неустойки згідно частини 2 статті 785 Цивільного
кодексу України за період з 01.09.2006р. по 06.11.2006р. та з 17.11.2006р. по 31.05.2007р.
в розмірі 3246,84грн.

Водночас
у постанові зазначено  про відсутність
вини відповідача у використанні орендованого приміщення за період з
06.11.2006р. по 17.11.2006р., нарахування позивачем пені з порушенням положень
частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, статей 258, 261, 267
Цивільного кодексу України, недоведеність позивачем понесених витрат, заявлених
до стягнення в якості збитків; відтак рішення суду про відмову в позові в цій
частині залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою
апеляційного суду, Приватний підприємець ОСОБА_1 звернулася до Вищого
господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову
скасувати повністю, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін;
касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення та неправильне застосування
судом норм матеріального та процесуального права, а саме: постанову було
прийнято за відсутності сторони, не повідомленої належним чином про час та
місце судового засідання, складом суду, що не здійснював розгляд справи;
висновки суду щодо періоду чинності договору оренди є взаємно суперечними;
судом не прийнято до уваги, що орендоване приміщення орендодавцем орендарю не
передавалось.

Також не погоджуючись з постановою
апеляційної інстанції до Вищого господарського суду України звернувся позивач з
касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого суду та
постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову про
стягнення збитків у сумі 930,45грн. та пені у сумі 1,65грн. та прийняти рішення
про задоволення позовних вимог в цій частині. Скаржник посилається на
неправильне застосування судом статей 224, 225 Господарського кодексу України,
статей 623, 624 Цивільного кодексу України, статей 33, 34 Господарського процесуального
кодексу України, оскільки судами не враховано умови договору в цій частині.

Сторони не надали відзиви на касаційні
скарги, не скористалися правом на участь представників у судовому засіданні.

Заслухавши
доповідь судді -доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет
правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в
судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають
задоволенню з таких підстав.

Водночас
стосовно суті розглянутої апеляційним судом справи судова колегія зазначає про
таке.

Як
встановлено господарськими судами першої та апеляційної інстанцій, 01.03.2004р.
позивачем та відповідачем було укладено договір оренди нерухомого майна, що
належить до державної власності № 20/14, предметом якого визначено нежитлове
приміщення загальною площею 20,80кв.м. будівлі Чернівецького обласного
управління статистики, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на
балансі Чернівецького обласного управління статистики; вартість приміщення за
експертною оцінкою становила 17164,26грн.

Первісний
строк дії даного договору до 31.12.2004р. в подальшому продовжувався сторонами
відповідно до змін до пункту 10.5 договору від 25.04.2005р., до 31.08.2006р.

18.09.2006р.
орендодавець (позивач) направив орендарю (відповідачу) заяву-повідомлення №
09-77/2702 від 18.09.2006р. про припинення дії договору від 01.03.2004р. в
зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено, та про повернення
орендованого майна; дане повідомлення було вручено відповідачу під розписку
21.09.2006р.

Також
судами встановлено, що відповідач орендоване майно не повернув та продовжував
ним користуватися, сплачуючи рахунки на орендну плату; листом від 06.11.2006р.
№ 09-77/3314 позивач повідомив відповідача про відкликання заяви від
18.09.2006р. № 09-77/2702 про припинення договору оренди та про продовження дії
первісного договору  на тих самих умовах
до 30.06.2007р. включно.

Листом від 17.11.2006р. № 09-77/3845
позивач відкликав свій лист від 06.11.2006р. та повторно повідомив про
необхідність повернути орендоване приміщення.

Відмовляючи
у задоволенні позовних вимог в частині стягнення неустойки за частиною 2 статті
785 Цивільного кодексу України та заподіяних збитків, суд дійшов висновку, що
договірні відносини за договором оренди між сторонами було продовжено за
взаємною згодою (лист орендодавця від 06.11.2006р.), а лист позивача від
17.11.2006р. є безпідставною відмовою від договору в односторонньому порядку,
що суперечить статті 26 Закону України "Про оренду державного та
комунального майна", статті 291 Господарського кодексу України. Також суд
встановив, що з поданого позивачем розрахунку вбачається повна сплата
відповідачем нарахованих йому сум, та наявної переплати в розмірі 75,03грн.

Натомість,
скасовуючи рішення місцевого господарського суду, апеляційний господарський суд
зазначив, що висновок про пролонгацію договору до 30.06.2007р. є помилковим,
оскільки припинений в силу закінчення строку його дії договір не може бути
поновлено через певний період; в разі досягнення сторонами згоди про
продовження оренди нежитлового приміщення належало укласти інший договір.

Водночас,
визнаючи правомірним нарахування неустойки в порядку частини 2 статті 785
Цивільного кодексу України за користування об'єктом оренди після припинення
договору, апеляційний суд встановив відсутність
вини відповідача у такому користуванні за період з 06.11.2006. по
17.11.2006р., виключивши неустойку за цей період з належної до стягнення з
відповідача суми.

Відмовляючи
у позовних вимогах про стягнення збитків, апеляційна інстанція вказала на
відсутність доказів понесених позивачем збитків у вигляді втрати, пошкодження
орендованого майна; також відсутні підстави вважати наявними збитки у вигляді
неодержаних доходів, оскільки, за доводами самого ж позивача, дане приміщення
не може перебувати в оренді.

Порядок та підстави припинення договору
оренди державного майна, майна, що належить автономній республіці Крим або
перебуває у комунальній власності регулюються Цивільним кодексом України, Господарським
кодексом України та спеціальним Законом України "Про оренду державного та
комунального майна" (із змінами та доповненнями).

Статтею
291 Господарського кодексу України передбачено, що одностороння відмова від
договору оренди не допускається, а договір оренди припиняється у разі
закінчення строку, на який його було укладено, викупу (приватизації) об'єкту
оренди, ліквідації суб'єкта господарювання (орендаря), загибелі (знищення)
об'єкта оренди.

Таким
чином судова колегія вважає законним та обґрунтованим висновок апеляційної
інстанції, що на час направлення відповідачу листа від 06.11.2006р. договір
оренди був припинений у встановленому порядку
та не міг породжувати інших юридичних наслідків, крім пов'язаних з його
припиненням та повним виконанням усіх договірних зобов'язань (в тому числі щодо
повернення майна).

Частиною
6 статті 283 Господарського кодексу України встановлено, що до відносин оренди
застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цим Кодексом.

За статтею 785 Цивільного кодексу
України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути
наймодавцю річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального
зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо
наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право
вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування
річчю за весь час прострочення. Водночас згідно статті 614 Цивільного кодексу
України умовою застосування до боржника цивільно-правової відповідальності є
наявність його вини (якщо інше не встановлено законом або договором).

Задоволена
до стягнення з відповідача сума неустойки обчислена, виходячи з періоду
прострочення, що сталося з вини відповідача; доводи касаційних скарг в цій
частині не спростовують висновків апеляційної інстанції.

За
статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені законом або договором, зокрема, відшкодування збитків
та моральної шкоди.

Водночас
приписи законодавства про можливість відшкодування збитків повинні
застосовуватись з врахуванням наданого статтею 22 Цивільного кодексу України
поняття збитків, що визначає їх як є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить
зробити для відновлення свого порушеного права, доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена
вигода).

Звертаючись
з позовом, позивач повинен самостійно визначити, в чому саме полягають завдані
йому збитки; натомість, посилаючись у позові на завдання збитків, позивач не
навів доводів у підтвердження майнових втрат чи порушених прав, що зазнали змін
та потребують відновлення.

Не
може бути прийнято до уваги також доводи касаційної скарги в частині
неправомірності відмови у стягненні 1,65грн. пені; умови договору від
01.03.04р. не містять інших умов та порядку сплати неустойки, ніж стаття 549
Цивільного кодексу України, тому, як і ця стаття, не можуть виключати
застосування частини 6 статті 232 Господарського кодексу України. Також судом
апеляційної інстанції правомірно застосовано позовну давність до стягнення
спірної суми пені, що нарахована за період, починаючи з березня 2004р., а
заявлена до стягнення у травні 2007р.

Перевіривши
у відповідності до частини 2 статті 1115 Господарського
процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення у постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів
дійшла висновків про те, що висновки суду апеляційної інстанції щодо
встановлених обставин справи є вірними та ґрунтуються на правильно застосованих
нормах матеріального права.

Водночас
апеляційним судом допущено порушення процесуальних норм -постанову підписано не
тим складом суддів, що здійснював перегляд справи згідно протоколу судового
засідання від 30.01.2008р.

Відповідно
до частини 2 статті 111-10 Господарського процесуального кодексу України
безумовною підставою для скасування судового рішення чи постанови апеляційного
господарського суду є, зокрема, розгляд судом справи за відсутності будь-якої
зі сторін, не повідомленої належним чином про час та місце судового засідання,
та прийняття рішення не тими суддями, що входили до колегії, що розглянула
справу.

Згідно
статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні
складається протокол, в якому відображаються відомості про явку сторін,
клопотання сторін тощо; сторони вправі знайомитися з протоколами судового
засідання та на протязі п'яти днів після їх підписання подавати письмові
зауваження з приводу неправильності чи неповноти протоколу.

Протокол
судового засідання від 23.01.2008р. (т.2, а.с.21) містить відомості про
присутність у судовому засіданні представників сторін (позивача та відповідача)
та про оголошення в судовому засіданні перерви до 30.01.2008р. до 11год. 00хв.;
письмові зауваження на протокол сторонами не подавались. Відтак доводи
відповідача, що його не було повідомлено про час наступного судового засідання,
є необґрунтованими.

Розпорядженням
голови Львівського апеляційного господарського суду від 29.01.2008р. передано
розгляд даної справи судовій колегії у складі суддів, що підписали постанову
(судді: Городечна М.І. -головуючий,  Краєвська
М.В., Кузь В.Л.); однак протокол судового засідання від 30.01.08р. (т.2,
а.с.22) містить відомості про здійснення розгляд справи судовою колегією у
попередньому складі (судді: Городечна М.І. -головуючий,  Юркевич М.В., Кузь В.Л.).

Таким
чином, наявне процесуальне порушення, що є безумовною підставою для скасування
судового рішення.

Як
наслідок, прийнята апеляційним господарським судом постанова не відповідає
положенням статті 105 Господарського процесуального кодексу України  та вимогам, що викладені в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 "Про судове рішення"
зі змінами та доповненнями.

На
підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117,
пунктом 3 статті 1119, статтею 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги приватного підприємця
ОСОБА_1 та Регіонального відділення Фонду державного майна України по
Чернівецькій області задовольнити частково.

Постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2008 року у справі №
4/100 господарського суду Чернівецької області скасувати.

Справу
направити на новий розгляд до Львівського апеляційного господарського суду.

Головуючий
Т. Дроботова

Судді:
Н. Волковицька

Л. Рогач