ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

29.07.08 Справа №46/56-2/105-07

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі Акімовій Т.М.

За участю представників сторін: від відповідача - Бутенко Д.В., довіреність від 03.07.08 р., представники позивача та прокурора в судове засідання не з’явились.

Розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву на рішення господарського суду Херсонської області від 11.03.2008 р. у справі № 46/56-2/105-07

за позовом: Державного комітету України з державного матеріального резерву, м. Київ (далі Держкомрезерв);

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства «Сірогозький комбінат хлібопродуктів», с. Сірогози, Нижньосірогозького району Херсонської області (далі ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів»);

за участю прокуратури

про повернення матеріальних цінностей, стягнення 2252446, 81 грн. штрафу та 501585,96 грн. пені

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням голови Запорізького апеляційного господарського суду № 1194 від 17.06.2008 р. справу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя – Антонік С.Г. (головуючий), судді – Хуторной В.М. (доповідач), Яценко О.М., якою справу прийнято до свого провадження.

Рішенням господарського суду Херсонської області (суддя Ємленінова З.І.) від 11.03.2008 р. у справі № 46/56-2/105-07 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Вказане рішення мотивоване тим, що приймальні акти, на які посилається позивач, не можуть бути прийняті судом як докази передачі саме позивачем матеріальних цінностей до Держкомрезерву в розумінні належності та допустимості доказів, встановлених ст. 33, 34 ГПК України. Судовими рішеннями, на які посилається позивач не зазначено ні асортимент, ні кількість матеріальних цінностей, тому вони не можуть бути покладені в основу позовних вимог як докази передачі певної кількості зерна відповідного асортименту до державного матеріального резерву, ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» здійснив не самовільне відчуження зерна, а задовольнив за рахунок зерна свої грошові (майнові) вимоги до Держкомрезерву, підтверджені рішеннями суду.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Держкомрезерв, позивач по справі, звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що судовими рішеннями встановлений та підтверджений факт наявності у позивача зобов’язань з відшкодування відповідачу витрат за відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, жодні складські свідоцтва, що свідчили б про прийняття ТМЦ, які є предметом спору, до суду не надавалися та у матеріалах справи відсутні, що свідчить про упередженість суду та надання переваги усним доказам відповідача в противагу письмовим документам (актам приймання - збережувальним зобов’язанням). Крім того, вказує, що Закон України «Про державний матеріальний резерв» від 24 січня 1997 року № 51/97-ВР (далі Закон «Про державний матеріальний резерв») права на притримання майна відповідальним зберігачам не надає.

Представник позивача в судовому засіданні 18.06.08 р. підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просить її задовольнити, судове рішення по справі скасувати.

ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів», відповідач по справі, у поданому відзиві зазначає, що твердження позивача про існування зобов’язання відповідача зберігати зерно за відсутності відповідного договору порушує вимоги закону щодо дійсності правочину та підстав виникнення відповідних правовідносин, вважає, що Держкомрезервом не надано належних доказів закладення зерна до державного матеріального резерву і оформлення належним чином складських документів, положення ЦК України пов’язують виникнення права на притримання не з рішенням суду чи за відповідним договором, а у зв’язку із невиконанням боржником своїх зобов’язань перед кредитором.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.06.08 р. підтримав наданий відзив, просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення господарського суду залишити без змін.

Представник прокуратури правом на участь в судовому процесу не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав, про дату час та місце судового засідання був повідомлений належним чином що підтверджується поштовими повідомленнями від 26.05.08 р. (т. 3, а.с.118-119).

Судовий процес вівся із застосування технічних засобів фіксації, в судовому засіданні 18.06.2008 р. оголошувалася перерва для виготовлення постанови в повному обсязі за клопотанням представника позивача. В судове засідання 29.07.08 р. представник позивача не з’явився, за заявою представника відповідача в судовому засіданні 29.07.08 р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до ст. 99 ГПК України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Згідно ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Сутність спору:

Державним комітетом України з державного матеріального резерву 16 січня 2006 року заявлений позов, з урахуванням уточнень про повернення ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» матеріальних цінностей держрезерву, які самовільно відчуженні останнім, а саме: - пшениці 3 класу -499,9 тонн, 4 класу - 121,637 тонн, 5 класу - 191,355 тонн, 6 класу - 2 881,585 тонн, ячменя 3 класу - 139,968 тонн, проса 3 класу - 45,4 тонн, насіння соняшнику - 39, 864 тонн та стягнення на користь Державного бюджету України 2252446,81 грн. - штрафу, що становить 100% вартості цих матеріальних цінностей, 501 585,96 грн. - пені за період з 17.11.05 р. до 13.02.07 р. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив про те, що на відповідальному зберіганні у відповідача знаходилися матеріальні цінності.

Актом від 17.11.2005 року, який складено на підставі службового завдання начальником контрольно-ревізійного відділу Південного регіону Державного комітету України з державного матеріального резерву, виявлено самовільне використання матеріальних цінностей державного резерву. За період перевірки рух зерна держрезерву не проводився і його закладка та відпуск не перевірялися. На час перевірки КРУ зерно держрезерву відсутнє. В акті також відображено, що договір на відповідальне зберігання зерна держрезерву між позивачем та відповідачем відсутній.

В акті від 17.11.2005 року, зазначено, що ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» на складений акт надав свої заперечення від 21.11.2005 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.05.02 у справі № 31/141 визнано недійсним договір від 01.08.1999 року про відповідальне зберігання зерна, укладений між сторонами по справі.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.01.03 у справі № 31/452 стягнуто з Держкомрезерву на користь ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» 1211857 грн. на відшкодування витрат зі зберігання цінностей державного матеріального резерву.

17.06.05 р. ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» в порядку ст. 530 ЦК України на адресу Держкомрезерву направлено вимогу № 168 сплатити суму боргу в розмірі 2270498,03 грн.

17.06.05 р. ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» в порядку ст. 595 ЦК України на адресу Держкомрезерву направлено повідомлення про початок процедури притримання майна Держкомрезерву з подальшою реалізацією всього об’єму зерна, що знаходиться на зберіганні на публічних торгах.

22.07.05 р. в газеті «Наддніпрянська правда» розміщено оголошення про відкриті торги з реалізації зерна Держкомрезерву, що знаходиться на зберіганні ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів».

Згідно біржових контрактів № 87-89 від 22.08.05 р. ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» реалізовано пшеницю 3,4,6 класу, ячмінь 3 класу, соняшник, просо на загальну суму 1702317,71 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.05.06 р. по справі № 31/179-42/142 стягнуто з Держкомрезерву на користь ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» 951740,59 грн. на відшкодування витрат зі зберігання цінностей державного матеріального резерву за період з 14.11.02 р. по 25.01.05 р.

Рішенням господарського суду Херсонської області відмовлено у задоволенні позовних вимог, з чим не погодився позивач та оскаржує його в апеляційному порядку.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Закон «Про державний матеріальний резерв» визначає загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву (далі - державний резерв) і регулює відносини в цій сфері.

Статтею 2 вказаного Закону відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Пунктом 10 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.97 року № 1129 матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку.

Матеріалами справи підтверджено, що в 1999 році відбувалась закладка продукції до Держкомрезерву на склад ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» за актами форми Р-16 (т. 3 а.с. 10-25) відповідно до вимог Інструкції про порядок оформлення операцій з хлібопродуктами держрезерву на пунктах відповідального зберігання, затвердженою наказом Державного комітету України по матеріальних резервах від 27.03.1996 року за №41 (далі Інструкція № 41).

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції № 41 закладка хлібопродуктів у держрезерв проводиться на підставі річних планів, затверджених Кабінетом Міністрів України, а також окремих рішень Кабінету Міністрів України за нарядами Мінсільгосппроду України.

Закладення оформляється складанням приймальних актів – зберігальних зобов'язань за установленою формою (додаток №1), якими є акт форми Р-16. В приймальному акті зазначається найменування та адреса відповідального зберігача, посада керівників та найменування підприємства, а також матеріально - відповідальної особи, які приймають у держрезерв матеріальні цінності з зазначенням їх найменування, виду, сорту, марки та інших показників, дати прийняття, кількості товару (ваги), їх ціни і суми. Крім цього, в актах форми Р-16 зазначається якісні показники продукції та підстави для прийому. Такий акт надсилається у добовий строк Держкомрезерву.

Висновок господарського суду Херсонської області з приводу того, що приймальні акти не свідчать про виникнення між сторонами зберігальних зобов’язань згідно з вимогами закону, а також передачу відповідачу матеріальних цінностей із статусом державного матеріального резерву в асортименті та кількості, що зазначені в позовній заяві є суперечливим та не відповідає обставинам справи.

На момент закладення спірних матеріальних цінностей належним доказом такого закладення згідно Інструкції № 41 були саме приймальні акти – зберігальні зобов'язання за установленою формою Р-16, що містяться в матеріалах справи та були досліджені судом першої інстанції.

Виникнення обов’язку зберігання відповідачем спірних матеріальних цінностей Держкомрезерву підтверджено рішенням господарського суду м. Києва від 10.06.05 у справі №31/179-42/142, яке набрало законної сили. Вказаний факт не потребує доказування згідно ч. 2 ст. 35 ГПК України, яка визначає, що факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Крім того, судом першої інстанції, в оскаржуваному рішенні вказано, що ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» використав своє право притримання зерна, про що сповістив Держкомрезерв (повідомлення про притримання № 167 від 17.06.2005 року; вимога № 168 від 17.06.2005 року, а також оголошення про публічні торги в газеті «Наддніпрянська правда» за 22.07.2005 р.), але ж відповідач не міг реалізувати зерно Держкомрезерву, яке не закладалося на відповідальне зберігання, тобто, суд прийшов до двох взаємовиключних висновків.

Щодо деяких положень змісту актів форми Р-16 з приводу закладення матеріальних цінностей до держрезерву, представник позивача пояснив, що зерно поставлялося в якості взаємозаліку за попередньо надані державні матеріальні цінності підприємствам – постачальникам, зазначеними в актах, що, на думку суду, не суперечить приписам Закону «Про державний матеріальний резерв».

Посилання відповідача на застосування Закону України «Про зерно та ринок зерна України» від 4 липня 2002 року № 37-IV є помилковим, оскільки вказаний закон набув чинності з 31.07.02 р. і не має зворотної сили щодо правовідносин закладення зерна в 1999 році.

Враховуючи, що закладення продукції за вищезазначеними приймальними актами форми Р-16 підтверджено та той факт, що зберігання відповідачем спірних матеріальних цінностей Держкомрезерву було триваючим до моменту його реалізації на біржі згідно контрактів від 22.08.05 р., колегія суддів відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.03 р. № 435-VI застосовує норми вказаного кодексу до триваючих відносин зберігання майна Держкомрезерву.

Частиною 1 статті 937 Цивільного кодексу України унормовано, що письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Таким чином, слід дійти висновку, що письмова форма договору зберігання дотримана стосовно матеріальних цінностей, визначених у актах форми Р-16, залучених до матеріалів справи, а у відповідача виникли зберігальні зобов'язання щодо вказаного майна позивача.

Згідно ст. 1 Закону «Про державний матеріальний резерв», державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбаченому цим Законом.

Державний резерв матеріальних цінностей є недоторканим, відпуск матеріальних цінностей з державного резерву здійснюється виключно в порядку ст. 12 Закону «Про державний матеріальний резерв».

Самовільне відчуження матеріальних цінностей державного резерву визначається статтею 2 Закону «Про державний матеріальний резерв» як використання або реалізація відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного резерву, що перебувають у нього на відповідальному зберіганні, без відповідного рішення на це центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом. Доказів прийняття вказаного рішення відповідачем не надано.

Згідно статті 546 Цивільного кодексу України притримання є одним із видів забезпечення виконання зобов’язання.

Статтею 548 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов’язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 594 вказаного Кодексу, кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові, або особі вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов’язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов’язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов’язання. Притриманням речі можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом.

Проте, Закон «Про державний матеріальний резерв» не містить положень, які передбачають право на притримання матеріальних цінностей державного резерву відповідальним зберігачем.

Статтею 597 Цивільного кодексу України визначено, що вимоги кредитора, який притримує річ у себе, задовольняються з її вартості відповідно до статті 591 цього Кодексу, якою встановлено, що реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, провадиться шляхом його продажу на публічних торгах, якщо інше не встановлено договором або законом.

На дату реалізації майна державного резерву (дата біржових контрактів № 87-89 - 22.08.05 р.) ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» мав рішення господарського суду м. Києва від 21.01.03 у справі № 31/452 про стягнення з Держкомрезерву на користь ВАТ «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» 1211857 грн. по відшкодуванню витрат зі зберігання цінностей державного матеріального резерву, яке набрало законної сили 16.04.03 р. згідно постанови Київського апеляційного господарського суду.

30.04.03 р. Державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції м. Києва винесена постанова № 742/15 про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу № 31/452 від 21.01.03 на суму боргу 1 211 857, 55 грн. Відповідно до листа від 16.06.04 №742/15 Відділу державної виконавчої служби Шевченківського управління юстиції у місті Києві на виконання вказаного наказу з рахунку боржника списано 40 115 грн. В решті стягнутої суми рішення господарського суду м. Києва залишилися не виконаними.

Відповідно до преамбули Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.99 року № 606-XIV цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою або за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про зміну способу і порядку виконання. Зазначене положення кореспондується із правилом статті 121 Господарського процесуального кодексу України. Під зміною способу і порядку виконання рішення розуміється прийняття господарським судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими.

Таким чином, звертаючи увагу на визначення самовільного відчуження матеріальних цінностей державного резерву статтею 2 Закону «Про державний матеріальний резерв», неможливість застосування не передбаченого законом «Про державний матеріальний резерв» такого засобу забезпечення виконання зобов’язання як притримання та недотримання процедури виконання судового рішення, колегія суддів приходить до висновку про самовільне відчуження відповідачем зерна, що набуло статусу матеріальних цінностей державного резерву.

Разом з тим, колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу лише в частині, підтвердженій належними доказами.

Так, приймальними актами – зберігальними зобов'язаннями форми Р-16, заявлені позовні вимоги підтверджуються щодо пшениці 3 класу, пшениці 4 класу, проса та соняшнику.

В матеріалах справи наявні акти форми Р-16, які підтверджують передання на зберігання позивачем відповідачеві пшениці 5 класу в розмірі 160,907 т., пшениці 6 класу в розмірі 107,488 т., докази здавання ячменя взагалі відсутні, та судом першої інстанції не досліджувалися.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги щодо повернення самовільно використаних матеріальних цінностей державного резерву підлягають задоволенню в частині, підтвердженій приймальними актами – зберігальними зобов'язаннями форми Р-16.

Відповідно до ч. 10 ст. 14 Закону «Про державний матеріальний резерв» у разі незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву, в тому числі самовільного відчуження, з юридичних осіб, на відповідальному зберіганні яких перебувають ці цінності, стягується штраф у розмірі 100 відсотків вартості виходячи з їх ринкової ціни на день виявлення факту відсутності (самовільного відчуження), а також пеня з вартості відсутнього їх обсягу за кожний день до повного повернення матеріальних цінностей.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача штрафу у розмірі 100 відсотків вартості (за цінами визначеними позивачем в позовній заяві з урахуванням уточнень від 13.02.07 р.) пшениці 3 класу в кількості 499,9 тон – в сумі 354929 грн., пшениці 4 класу в кількості 121,637 тон – в сумі 73590,38 грн., пшениці 5 класу в кількості 160,907 тон - в сумі 90107,92 грн., пшениці 6 класу в кількості 107,488 тон – в сумі 59118, 40 грн., проса 3 класу в кількості 45,40 тон – в сумі 14528 грн., насіння соняшнику в кількості 39,864 тони – в сумі 64181,04 грн.

Пеня, передбачена ч. 10 ст. 14 Закону «Про державний матеріальний резерв» також підлягає частковому стягненню – з розрахунку вартості відсутнього обсягу матеріальних цінностей (656454,74 грн.) за період, який заявлено позивачем, з 17.11.05 р. по 13.02.07 р., з урахуванням того, що зерно державного резерву реалізовано на біржі 22.08.05 р., а доказів повернення вказаного зерна відповідачем не надано на дату уточнення позовних вимог, тобто на 13.02.07 р. Розмір пені за вказаний період з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ складає 146182,58 грн.

Рішення господарського суду Херсонської області підлягає скасуванню відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України.

Державне мито підлягає стягненню пропорційно задоволених вимог з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України , суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву задовольнити частково.

Рішення господарського суду Херсонської області від 11.03.2008 р. у справі № 46/56-2/105-07 скасувати.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Зобов’язати Відкрите акціонерне товариство «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» повернути Державному комітету України з державного матеріального резерву: пшеницю 3 класу в кількості 499,9 тон, пшеницю 4 класу в кількості 121,637 тон, пшеницю 5 класу в кількості 160,907 тон, пшеницю 6 класу в кількості 107,488 тон, просо 3 класу в кількості 45,40 тон, насіння соняшнику в кількості 39,864 тон в строк до 1.12.08 р.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» (74721, Херсонська область, Нижньосірогозький район, с. Сірогози, вул. Миру, 1, рахунок № 26005259 в ХФАТ «ЗУКБ», МФО 352413, код ЄДР 053996824) на користь Державного комітету України з державного матеріального резерву (01601, МСП, м. Київ-4, вул. Пушкінська, 28) 656454,74 грн. штрафу.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» (74721, Херсонська область, Нижньосірогозький район, с. Сірогози, вул. Миру, 1, рахунок № 26005259 в ХФАТ «ЗУКБ», МФО 352413, код ЄДР 053996824) на користь Державного комітету України з державного матеріального резерву (01601, МСП, м. Київ-4, вул. Пушкінська, 28) 146182,58 грн. пені.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Сірогозький комбінат хлібопродуктів» (74721, Херсонська область, Нижньосірогозький район, с. Сірогози, вул. Миру, 1, рахунок № 26005259 в ХФАТ «ЗУКБ», МФО 352413, код ЄДР 053996824) на користь Державного бюджету України 14590, 92 грн. державного мита за подання позову, 7295,46 грн. державного мита за подання апеляційної скарги, 7295,46 грн. державного мита за подання касаційної скарги – разом 29181,84 грн. та 62,52 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу на користь Державного підприємства «Інформаційні судові системи» (01021, м. Київ, вул. Липська, 18/5, код ЄДР 34614292, рахунок № 6851 в АКБ «Форум», МФО 322948).

Доручити господарському суду Херсонської області видачу відповідних наказів.