ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

02.07.2008

Справа №2-7/5262-2008

За позовом Суб’єкта підприємницької діяльності Борисова Дмитра Валерійовича (95050, м. Сімферополь, вул. Стрілкова, 114; 95022, м. Сімферополь, вул. Глинки, 72, ідентифікаційний номер )

До відповідача Суб’єкта підприємницької діяльності Ахтемової Ельзари Шаїбівни (96000, м. Красноперекопськ, вул. Жовтнева, 33, кв. 13, ідентифікаційний номер )

Про стягнення 33250,20 грн.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача – Ярцев А. А., предст., дов. від 02.06.2008 р.

Від відповідача - не з’явився.

Суть справи: Суб’єкт підприємницької діяльності Борисов Дмитро Валерійович звернувся до Господарського суду АР Крим з позовом до Суб’єкта підприємницької діяльності Ахтемової Ельзари Шаїбівни про стягнення 33250,20 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання умов укладеного між сторонами договору доручення від 22.08.2006 р. позивачем були перераховані СПД Ахтемовій Ельзарі Шаїбівні грошові кошти у розмірі 22800,00 грн., однак відповідач свої обов’язки за договором у встановлений строк не виконав та не повернув позивачеві отримані кошти. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача в примусовому порядку заборгованість у сумі 22800,00 грн., пеню у розмірі 1911,60 грн., 7341,6 грн. інфляційних втрат та 1197,00 грн. річних.

Відповідач у судове засідання двічі не з’явився, відзив на позов не надав, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце слухання справи був проінформований належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін – це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо неявка цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи судом не вбачається.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами у порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України

Розгляд справи відкладався у порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ :

22.08.2006 р. між Суб’єктом підприємницької діяльності Борисовим Дмитром Валерійовичем (Довіритель) та Суб’єктом підприємницької діяльності Ахтемовою Ельзарою Шаїбівною (Повірений) був укладений довір доручення, пунктом 1 якого передбачено, що Повірений власними силами та коштами здійснює підготовку документів, представляє інтереси Довірителя перед третіми особами, здійснює інші заходи з метою придбання Довірителем права власності на дві земельні ділянки орієнтовною площею 900-1000 кв. м. кожний, розташованих в районі села Давидовка Сімферопольського району АР Крим, з метою індивідуального житлового будівництва.

Відповідно до п. 1.3 Договору доручення вважається виконаним Повіреним в день отримання Довірителем документів про право власності на ділянки (державний акт та договір купівлі-продажу).

Доручення повинно бути виконано Повіреним не пізніше 30 жовтня 2006 року (п. 1.4 Договору).

Згідно з п. 2.2 Договору Довіритель зобов’язаний, у тому числі, виплатити Повіреному за виконане доручення суму, еквівалентну 4000,00 доларів США.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов укладеного договору були виплачені відповідачеві грошові кошти у сумі 22800,00 грн., про що свідчить відповідний товарний чек №34 від 22.08.2006 р. (а. с. 8).

Однак, в обумовлений сторонами строк – до 30.10.2006 р. відповідачем доручення виконано не було.

В п. 2.1 Договору доручення передбачено, що Повірений зобов’язаний у випадку неможливості виконати доручення Довірителя у встановлений строк належним чином повернути йому суму, отриману за виконання доручення за його першою вимогою протягом 2 днів.

Відповідна вимога про повернення коштів була викладена позивачем в листі №3 від 29.01.2008 р. (а. с. 9) та направлена на адресу відповідача, проте, була залишена останнім без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. При цьому, майново-господарськими, згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України, визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення стосовно господарських зобов’язань міститься в ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідач не представив суду доказів повернення позивачеві отриманих коштів у сумі 22800,00 грн. чи виконання ним доручення Довірителя, у той час як відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством для доведення такого роду фактів. Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем умов договору доручення від 22.08.2006 р., через що позовні вимоги Суб’єкта підприємницької діяльності Борисова Дмитра Валерійовича в частині стягнення боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Ч. 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов’язання (основного зобов’язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Під неустойкою, відповідно до ст. 549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, види забезпечення виконання зобов’язань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне виконання зобов’язання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобов’язань будь-яким з видів, передбачених ст. 546 Цивільного кодексу України, також створює зобов’язувальні правовідносини між кредитором та боржником.

Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В п. 3.2 Договору доручення сторони передбачили, що у випадку прострочення повернення плати за виконання доручення Повірений сплачує Довірителю пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Проте, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання. Відповідно до ч. 1 ст. 231 названого Кодексу законом щодо окремих видів зобов’язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Приписами п. 6 вказаної статті унормовано, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законодавством або договором. Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань регулюються Законом України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”. Статями 1, 3 цього Закону встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

Вказаний висновок суду відповідає позиції Вищого господарського суду України, викладеній в п. 49 Інформаційного листа від 07.04.2008 р. N 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України».

Суд зазначає, що зобов’язання відповідача по поверненню суми невикористаного авансу є грошовим, а тому правові наслідки за порушення вказаного обов’язку встановлені Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

За таких обставин, розмір пені за прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання повинен обчислюватися, виходячи з подвійної облікової ставки Нацбанку України.

Враховуючи те, що в укладеному між сторонами договорі доручення від 22.0852006 р. не був встановлений строк для повернення позивачеві суми, отриманої на виконання доручення, застосуванню у даній ситуації підлягає ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Крім того, позивачем не були представлені докази направлення на адресу позивача вимоги №3 від 29.01.2008 р.. як-то відповідні поштову квитанції, повідомлення, списки відправлень, журнал вихідної кореспонденції тощо, у зв’язку з чим суд повідомляє наступне.

Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 12 грудня 2007 р. N 1149 були затверджені Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень та поштових переказів, пунктом 4 яких передбачено, що нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв'язку (без урахування вихідних днів об'єктів поштового зв'язку):

- місцевої - Д+2;

- у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Київ, Сімферополь та Севастополь) - Д+3;

- між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4;

- між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5,

де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об'єкті поштового зв'язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання;

2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення.

Отже, оскільки вимога була направлена відповідачеві 29.01.2008 р., то, з урахуванням строку поштового пересилання, вона була отримана Суб’єктом підприємницької діяльності Ахтемовою Ельзарою Шаїбівною найпізніше 01.02.2008 р., а семиденний строк для її виконання сплинув, відповідно, 07.02.2008 р. Таким чином, неустойка за прострочення повернення коштів має розраховуватися з 08.02.2008 р., оскільки відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За таких обставин, враховуючи те, що позов був зданий до суду 06.05.2008 р., стягненню з відповідача на користь Суб’єкта підприємницької діяльності Борисова Дмитра Валерійовича підлягає пеня у наступному розмірі:

- за період з 08.02.2008 р. по 29.04.2008 р. – 1024,44 грн. (22800,00 грн. х 20% (подвійна облікова ставка НБУ) : 365 дн. х 82 дн.);

- за період з 30.04.2008 р. по 05.05.2008 р. – 89,95 грн. (22800,00 грн. х 24% (подвійна облікова ставка НБУ) : 365 дн. х 6 дн.).

Таким чином, загальна сума пені, яка підлягає стягненню на користь позивача складає 1114,39 грн.

Таким самим чином повинні вираховуватися й суми інфляційних втрат та 3% річних.

Ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За період з 08.02.2008 р. по 05.05.2008 р. суми річних становлять 164,91 грн. (22800,00 грн. х 3% : 365 дн. х 88 дн.), суми інфляційних втрат складають 2258,86 грн.

За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу підлягають віднесенню на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Суб’єкта підприємницької діяльності Ахтемової Ельзари Шаїбівни (96000, м. Красноперекопськ, вул. Жовтнева, 33, кв. 13, ідентифікаційний номер ) на користь Суб’єкта підприємницької діяльності Борисова Дмитра Валерійовича (95050, м. Сімферополь, вул. Стрілкова, 114; 95022, м. Сімферополь, вул. Глинки, 72, ідентифікаційний номер ) суму заборгованості у розмірі 22800,00 грн., пеню у сумі 1114,39 грн., 2258,86 грн. інфляційних втрат, 3% річних у сумі 164,91 грн., 263,38 грн. державного мита та 93,47 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          В іншій частині в позові відмовити.

4.          Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.