ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2008 р.

Справа № 28/50-08-1091

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

головуючого судді: Величко Т.А.,

суддів: Бойко Л.І.,

Поліщук Л.В.,

при секретарі - Арбієві А.А.

за участю представників сторін:

від позивача - Собітнюк Н.О.,

від відповідача - Карабанов О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради

на рішення господарського суду Одеської області

від 02.06.2008 року

у справі № 28/50-08-1091

за позовом: Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради

до Приватного малого підприємства "АМТ"

про внесення змін до договору оренди

встановив:

Рішенням господарського суду Одеської області від 02.06.08р. ( суддя Гуляк Г.І.) в задоволені позовних вимог Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської Ради до приватного малого товариства “АМТ” про внесення змін до договору оренди відмовлено повністю.

Судове рішення мотивоване посиланням на ст. 10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, відповідно до якої умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадку, коли після його укладення законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря.

Не погоджуючись з висновками суду, Представництво по управлінню комунальною власністю звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Доводи скаржника ґрунтуються на неправильному застосуванні судом норм матеріального права, неповному з'ясуванні всіх обставин у справі, оскільки вимоги Представництва про внесення змін до договору оренди в частині перерахунку орендної плати на підставі розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затв. ПКМУ від 04.10.95р. № 786 ( із змінами), починаючи з 01.01.07р. є законними та обґрунтованими.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали справи ( фактичні обставини справи) на предмет правильності їх юридичної оцінки господарським судом та заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Як свідчать матеріали справи і це встановлено господарським судом, 24.09.99р. між Представництвом по управлінню комунальною власністю і ПМП “АМТ” був укладений договір оренди нежитлового приміщення № 5024, за яким в строкове платне володіння і користування було передано приміщення загальною площею 950,3 кв.м. ( підвал —232,4 кв.м., 1 поверх 717,9 кв.м.) по вул Малиновського, 49 в м. Одесі під розміщення магазину із строком дії до 26.08.2014р.

Відповідно до п. 3.1 договору оренди плата визначена за перший місяць після укладення договору становить 2312,46 грн., яка перераховується орендодавцю щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця з урахуванням щомісячного індексу інфляції.

П. 3.2 договору сторони передбачили можливість перегляду розміру орендної плати на вимогу однієї із сторін, у випадках, передбачених законодавством.

26.06.07р. за вих. № 01-15/859 Представництво по управлінню комунальною власністю звернулося до ПМП “АМТ” з пропозицією про внесення змін до договору оренди в частині розміру орендної плати на виконання ст. 118 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007р.”, відповідно до якої договори оренди державного та комунального майна, укладені до 01.01.07р. у шестимісячний термін підлягають обов'язковому перегляду в частині розміру орендної плати, відповідно до порядку, встановленого Методикою розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою КМУ від 04.10.95р. № 786 ( із змінами).

Також орендодавець послався на наказ Фонду державного майна України від 18.01.07р. № 43, яким затверджено порядок перегляду договорів нерухомого майна.

До листа —пропозиції було додано додаткове погодження № 4 до договору оренди нежитлового приміщення № 5024 від 24.09.99р., в якому орендна плата з 01.01.07р. визначена, виходячи із експертної вартості 1 кв.м. - 7976 грн., в розмірі 12794,92 грн ( в т.ч. ПДВ), яке пропонувалося розглянути і в 20 денний строк повідомити про результати розгляду пропозицій.

Оскільки ПМП “АМТ” відповіді на пропозицію не надало, додаткове погодження не підписало, Представництво в березні 2008р. звернулося до господарського суду з позовною заявою до ПМП “АМТ”, в якій просило змінити у додатку № 1 до договору оренди нежитлового приміщення № 5024 від 24.09.99р., розташованого за адресою м. Одеса, вул. Малиновського, 49, розрахунок орендної плати з 01.01.07р. та читати його у вказаній редакції ( а.с. 4).

У відзові на позовну заяву ПМП “АМТ” позовні вимоги не визнало, посилаючись на те, що зміна цін та тарифів, якщо на це прямо не вказує закон, не може бути причиною для перегляду розміру оплати послух оренди, міська Рада має самостійно затвердити орендні ставки для комунального майна, а не використовувати рекомендації КМУ та керуватися орендними ставками для державного майна, встановленими Методикою № 786. При цьому відповідач звернув увагу і на те, що являється суб'єктом малого підприємства і має право на знижену ставку орендної плати.

Господарський суд, відмовляючи в задоволені позовних вимог, погодившись з доводами відповідача, послався на таке:

?          р. 3 договору № 5024 від 24.09.99р. сторони передбачили підстави, необхідні для внесення змін у договір щодо зміни розміру орендної плати;

?          ст. 118 ЗУ “Про Державний бюджет України на 2007р.” свідчить лише про необхідність перегляду укладених договорів, що можливо лише за згодою сторін або за рішенням суду;

?          лише після набрання чинності цією нормою законодавства у Кабінету Міністрів України виникло право затверджувати індикативні ставки орендної плати для комунального майна, оскільки до цього згідно п.12. ст. 19 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” методика розрахунку орендної плати для об'єктів, які знаходяться у комунальній власності, встановлювалась органами місцевого самоврядування;

?          згідно п. 4 ст. 10 Закону про оренду умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря.

З обґрунтованістю висновків суду погодитися можна.

Об'єктом оренди за спірним договором є комунальне майно, що належить територіальній громаді м. Одеси.

Ч. 1 ст. 1 Закону України “ Про оренду державного та комунального майна” визначено, що цій Закон регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств,заснованих на майні, що належить АР Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів; майнові відношення між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить АР Крим або перебуває у комунальній власності.

Тобто, Закон про оренду є спеціальним Законом у сфері використання державного та комунального майна.

Згідно ч. 2 ст. 2 щодо Закону, державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів україни, а також ФДМ України, його регіональні відділення та представництва —щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою АР Крим —щодо майна, яке належить АР Крим; органи місцевого самоврядування —щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Ч. 2 ст. 19 Закону передбачено, що методика пропозиції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем та порядок використання орендної плати визначаються: Кабінетом Міністрів України —для об'єктів, що перебувають у державній власності; органами, уповноваженими ВР АР Крим —для об'єктів, що належить АР Крим; органами місцевого самоврядування —для об'єктів, що перебувають у комунальній власності.

Відповідно до ст. 21 цього Закону, розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України. Спори з питань зміни орендної плати вирішуються відповідно до чинного законодавства.

Приписи статей 13 та 41 Конституції України визначають, що від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статей 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, належить рухоме і нерухоме майно, управління яким здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття відповідних рішень. Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.

Вказані конституційні норми кореспондуються з приписами ст. 16 Закону України “Про місцеве самоврядування”, згідно з якою органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, є рухоме і нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що обмеження прав територіальних громад на місцеве самоврядування згідно з Конституцією та законами України може бути застосоване лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 наведеного Закону, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Згідно з ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у том числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09. липня 2007 року у справі № 6-рп/2007 за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19 грудня 2006 року N 489-V, питання складення, розгляду, затвердження, звіту та контролю за використанням коштів Державного бюджету України регламентовані положеннями статей 95, 96, 97, 98 Конституції України та Бюджетним кодексом України (далі - Кодекс).

Вимоги щодо змісту закону про Державний бюджет України містяться в частині другій статті 95 Конституції України, положення якої конкретизовано у статті 38 Кодексу.

Встановлений частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38 Кодексу перелік правовідносин, які регулюються законом про Державний бюджет України, є вичерпним.

Зі змісту наведених положень Конституції України та Кодексу вбачається, що закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України. Таке положення закріплено і в частині третій статті 27 Кодексу.

Метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Отже, при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень (стаття 48 Конституції України).

Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

Проаналізувавши зазначені положення Конституції України, Кодексу, практику зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України.

Таким чином, Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

Наведений висновок Конституційного Суду України в повній мірі стосується також і ст. 118 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” (хоча вона не була предметом конституційного подання), оскільки цією статтею змінено правове регулювання орендних відносин державного та комунального майна, визначених спеціальним законом – Законом про оренду, комунальне майно фактично ототожнено з державним майном, суттєво обмежені права територіальних громад щодо реалізації своїх прав на володіння, користування та розпорядження об’єктами комунальної власності, визначених Конституцією України, Цивільним кодексом України та Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні”.

Згідно з ч. 2 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України і, відповідно, до застосування судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих їм спорів.

Зроблене Представництвом витлумачення затвердженого наказом Фонду державного майна України від 18.01.2007р. № 43 Порядку перегляду договорів оренди нерухомого державного майна не відповідає його змісту, оскільки предметом регулювання цього Порядку є процедура перегляду договорів оренди нерухомого майна за договорами оренди, укладеними Фондом державного майна України, його регіональними відділеннями і представництвами, а також Фондом майна АР Крим і державними підприємствами.

Отже, дія вказаного Порядку не розповсюджується на комунальне майно.

Методика розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. № 786 відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону про оренду, розроблена з метою створення єдиного організаційно –економічного механізму справляння плати за оренду державного майна і також не розповсюджується на комунальне майно.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 року № 301-р рекомендовано органам місцевого самоврядування застосовувати у 2007 році орендні ставки за використання цілісних майнових комплексів державних підприємств та нерухомого державного майна, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 р. N 786, під час визначення розміру орендної плати за комунальне майно, що передається в оренду в містах обласного значення, мм. Києві та Севастополі. Як випливає з його змісту це розпорядження має рекомендаційний характер, отже, не є обов’язковим до виконання.

Прийняття зазначеного розпорядження не зумовлює автоматичне розповсюдження на комунальне майно затверджених Кабінетом Міністрів України орендних ставок без внесення органом місцевого самоврядування, в даному випадку Одеською міською Радою, відповідних змін до нормативних актів, що регулюють відносини, пов'язані з орендою комунального майна.

На даний час є чинним рішення Одеської міської Ради №1054-XXIV від 26.03.03р. “Про оренду комунального майна, що є власністю територіальної громади м. Одеси”, яким затверджена нова редакція Методики розрахунку, граничних розмірів орендної плати за оренду майна, що знаходиться у постійній власності територіальної громади м. Одеси.

Додатковим погодженням № 1 до договору оренди № 5024 від 24.09.99р. - від 26.06.03р. ПМП “АМТ” розмір орендної плати приведено у відповідність до даної Методики.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 3 ст. 762 ЦК України визначено, що договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Умовами п. 3.2 спірного договору сторони передбачили, що розмір орендної плати може бути переглянуто на вимогу однієї із сторін, у випадках, передбачених законодавством.

Належних доказів, які б свідчили про те, що Одеським міськвиконкомом або ж Одеською міською радою приймалося відповідне рішення про зміну розміру орендної плати за користування майном, що є власністю територіальної громади м. Одеси, Представництвом до суду не подано і таких доказів у справі не міститься.

Частиною 4 ст. 10 Закону про оренду встановлено правило, згідно з яким умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Таким чином, правові підстави для зміни договору оренди № 5024 від 24.09.1999 р. в частині розрахунку орендної плати з 01 січня 2007 року відсутні і місцевий господарський суд прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом апеляційної інстанції, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд в цілому прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову, яке з урахуванням викладеного у мотивувальній частині даної постанови підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України,

колегія суддів постановила:

Рішення господарського суду Одеської області від 02.06.2008 року у справі № 28/50-08-1091 залишити без змін, а апеляційну скаргу Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Т.А. Величко

Судді : Л.І. Бойко

Л.В. Поліщук