ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
м.Чернігів                                         тел.77-99-18
просп.Миру,20                                         факс.77-44-62
РІШЕННЯ

6 жовтня 2008 року Справа №8/62

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Лариса”, вул.Індустріальна,11, м.Чернігів

До відповідача: Відкритого акціонерного товариства “Будіндустрія”, вул.Індустріальна, 11, м.Чернігів

3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Чернігівська міська рада, вул.Магістратська, 7, м.Чернігів

Про встановлення земельного сервітуту

Суддя Т.Г.Оленич

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Зінченко Є.В. –представник, довіреність № б/н від 01.09.2008

від відповідача: Негода Н.І. –представник, довіреність № б/н від 03.03.2008

від третьої особи: не з”явився

За згодою сторін у судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов до відповідача про встановлення права земельного сервітуту (право проходу, проїзду на транспортному засобі) на постійне, безоплатне користування земельною ділянкою по вул.Індустріальній, 11 у м.Чернігові площею 430кв.м., яка перебуває у постійному користуванні відповідача, для організації проїзду до цеху ячеістих бетонів та в’їзду до нього з метою забезпечення дотримання протипожежних норм та здійснення виробничої діяльності –виконання вантажно-розвантажувальних робіт.

В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначає, що до належної йому на праві власності будівлі існує єдиний проїзд через частину земельної ділянки, належної відповідачу на праві постійного користування.

Відповідач проти позову заперечує, стверджуючи, що до 1 січня 2008р. між сторонами існували договірні відносини щодо права користування майном відповідача. В січні 2008р. позивач звернувся з пропозицією укласти новий договір про право користування майном. Відповідачем був підготовлений договір на 2008р., аналогічний попередньому договору, але позивач не вчинив дій, направлених на прийняття пропозиції про укладення договору, не підписав отриманий договір, та не надав своїх зауважень на нього. Крім того, як стверджує відповідач, позивачем не доведено факту наявності лише єдиного проїзду до приміщень, що належать позивачу, через частину земельної ділянки, якою користується відповідач.

В додаткових поясненнях, наданих відповідачем 17.07.08р., після проведення судової землевпорядної експертизи, останній заперечує проти нормативно-технічної та спеціальної документації, застосованої експертами під час експертного дослідження, а також зазначає, що на момент укладення позивачем договору на право тимчасового користування землею від 05.09.01р., питання про необхідність використання позивачем додаткової земельної ділянки площею 430кв.м. для обслуговування цеху ячеїстого бетону не вирішувалося. Також відповідач зазначає, що після укладення договору на право тимчасового користування землею, позивачем здійснена прибудова двоповерхової частини будівлі, внаслідок появи якої відстань між межею земельної ділянки, яка перебуває в користуванні позивача, та стіною прибудованої будівлі біля в’їзду з боку вул.Індустріальна суттєво зменшилась. Здійснення відповідної прибудови, на думку відповідача, засвідчує факт умисного, з власної вини позивача, зменшення частини земельної ділянки, необхідної йому для вільного проїзду транспортних засобів. Крім того, як стверджує відповідач, земельний сервітут щодо права проїзду на транспортному засобі може встановлюватися лише стосовно наявного шляху для проїзду, який відсутній на земельній ділянці, що використовується відповідачем.

3-я особа у письмових поясненнях повідомила суду, що при укладенні договору на право тимчасового користування земельною ділянкою від 05.09.01р. було визначено розмір земельної ділянки, яка необхідна позивачеві для обслуговування цеху ячеїстого бетону. Земельний сервітут щодо земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні у третіх осіб, може бути встановлений для задоволення потреб зацікавлених осіб лише у випадку неможливості задоволення таких потреб іншими способами. Оскільки, за думкою 3-ї особи, на земельній ділянці, яка використовується відповідачем, відсутні наявні шляхи для проїзду автомобільного транспорту, відповідно до кадастрового плану, то відсутні правові підстави для встановлення земельного сервітуту саме таким способом.

До початку судового засідання від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника у зв’язку з неможливістю забезпечити його явку.

Оскільки участь в судовому засіданні є правом учасника судового процесу, явка представника третьої особи обов’язковою не визнавалася, представники сторін в судовому засіданні проти розгляду справи у відсутності представника третьої особи не заперечували, суд вважає за можливе задовольнити клопотання та розглянути справу без участі представника третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення та доводи представників сторін та третьої особи, з’ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

Товариству з обмеженою відповідальністю „Лариса” (позивач у справі) на праві власності належить цех ячеістих бетонів, розташований за адресою: вул.Індустріальна, 11, м.Чернігів, що підтверджується копією договору купівлі-продажу заставного майна від 26.06.2000р. (Т.1,а.с.14), копією додаткової угоди від 11.09.2000р. до договору купівлі-продажу заставного майна від 26.06.2000р. (Т.1, а.с.15) та копією реєстраційного посвідчення, виданого Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації 26.10.2000р., зареєстрованого в реєстровій книзі №4 за реєстровим №248 (Т.1, а.с.16).

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів №191 від 20.08.01р. та укладеним на його підставі договору від 05.09.01р., зареєстрованим в Книзі записів договорів на право тимчасового користування землею за №1527, позивач отримав у тимчасове, довгострокове користування, строком на 10 років земельну ділянку, площею 0,6915га, розташовану по вул.Індустріальна, 11 у місті Чернігові, для обслуговування цеху ячеістих бетонів.

19 квітня 1993 року на підставі рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів №77 Відкритому акціонерному товариству „Будіндустрія” (відповідач у справі) було надано у постійне користування земельну ділянку площею 13,44га, розташовану по вул.Індустріальна, 11 у місті Чернігові, для виробничих потреб, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею, виданим Виконкомом Чернігівської міської ради народних депутатів 21.02.1995р та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №93. Продовж 2000-2003 років частина земельної ділянки була вилучена у відповідача власником з постійного користування. На даний час в постійному користуванні відповідача перебуває земельна ділянка площею 8,2436га.

Земельні ділянки, що знаходяться у користуванні позивача та відповідача є суміжними, що підтверджується листом управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради №1165 від 25.02.08р. та висновком судової землевпорядної експертизи №С-8609 від 11.06.08р., проведеної в межах даної справи.

З 30 липня 2004 року між сторонами існували договірні відносини щодо встановлення платного земельного сервітуту на право користування позивачем, зокрема, шляхами, в тому числі в’їздними, та прилеглими до них територіями, належних відповідачу на праві користування. Факт існування договірних відносин між сторонами підтверджується копіями договорів №30-07/04 від 30.07.04р., №С-003 від 03.01.06р. та від 01.01.07р., укладеними між відповідачем та позивачем, а також наданими позивачем платіжними документами про сплату коштів за користування земельною ділянкою відповідача (рахунками-фактури, актами здачі-прийняття робіт, виписками банку), що містяться в матеріалах справи (Т.2, а.с.24-161). Дані договірні відносини припинилися 31.12.07р. із закінченням дії останнього договору, укладеного між сторонами.

Листом від 08.01.08р. позивач звернувся до відповідача з проханням підготувати договір на 2008 рік щодо права користування майном останнього, оскільки аналогічний договір з 01.01.08р. припинив свою дію.

На звернення позивача відповідачем було підготовлено на 2008 рік проект договору від 28.12.07р. (Т.1, а.с.58-63) в двох примірниках, підписаних відповідачем, та 30.01.08р. запропоновано його позивачу для розгляду і підписання.

В свою чергу позивач, не погоджуючись з умовами запропонованого відповідачем договору в частині визначення ціни, листом №10 від 30.01.08р. (Т.1, а.с. 29) надіслав останньому свій проект договору на встановлення земельного сервітуту від 01.01.08р., не підписаний примірник якого міститься в матеріалах справи (Т.1, а.с. 71-72), та звернувся до суду про встановлення безоплатного земельного сервітуту в судовому порядку.

Відповідно до ст.395 Цивільного кодексу України одним із речових прав на чуже майно є право користування цим майном (сервітут).

В силу ч.1 ст.401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно зі ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Приписами статті 402 Цивільного кодексу України визначено порядок встановлення земельного сервітуту, відповідно до якого сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут, згідно з нормами згаданої статті, може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки). У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Аналогічним чином порядок встановлення земельного сервітуту регулюється ст.100 Земельного кодексу України, відповідно до якої сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або за рішенням суду. При цьому, як Земельним кодексом України, так й Цивільним кодексом України визнається обов’язковою державна реєстрація договору про встановлення земельного сервітуту в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Системний аналіз норм ст.402 Цивільного кодексу України та ст.100 Земельного кодексу України приводить до висновку, що ініціювати встановлення сервітуту має особа, на користь якої буде встановлено цей сервітут. Саме вона має запропонувати власнику (володільцеві) земельної ділянки, якою в майбутньому така особа має намір користуватися, встановити сервітут та умови, на яких його буде встановлено. І лише в разі недосягнення між сторонами домовленості про встановлення сервітуту та про його умови даний переддоговірний спір може бути переданий на вирішення суду. Тобто сторонами має бути дотриманий загальний порядок укладення договорів.

Приписами ст.181 Господарського кодексу України встановлений загальний порядок укладення господарських договорів, відповідно до якої він складається з двох етапів.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Спочатку проект договору має бути запропонований однією із сторін (у випадку встановлення сервітуту - особою, яка вимагає його встановлення). У разі якщо договір викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог ч.1 ст.181 Господарського кодексу України і повертає один примірник договору другій стороні у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робить застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов’язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийнятті пропозиції, а ті розбіжності, що залишилися неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами тощо).

Як свідчать докази, наявні у матеріалах справи, позивачем, як особою яка вимагає встановлення земельного сервітуту, порушено порядок досягнення домовленості з відповідачем, як володільцем земельної ділянки, щодо встановлення земельного сервітуту та його умов. Позивач не погодився з умовами договору від 28.12.07р., які були запропоновані відповідачем, з тих підстав, що в даному договорі відсутні будь-які згадування про земельний сервітут та про право використання під’їзних шляхів, а також заперечував щодо запропонованої позивачем суми оплати. При цьому ним не використано право складання протоколу розбіжностей для подальшого їх узгодження в порядку, встановленому законодавством.

В свою чергу, позивачем був надісланий договір (зразок) встановлення земельного сервітуту, який в порушення вимог ч.1 ст.181 Господарського кодексу України не підписаний уповноваженою особою позивача та не скріплений його печаткою, а тому не приймається судом як доказ направлення відповідачеві пропозиції на укладення договору земельного сервітуту.

В силу ч.8 ст.181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним.

Отже, за таких обставин суд приходить до висновку, що договір від 28.12.07р., який був запропонований відповідачем, не укладено. Разом з тим, позивач, як особа, що вимагає встановлення сервітуту, не скористалася своїм правом на встановлення між сторонами правовідносин щодо земельного сервітуту шляхом укладення відповідного договору. Сторони лише здійснили обмін проектами договорів і не узгодили розбіжності, зокрема, щодо його ціни та строку, в порядку передбаченому законом.

Згідно із ст.187 Господарського кодексу України, судом розглядаються спори, що виникають при укладенні господарських договорів, укладення яких є обов’язковим на підставі закону. Із змісту ст.100 Земельного кодексу України та ст.402 Цивільного кодексу України випливає, що укладення договору про встановлення земельного сервітуту є обов’язковим між володільцем земельної ділянки та особою, яка вимагає його встановлення, а тому лише у разі недосягнення домовленості між сторонами про встановлення сервітуту спір вирішується судом.

Оскільки, як встановлено судом, позивач не звертався в установленому порядку до володільця земельної ділянки, щодо якої вимагається встановлення земельного сервітуту, з пропозицією укласти відповідний договір, суд вважає, що між сторонами будь-які домовленості щодо умов договору не обговорювалися, а тому у позивача відсутні підстави для вирішення в судовому порядку спору щодо встановлення земельного сервітуту, для якого є обов’язковим укладення договору. Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що у суду відсутні повноваження самостійно визначати умови, на яких має бути встановлено сервітут, зокрема, оплатність, строковість, вид права земельного сервітуту.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

В силу ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.395, 401, 402 Цивільного кодексу України, ст.181 Господарського кодексу України, ст.ст.98,100 Земельного кодексу України, ст.ст.49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Суддя                                                            Т.Г.Оленич

Повне рішення підписано 10 жовтня 2008 року.

Суддя                                                            Т.Г.Оленич