ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 6/214

11.09.08

За позовом          Державного підприємства готельний комплекс «Феофанія»Національної академії наук України

До відповідача-1          Національної академії наук України

До відповідача-2          Приватного підприємства «ГК Феофанія»

Про          визнання недійсним договору оренди

Суддя Ковтун С.А.

Представники сторін:

Від позивача          Чубай В.В. (за дов. б/н від 10.07.2008)

Від відповідача-1          Крайняк Ю.О. (за дов. № 16/1862-12 від 14.11.2005)

Від відповідача-2          Мартиновський О.В. (за дов. № 2 від 08.08.2008)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду міста Києва звернулося з позовом державне підприємство готельний комплекс «Феофанія»Національної академії наук України до Національної академії наук України (відповідача-1) та приватного підприємства «ГК Феофанія»(відповідача-2) про визнання недійсним договору оренди № 2 від 06.03.1995, укладеного між відповідачами.

Позовні вимоги мотивовані наступними обставинами. 23.03.1994 між відповідачем-1 (орендодавцем) та Цемком О.В. (орендарем) було укладено договір оренди державного підприємства готельний комплекс «Феофанія». За твердженням позивача, з 05.01.1995 він фактично став орендарем закріпленого за Національною академією наук України державного майна. У свою чергу, 06.03.1995 відповідачі уклали спірний договір, у якому визначили, що відповідач-2 є правонаступником всіх прав та обов’язків директора готельного комплексу «Феофанія»Цемка О.В. Позивач зазначив, що не мав у своєму розпорядженні договір від 06.03.1995, оскільки не був його стороною, та дізнався про існування правочину влітку 2007 року від Святошинського РУ ГУ МВС в місті Києві, отримавши копію документу 05.12.2007. Позивач просить визнати договір недійсним як такий, що не відповідає вимогам законодавства, зазначивши також, що порушення прав полягає у тому, що спірним правочином припинено дію іншого договору стосовно оренди цього ж майна, орендарем за яким був позивача.

Ухвалою суду від 14.04.2008 було порушено провадження у справі № 6/214.

У судове засідання 26.05.2008 представники учасників процесу не з'явились.

Відповідач-2 подав клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи було відкладено на 12.06.2008.

12.06.2008 відповідач-2 не з’явився на виклик суду повторно. Розгляд справи було відкладено на 19.06.2008.

19.06.2008 позивач та відповідач-2 у судове засідання не з'явились, заяв та клопотань не подали. Представники відповідача-1 заявили усне клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи було відкладено на 10.07.2008.

10.07.2008 представниками сторін було подано спільне клопотання про продовження строку вирішення спору в порядку ст. 69 ГПК України.

Відповідач-1 у наданому суду відзиві позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач-2 позовні вимоги відхилив та просив суд відмовити позивачу у зв’язку з пропущенням позовної давності, оскільки про існування договору оренди № 2 від 06.03.1995 йому було відомо ще у 1999 році.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з’ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

На підставі постанови № 128-Б Бюро Президії Національної академії наук УРСР від 14.03.1986 було створене державне підприємство готельний комплекс «Феофанія»Національної академії наук України.

Відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 226 від 19.02.1999 переліку його було включено до об'єктів державної власності, що входять до майнового комплексу Національної академії наук.

Згідно з пунктом 1.5 статуту позивача, зареєстрованого Московською районною державною адміністрацією міста Києва 04.03.1993, до складу майна Академії наук України, яке належить позивачу на праві повного господарського відання, як структурні підрозділи входять готель "Феофанія", ресторан готелю "Феофанія", а також господарські приміщення, розташовані на території за адресою: м. Київ, вул. Метрологічна, 14-Б (далі - Комплекс).

Юридичною адресою позивача, згідно з пунктом 1.6 статуту від 04.03.1993, на момент його державної реєстрації була: м. Київ, вул. Метрологічна, 14-Б.

23.03.1994 між Національною академією наук України та Цемко О.В. укладено договір оренди Комплексу загальною площею 3200 кв. м.

05.01.1995 до договору від 23.03.1994 були внесені зміни, згідно з якими орендарем за договором замість Цемко О.В. став позивач.

Строк дії даного договору, відповідно до додатку від 05.01.1995, встановлено до 23.04.2004.

06.03.1995 між відповідачами укладено договір оренди № 2.

При цьому, в предметі договору оренди № 2 було зазначено, що відповідач-2 є правонаступником всіх прав та обов’язків Цемка О.В., який виступав орендарем за договором оренди від 23.04.1994.

Прокуратурою Московського району міста Києва в процесі розслідування кримінальної справи № 59-817 було подано позовну заяву про визнання недійсним договору оренди від 23.03.1994, де одним з відповідачів було державне підприємство готельний комплекс «Феофанія»Національної академії наук України.

21.08.1997 прокуратура Московського району міста Києва відмовилась від позову.

Національною академією наук України було подано позов про скасування державної реєстрації приватного підприємства та визнання недійсними угод до Святошинського районного суду м. Києва.

За результатами численних судових розглядів рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03.06.2003, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 16.12.2003, в задоволенні вимог Національної академії наук України було відмовлено.

Згідно ст. 35 Господарського процесуального Кодексу України рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, є обов'язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір оренди №2 від 06.03.1995 на тій підставі, що він не відповідає чинному законодавству. При цьому в обґрунтування своїх позовних вимог позивач стверджує, що одностороння відмова від договору не допускається, а договір від 23.04.1994, з урахуванням змін, внесених додатком до договору від 05.01.1995, розірвано не було. Також позивач стверджує, що йому не було відомо про укладення договору оренди № 2 від 06.03.1995 раніше.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16.01.2003, Цивільний Кодекс застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існували після набрання ним чинності. Правила ЦК України про відповідальність за порушення договору застосовується в тих випадках, коли відповідні порушення договору були допущенні після набраних чинності цим Кодексом (п. 10 прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Згідно з п. 7 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01.01.2004, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Як випливає з вищевикладених фактичних обставин, позивачу про укладення договору оренди № 2 від 06.03.1995 було відомо ще в 1996 році під час розгляду кримінальної справи № 59-817, оскільки за поданням прокуратури Московського району міста Києва позивача було залучено як іншого відповідача по справі про визнання недійсним договору оренди від 23.03.1994, при цьому недійсність договору оренди № 2 від 06.03.1995 теж була предметом розгляду.

Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Тобто право на подання позову виникло в позивача в 1996 році.

Згідно зі ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач звернувся за захистом порушених прав після спливу строку позовної давності.

З урахуванням викладених обставин підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Суддя

С.А. Ковтун

Рішення підписано 07.10.2008