ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №

За позовом          Державного підприємства "Донецька залізниця", м. Донецьк

До          Закритого акціонерного товариства страхової компанії "Інтер-Поліс",

м. Київ

про          стягнення 146 203,07 грн.

За зустрічним

позовом          Закритого акціонерного товариства страхової компанії "Інтер-Поліс",

м. Київ

до          Державного підприємства "Донецька залізниця", м. Донецьк

про          стягнення 256 299,49 грн.

Суддя Н.І.Качан

Представники:

Від позивача                    Бородіна О.Г. –пред. по довір.,

Від відповідача          Макогон О.В.- пред. за довір., Кушнір В.М.- пред. за довір.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за договором доручення Д/М - 02999/НЮ від 09.09.2002р.

Заявлені позовні вимоги мотивував тим, що між сторонами було укладено договір доручення, за яким сторонами було досягнуто згоди щодо скоординованої діяльності стосовно здійснення страхування відповідальності учасників перевезень на випадок настання негативних наслідків перевезення небезпечних вантажів.

Відповідно до умов договору Відповідач зобов‘язувався перераховувати Позивачу частину страхових платежів, отриманих за даним видом страхування у розмірі 50% на фінансування попереджувальних заходів та страхування відповідальності перевізника за негативні наслідки перевезення небезпечних вантажів.

У період 2006-2007 рр. за посередництва Позивача було укладено договори страхування, за якими суми страхових платежів складали 292 387, 67 грн., відповідно, винагорода Позивачу за вказаний період визначалась у розмірі 146 203, 07 грн.

Зазначену суму грошових коштів Відповідачем на користь Позивача сплачено не було, що, на думку Позивача, є свідченням неналежного виконання зобов‘язань за договором з боку Відповідача та вказує на ухилення від розрахунків .

У зв‘язку з цим, Позивач просив суд стягнути з Відповідача суму заборгованості за договором у розмірі 146 203, 07 грн.

29.02.2008 р. Позивачем було подано до суду заяву про зменшення позовних вимог №2022/186, якою Позивач зменшив свої позовні вимоги та просив суд стягнути з Відповідача заборгованість за договором у розмірі 96 203, 07 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2008р. порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 04.03.2008р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2008р. розгляд справи відкладено на 09.04.2008р.

11.03.2008 р. Позивачем було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, якою Позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд стягнути з Відповідача заборгованість за договором у розмірі 90 212, 00 грн. з урахуванням індексу інфляції та 3 процентів річних.

У судовому засіданні 09.04.2008р. сторони заявили клопотання про продовження строку вирішення спору.

Суд визнав клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

В судовому засіданні 09.04.2008р. було оголошено перерву до 24.04.2008р., в порядку ст. 77 ГПК України.

У судовому засіданні представник Позивача уточнені позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував та відповідно до ст. 59 ГПК України надав до суду відзив на позов. У відзиві на позов Відповідач вказував на те, станом на момент розгляду справи Відповідачем було частково погашено зобов‘язання за договором у сумі 80 000, 00 грн.

Крім того, за твердженням Відповідача Позивач займає монопольне (домінуюче) становище на залізничному транспорті, у зв‘язку з чим Відповідач повинен був укладати договір доручення на умовах, запропонованих Позивачем з визначенням розміру агентської винагороди у 50% страхових платежів. Проте, відповідно до норм чинного законодавства України максимальний розмір витрат страховика на ведення страхової справи не може перевищувати 20%.

У зв‘язку з цим, оскільки на думку Відповідача зазначені норми законодавства є обов‘язковими для сторін, то Відповідач має право здійснити перерахунок коштів, що були сплачені Позивачу, внаслідок максимального перевищення розміру агентської винагороди на 30%.

Тому, Відповідач вважає, що станом на сьогоднішній день у нього фактично не існує заборгованості перед Позивачем відповідно до норм договору доручення та чинного законодавства.

З огляду на це, Відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити.

Позивач після ознайомлення з відзивом Відповідача на позов надав до суду заперечення на відзив Відповідача по справі про стягнення заборгованості за договором доручення.

У вказаних запереченнях Позивач вказував на те, що договір було укладено сторонами відповідно до умов Цивільного кодексу України та норм чинного законодавства, досягнувши між собою згоди стосовно всіх істотних умов такого договору, в тому числі щодо розміру агентської винагороди Позивачу.

Будь-яких доказів того, що укладення договору не відповідало внутрішній волі Відповідача, було здійснено на завідомо невигідних для Відповідача умовах, Відповідачем до суду надано не було. Крім того, Позивач звернув увагу суду на те, що відповідно до норм чинного законодавства України Відповідач мав змогу самостійно напряму укладати відповідні договори страхування з клієнтами, розвиваючи власну дилерську мережу та без залучення Позивача у якості агента (повіреного).

Норматив витрат на ведення страхової справи, на думку Позивача, є складовою частиною тарифу страховика та розраховується з урахуванням внутрішніх витрат страховика, а отже –не є встановленим розміром агентської винагороди. Страхові Агнети за законом є представниками страховика та діють в його інтересах за винагороду на підставі договору доручення з страховиком.

Таким чином, оскільки договір є укладений, всі його умови та положення, на думку Позивача, є чинними. До того ж та відсутні будь-які рішення судів, які визнавали б нечинним договір або окремі його положення, то Позивач вважає, що договір підлягає виконанню Відповідачем у повному обсязі .

З огляду на наведене , Позивач просив суд не приймати до уваги заперечення Відповідача проти позову, викладені у відзиві на позов, та задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

14 квітня 2008 р. Відповідачем було подано до суду зустрічний позов у справі №31/86, яким Відповідач просив суд стягнути з Позивача суму збитків за договором доручення у розмірі 256 299, 49 грн. Зустрічний позов прийнято судом до розгляду одночасно з первісним .

Зустрічні позовні вимоги Відповідач мотивував тим, що, на його думку, Позивач займає монопольне (домінуюче) становище на залізничному транспорті, у зв‘язку з чим Відповідач повинен був укладати договір доручення на умовах, запропонованих Позивачем з визначенням розміру агентської винагороди у 50% страхових платежів.

Проте, відповідно до норм чинного законодавства України максимальний розмір витрат страховика на ведення страхової справи не може перевищувати 20%.

Виплата агентської винагороди за договором на користь Позивача відноситься до витрат на ведення страхової справи, що підтверджується відповідним листом Держфінпослуг України.

У зв‘язку з цим, Відповідач вважає, що Відповідачем було безпідставно переплачено на користь Позивача агентську винагороду у розмірі 30% відносно нормативного максимально-можливого максимуму витрат страховика на ведення страхової справи.

За розрахунками Відповідача зазначена безпідставно переплачена на користь Позивача агентська винагорода у розмірі 30% є збитками Відповідача, які за його розрахунками складають 256 299, 49 грн.

З огляду на це, Відповідач просив суд задовольнити зустрічні позовні вимоги та стягнути з Позивача збитки за договором доручення у розмірі 256 299, 49 грн.

У судовому засіданні 24.04.2008р. представник Відповідача зустрічний позов підтримав та просив суд задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні проти зустрічного позову заперечував з підстав, аналогічних тим, що було викладено ним у запереченнях на відзив Відповідача на позов та надав до суду відзив на позов. У своєму відзиві на зустрічний позов Позивач вказував на те, що під час укладення договору доручення всі істотні умови такого договору було погоджено сторонами між собою відповідно до закону, доказів невідповідності укладеного договору внутрішній волі Відповідача або укладення такого договору на завідомо невигідних умовах Відповідачем не надано.

Норматив витрат на ведення страхової справи, на думку Позивача, є складовою частиною тарифу страховика та розраховується з урахуванням внутрішніх витрат страховика, а отже –не є встановленим розміром агентської винагороди. Страхові Агнети за законом є представниками страховика та діють в його інтересах за винагороду на підставі договору доручення з страховиком.

Таким чином, оскільки договір є укладений, всі його положення, на думку Позивача, є чинними та відсутні будь-які рішення судів, які визнавали б нечинним договір або окремі його положення, то Позивач вважає, що договір підлягає виконанню Відповідачем у повному обсязі відповідно до його умов.

З огляду на це, Позивач вважає, що підстави для задоволення зустрічних позовних вимог відсутні та просив суд у задоволенні зустрічного позову відмовити.

В судовому засіданні 24.04.2008р. було оголошено перерву до 15.05.2008р., в порядку ст. 77 ГПК України.

Ухвалою суду від 15.05.2008р. розгляд справи відкладено на 04.06.2008р., у зв’язку з неявкою представників позивача.

Представник позивача позовні вимоги підтримує, проти задоволення зустрічних вимог заперечує.

Представник відповідача проти задоволення позову частково заперечував, зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Судом, у відповідності до вимог ст. 81-1 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані по справі документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

9 вересня 2002 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір –доручення (агентську угоду) №Д/М-0299/НЮ (надалі –«Договір»), відповідно до п. 1 якого сторони домовилися щодо скоординованої діяльності в галузі страхування.

Пунктом 2.1.5. Договору на Позивача в особі структурних підрозділів покладалося виконання функцій агента на підставі окремих договорів щодо страхування відповідальності учасників перевезень небезпечних вантажів у випадку настання негативних наслідків.

Відповідно до п. 2.2.10. Договору Відповідач зобов‘язався за виконання агентських послуг щомісячно перераховувати Позивачу частину страхових платежів, отриманих по даному виду страхування, що обчислюється у розмірі 50% на фінансування попереджувальних заходів та страхування відповідальності перевізника за негативні наслідки перевезення небезпечних вантажів та інше.

13.12.2006 р. між Позивачем та Відповідачем було укладено Додаткову угоду №6 до Договору-доручення (агентської угоди) від 09.09.2002 р. №Д/М-02999/НЮ, відповідно до якої дію Договору було пролонговано до 31.12.2007 р.

У період з 01.10.2006 р. по 31.07.2007 р. за посередництва структурних підрозділів Позивача було укладено договори страхування, за якими сума страхових платежів складає 292 387, 67 грн.

Винагорода Позивачу за надання агентських послуг у вказаний період склала 146 203, 07 грн., що підтверджується відповідними актами звірки між Позивачем та Відповідачем за Договором №49 від 01.11.2006 р., №50 від 01.12.2006 р., №51 від 01.01.2007 р., №52 від 01.02.2007 р., №53 від 01.03.2007 р., №54 від 01.04.2007 р., №55 від 01.05.2007 р., №56 від 01.06.2007 р., №57 від 01.07.2007 р., №58 від 01.08.2007 р. (копії знаходяться у матеріалах справи).

19.06.2007 р. Відповідачем було направлено на адресу Позивача лист №107, яким Позивача повідомлено про дострокове припинення Договору з 01.08.2007 р.

16.07.2007 р. позивачем на адресу Відповідача було направлено лист №Н.ОН-01/2484, яким позивач просив Відповідача у строк до 01.08.2007 р. перерахувати на рахунок Позивача заборгованість за Договором у розмірі 137 990, 97 грн.

23.07.2007 р. Відповідачем було направлено на адресу Позивача лист-відповідь, яким Відповідач, посилаючись на скрутне матеріальне становище, запропонував Позивачу погодити графік погашення заборгованості за Договором.

21.08.2007 р. Позивачем було направлено на адресу Відповідача лист №Н37-10/1024, яким Позивач запропонував власний графік погашення заборгованості Відповідача за Договором.

27.08.2007 р. Відповідач листом №148 повідомив Позивача про те, що станом на момент направлення листа Відповідачем вживалися заходи для погашення заборгованості перед Позивачем.

31.08.2007 р. Позивачем на адресу Відповідача було направлено лист №НЗЕ-10/1090 (копія є у матеріалах справи), яким Позивач запропонував Відповідачу сплатити суму заборгованості за Договором у строк до 20.10.2007 р.

13.02.2008 р. Відповідачем на користь Позивача було перераховано грошові кошти за Договором у розмірі 50 000, 00 грн. згідно платіжного доручення №118 (копія є у матеріалах справи).

03.03.2008 р. Відповідачем на користь Позивача було перераховано грошові кошти за Договором у розмірі 30 000, 00 грн. згідно платіжного доручення №133 (копія є у матеріалах справи).

31.05.2008 р. між Позивачем та Відповідачем було підписано Акт звірки у справі №31/86 на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 15.05.2008 р., у якому Позивач зазначив про наявну заборгованість Відповідача перед ним у розмірі 88 631, 98 грн., а Відповідач вказував про наявність заборгованості Позивача перед ним у розмірі 256 299, 49 грн. у зв‘язку з переплатою агентської винагороди за Договором.

Проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази, пояснення сторін та їх представників, що брали участь у судовому засіданні, суд дійшов висновку про наступне.

За своєю правовою природою Договір, укладений між Позивачем та Відповідачем, є агентським договором, відповідно до якого Позивач виконує функції агента (представника) Відповідача перед третіми особами. Тому до правовідносин сторін, що виникли на підставі Договору, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України (надалі –«ЦК України»), зокрема, глави 68, та Господарського кодексу України (надалі –«ГК України), зокрема, глави 31.

Відповідно до ст. 295 ГК України комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб'єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб'єкта, якого він представляє.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ГК України у частині, не врегульованій нормативно-правовими актами, зазначеними у цій статті, до агентських відносин можуть застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України, якими регулюються відносини доручення.

Згідно з ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Відповідно до ст. 297 ГК України за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов'язується надати послуги другій стороні (суб'єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб'єкта і за його рахунок. Агентський договір повинен визначати сферу, характер і порядок виконання комерційним агентом посередницьких послуг, права та обов'язки сторін, умови і розмір винагороди комерційному агентові, строк дії договору, санкції у разі порушення сторонами умов договору, інші необхідні умови, визначені сторонами. Агентський договір укладається в письмовій формі. У договорі має бути визначено форму підтвердження повноважень (представництва) комерційного агента.

Статтею 301 ГК України передбачено, що відповідно до агентського договору комерційний агент одержує агентську винагороду за посередницькі операції, що здійснені ним в інтересах суб'єкта, якого він представляє, у розмірі, передбаченому договором. Агентська винагорода виплачується комерційному агенту після оплати третьою особою за угодою, укладеною з його посередництвом, якщо інше не передбачено договором сторін. Сторони можуть передбачити в договорі, що комерційному агенту сплачується додаткова винагорода у разі, якщо він бере на себе зобов'язання гарантувати виконання угоди, укладеної ним в інтересах суб'єкта, якого він представляє.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ГК України у разі порушення агентського договору суб'єктом, якого представляє комерційний агент, останній має право на одержання винагороди у розмірах, передбачених агентським договором, а також на відшкодування збитків, понесених ним внаслідок невиконання або неналежного виконання договору другою стороною.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ст.ст. 525-526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 610-611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Нормами пункту 2.2.10. Договору передбачений строк (термін), у який Відповідач повинен був виконувати свої зобов‘язання перед Позивачем щодо перерахунку частини страхових платежів у розмірі 50%, а саме: щомісяця.

Наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, платіжними дорученнями №118 від 13.02.2008 р. та №133 від 03.03.2008 р. підтверджується факт несвоєчасного виконання Відповідачем своїх зобов‘язань за Договором в частині сплати на користь Позивача частини страхових платежів у розмірі 80 000, 00 грн.

Доказів сплати іншої частини заборгованості Відповідача за Договором на користь Позивача у розмірі 66 203, 07 грн. сторонами у справі до суду не надавалося, і у матеріалах справи такі докази відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем надано до суду розрахунок індексу інфляції та 3% річних за несвоєчасне виконання Відповідачем свого грошового зобов‘язання за Договором.

Оскільки наявними у справі доказами підтверджується факт прострочки виконання Відповідачем свого зобов‘язання щодо перерахування на користь Позивача грошових коштів, а нормами Договору не встановлено іншого розміру процентів річних, що підлягають стягненню з Відповідача у разі прострочення ним виконання грошового зобов‘язання, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача в частині стягнення з Відповідача інфляційних у розмірі 19 869, 00 грн., а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 2559, 91 грн. є законними та обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню.

Доводи Відповідача щодо того, що ним було здійснено переплату на користь Позивача, у зв‘язку з чим у нього відсутня будь-яка заборгованість перед Позивачем не приймаються судом до уваги, як такі, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, суперечать положенням ст. 193 ГК України та положенням п. 2.2.10. Договору, та спростовуються іншими доказами у справі. Крім того, суд враховує також, що листами від 23.07.2007 р. №130, від 27.08.2007 р. №148 (копії є у матеріалах справи), Відповідач визнав факт наявної перед Позивачем заборгованості та зобов‘язався погасити її протягом строків, визначених сторонами.

Що стосується позовних вимог Відповідача, викладених у зустрічному позові, то суд дійшов висновку про наступне.

Порядок відшкодування збитків, заподіяних певній особі, встановлений нормами ЦК України та ГК України.

Згідно з ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Склад та розмір відшкодування збитків у господарських правовідносинах передбачений ст. 225 ГК України, відповідно до якого до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною. Законом щодо окремих видів господарських зобов'язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань.

Статтею 226 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. Сторона, яка порушила своє зобов'язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків. Сторона господарського зобов'язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов'язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше.

Порядок страхування відповідальності суб‘єктів відповідальності суб‘єктів перевезення небезпечних вантажів передбачений нормами чинного законодавства України, зокрема, Законом України «Про страхування».

Відповідно до п. 26 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування» страхування відповідальності суб'єктів перевезення небезпечних вантажів на випадок настання негативних наслідків при перевезенні небезпечних вантажів відноситься до обов‘язкових видів страхування.

Частиною 2 ст. 7 вказаного Закону визначено, що для здійснення обов'язкового страхування Кабінет Міністрів України встановлює порядок та правила його проведення, форми типового договору, особливі умови ліцензування обов'язкового страхування, розміри страхових сум та максимальні розміри страхових тарифів або методику актуарних розрахунків.

Постановою Кабінету Міністрів від 01.06.2002 р. №733 затверджено Порядок і Правила проведення обов'язкового страхування відповідальності суб'єктів перевезення небезпечних вантажів на випадок настання негативних наслідків під час перевезення небезпечних вантажів, додатком 1 до яких затверджено розміри страхових тарифів.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про удосконалення механізму державного регулювання тарифів у сфері страхування»від 04.06.1994 р. №358 встановлено, що норматив витрат на ведення страхової справи не повинен перевищувати для обов'язкового страхування майна та відповідальності - 20 відсотків.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про страхування»страхова діяльність в Україні може провадитися за участю страхових посередників.

Відповідно до ч. 7 ст. 15 вказаного Закону страховими агентами є громадяни або юридичні особи, які діють від імені та за дорученням страховика і виконують частину його страхової діяльності, а саме: укладають договори страхування, одержують страхові платежі, виконують роботи, пов'язані із здійсненням страхових виплат та страхових відшкодувань. Страхові агенти є представниками страховика і діють в його інтересах за винагороду на підставі договору доручення із страховиком.

Таким чином, оскільки відповідно до Договору Позивач зобов‘язався надавати Відповідачу послуги з страхування відповідальності учасників небезпечних вантажів, то винагорода Позивачу, яка підлягала сплаті на підставі п. 2.2.10. Договору відноситься до витрат страховика (Відповідача) на ведення страхової справи. Даний висновок суду поділяється також Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг (копія листа від 02.04.2008 р. №3812/08-8 знаходиться у матеріалах справи).

Згідно з ч. 4 ст. 4 ЦК України актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

Абзацом 2 частини 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Оскільки з змісту положень постанови Кабінету Міністрів України «Про удосконалення механізму державного регулювання тарифів у сфері страхування»від 04.06.1994 р. №358 прямо випливає обов‘язковість її норм для учасників цивільних (господарських) правовідносин, то сторони, укладаючи відповідні договори між собою, не мають права відступати від положень зазначеної постанови Кабінету Міністрів України. З огляду на вищевикладене, суд не погоджується з твердженням позивача щодо того, що розмір агентської винагороди не відноситься до витрат на ведення страхової справи, а тому сторони мають право встановлювати розмір такої винагороди на власний розсуд незалежно від положень діючого законодавства України.

Як вбачається з положень п. 2.2.10. Договору, Позивачем та Відповідачем у зазначеному Договорі, фактично, було передбачено розмір витрат Відповідача на ведення страхової справи у розмірі 50%, що суперечить положенням постанови Кабінету Міністрів України «Про удосконалення механізму державного регулювання тарифів у сфері страхування»від 04.06.1994 р. №358 та перевищує встановлений зазначеною постановою граничний рівень витрат страховика на ведення страхової справи на 30%.

Таким чином, оскільки отримувані Відповідачем за договорами на страхування відповідальності учасників небезпечних вантажів страхові платежі згідно з п. 4.1.2. ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»відносяться до складу доходу Відповідача, то суми перерахованої частини таких платежів на користь Позивача у розмірі, більшому ніж це передбачено законодавством, є упущеною (втраченою) вигодою Відповідача, а тому відноситься до збитків Відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Проаналізувавши матеріали справи та наявні докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Відповідача за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню у розмірі 128 149, 74 грн., виходячи з наступного.

У матеріалах справи відсутні докази того, що укладення договору в цілому не відповідало внутрішній волі Відповідача, було здійснено на завідомо невигідних для Відповідача умовах. Твердження Відповідача про те, що на момент укладення Договору та у подальшому йому було невідомо про те, що витрати на ведення страхової справи не можуть перевищувати 20%, не приймається до уваги судом, оскільки згідно з ст. 57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Вимоги щодо граничного розміру витрат на ведення страхової справи передбачені постановою Кабінету Міністрів України «Про удосконалення механізму державного регулювання тарифів у сфері страхування»від 04.06.1994 р. №358, яку було офіційно оприлюднено у встановлений законом спосіб у газеті Урядовий кур'єр, 1994, 06, 18.06.94 №94.

Таким чином, Відповідач знав або повинен був знати про існування вказаної вимоги на момент укладення Договору.

Доказів того, що Відповідач звертався до Позивача з відповідними зверненнями щодо приведення положень Договору у відповідність до норм чинного законодавства з метою зменшення своєї упущеної (втраченої) вигоди сторонами до суду не надавалося, і у матеріалах справи такі докази відсутні.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тому суд приходить до висновку, що Відповідач не вжив всіх можливих та залежних від нього заходів для зменшення розміру спричинених йому збитків, а тому сума завданих збитків підлягає відповідному зменшенню.

Оскільки позовні вимоги за основним позовом задоволено повністю, а зустрічний позов задоволено частково, проте спір виник унаслідок неправильних дій Відповідача, то, згідно ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на Відповідача .

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 57 Конституції України, ст.ст. 4, 6, 15, 16, 22, 610-611, 616, 1166 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 225-226 Господарського кодексу України, ст.ст. 7, 15 Закону України «Про страхування», ст.ст. 2, 5, 32, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1.          Позов задовольнити.

2.          Стягнути з Закритого акціонерного товариства страхова компанія «Інтер-Поліс»(вул. Володимирська, 69, м. Київ, 01033; код за ) на користь Державного підприємства «Донецька залізниця»(вул. Артема, 68, м. Донецьк, 83001; код за ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження, заборгованість з урахуванням індексу інфляції та процентів річних у розмірі 88 631, 98 (вісімдесят вісім тисяч шістсот тридцять одна грн. 98 коп.) гривень, державне мито у розмірі 886, 32 (вісімсот вісімдесят шість грн. 32 коп.) гривень та 118 (сто вісімнадцять) гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          Зустрічний позов задовольнити частково.

4.          Стягнути з Державного підприємства «Донецька залізниця»(вул. Артема, 68, м. Донецьк, 83001; код за ) на користь Закритого акціонерного товариства страхова компанія «Інтер-Поліс»(вул. Володимирська, 69, м. Київ, 01033; код за ) ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження, 128 149, 74 (сто двадцять вісім тисяч сто сорок дев‘ять грн. 74 коп.) гривень.

5.          У решті зустрічного позову відмовити.

6.          Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його підписання.

Суддя                                                                                            Н.І.Качан

Дата підписання рішення 12 червня 2008 року.