ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.07.08р.

Справа № ПР30/51-08

За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, м. Дніпропетровськ

До відповідача-1: відкритого акціонерного товариства "Дніпрошина", м. Дніпропетровськ

До відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю "Орендастройсервіс", м. Дніпропетровськ

До відповідача-3: товариства з обмеженою відповідальністю "Орендаекспертсервіс", м. Дніпропетровськ

Про визнання недійсним договору від 01.12.2006 року купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності, зобов'язання вчинити дії

Суддя: Євстигнеєва Н.М.

Секретар судового засідання: Ворошило О.М.

Представники:

Від позивача: Бойко Г.С., довіреність від 03.03.2008 року № 17, заступник начальника відділу претензійно-позовної роботи

Від відповідача -1: Сердюк О.К., довіреність від 01.02.2008 року, начальник юридичного відділу; Від відповідача -2: не з'явився

Від відповідача -3: не з'явився

С У Т Ь С П О Р У:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (м. Дніпропетровськ) звернулося до господарського суду із позовом, яким просить:

- визнати недійсним договір від 01.12.2006 року купівлі-продажу нерухомого майна - гуртожитку (літ. А-5, А1-5 - прибудова, загальною площею 4695,30 м2, ґанки літ. а з навісом, а8, а10, квітник а1, приямки а2, а3, сходи а6 з дашком, ганок-сходи а7 з дашком, димова труба а9), що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Краснопільська, буд. №9 (посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу від 01.12.2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №4415);

- визнати право власності за державою в особі Верховної Ради України на гуртожиток (літ. А-5, А1-5 - прибудова, загальною площею 4695,30 м2, ґанки літ. а з навісом, а8, а10, квітник а1, приямки а2, а3, сходи а6 з дашком, ганок-сходи а7 з дашком, димова труба а9), що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Краснопільська, буд. №9;

- зобов'язати відкрите акціонерне товариство "Дніпрошина" поновити на своєму балансі гуртожиток (літ. А-5, А1-5 - прибудова, загальною площею 4695,30 м2, ґанки літ. а з навісом, а8, а10, квітник а1, приямки а2, а3, сходи а6 з дашком, ганок-сходи а7 з дашком, димова труба а9), що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Краснопільська, буд. №9.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в процесі приватизації відкритого акціонерного товариства "Дніпрошина" із статутного фонду цього товариства вилучалось державне майно, в тому числі гуртожиток №3, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Краснопільська, 9, яке передавалось на пільгових умовах господарському товариству у користування.

Відповідно до ч.2 ст. 24 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції від 04.03.1992 року) об'єкти соціально-побутового призначення можуть передаватися у порядку, що встановлюється Фондом державного майна України у безстрокове безоплатне користування такому товариству за умови їх цільового використання та належного утримання і без права продажу. Позивач зазначає, що об'єкти соціально-побутового призначення, зокрема, гуртожиток №3по вул. Краснопільська, 9 у м. Дніпропетровську, був переданий Фондом державного майна України в користування акціонерному товариству до обрання органом приватизації інших способів управління вказаним об'єктом державної власності. Внаслідок оспорюваного договору купівлі-продажу від 01.12.2006 року власник майна (держава в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області) не може скористатися правом розпоряджатися державним майном.

Відкрите акціонерне товариство "Дніпрошина" проти позову заперечує, вважає його необґрунтованим. Відповідач-1 вказує на те, що право власності на гуртожиток №3 по вул. Краснопільська, 9 у м. Дніпропетровську виникло у Дніпропетровського орендного підприємства "Дніпрошина", правонаступником якого відповідно до Установчого договору від 28.07.1994 року є відкрите акціонерне товариство "Дніпрошина", з моменту підписання 13.07.1994 року сторонами договору купівлі-продажу та акту прийому-передачі викупленого майна. Крім того, рішенням господарського суду м. Києва від 21.07.2005 року у справі №23/439 за відкритим акціонерним товариством "Дніпрошина" було визнано право власності на гуртожиток №3, розташований в м. Дніпропетровську по вул. Краснопільська, 9 (літера А-5).

Представники товариства з обмеженою відповідальністю "Орендастройсервіс" та товариства з обмеженою відповідальністю "Орендаекспертсервіс" у судове засідання не з'явилися, відзиву на позов не надали, тому справа розглядається за наявними в ній матеріалами (ст. 75 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи був відкладений з 04.06.2008 року на 03.07.2008 року.

Клопотання про застосування засобів технічної фіксації судового процесу при розгляді справи учасниками судового процесу не заявлялись.

В судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення (ст. 85 Господарського процесуального кодексу України).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представників позивача та відповідача-1, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

10 травня 1990 року між Міністерством хімічної та нафтопереробної промисловості СРСР (орендодавець) та організацією орендарів "Дніпропетровського виробничого об'єднання "Дніпрошина" (орендар) був укладений договір оренди, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в оренду майно Дніпропетровського виробничого об'єднання "Дніпрошина", яке знаходиться на бухгалтерському балансі станом на 01.04.1990 року.

10 березня 1993 року між Фондом державного майна України та організацією орендарів "Дніпропетровського виробничого об'єднання "Дніпрошина" укладена додаткова угода до договору оренди від 10.05.1990 року, згідно умов якої Фонд державного майна України виступив правонаступником прав орендодавця по договору оренди від 10.05.1990 року.

23 лютого 1994 року сторонами по договору оренди від 10.03.1993 року укладено додаткову угоду, згідно умов якої передбачено викуп орендарем орендованого майна. Пунктом 5 додаткової угоди передбачено безоплатну передачу майна орендарю на суму 2347598 тис. крб. У додатку №6 визначено перелік майна, яке безкоштовно передається орендарю.

10 березня 1994 року, в порядку приватизації між Фондом державного майна України та організацією орендарів "Дніпропетровського виробничого об'єднання "Дніпрошина" укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Дніпрошина". Умовами вказаного договору передбачено перехід права власності на викуплене майно на підставі додаткової угоди від 23.02.1994 року до договору оренди "Ф-172 від 10.03.1993 року.

На базі викупленого майна членами організації орендарів підприємства "Дніпрошина" засноване відкрите акціонерне товариство "Дніпрошина".

Зазначені вище обставини встановлені рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 21.03.2003 року у справі №Н30/4 за позовом Відкритого акціонерного товариства „Дніпрошина”до Регіонального відділення фонду Державного майна України по Дніпропетровській області та Фонду Державного майна України про визнання права власності (а.с.35-36) та рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24.03.2003 року у справі №Н18/15 за позовом Відкритого акціонерного товариства „Дніпрошина” до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області про визнання права власності.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

01 грудня 2006 року між відкритим акціонерним товариством "Дніпрошина" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Орендастройсервіс" і товариством з обмеженою відповідальністю "Орендаекспертсервіс" (покупці) був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до п.1.1 якого за цим договором продавець передає майно (предмет договору) у власність покупцям, в рівних частках кожному, а покупці приймають майно і зобов'язуються сплатити за нього обговорену грошову суму, відповідно своїх часток, на умовах встановлених у цьому договорі.

Відповідно до п.1.2 договору предметом договору є гуртожиток, що знаходиться на вулиці Краснопільській, будинок №9 в м. Дніпропетровську. Відчужуване майно складається з: гуртожиток літ. А-5, А1-5 - прибудова, загальною площею 4695,30 м2, ґанки літ. а з навісом, а8, а10, квітник а1, приямки а2, а3, сходи а6 з дашком, ганок-сходи а7 з дашком, димова труба а9.

15 грудня 2006 року відкритим акціонерним товариством "Дніпрошина" передано покупцям - товариству з обмеженою відповідальністю "Орендастройсервіс" і товариству з обмеженою відповідальністю "Орендаекспертсервіс" нерухоме майно: гуртожиток літ. А-5, А1-5 - прибудова, загальною площею 4695,30 м2, ґанки літ. а з навісом, а8, а10, квітник а1, приямки а2, а3, сходи а6 з дашком, ганок-сходи а7 з дашком, димова труба а9, про що складений акт прийому-передачі (а.с. 20).

Позивач вважає, що Відкритим акціонерним товариством „Дніпрошина” (Відповідач -1) продане майно, власником якого є держава, тому договір купівлі-продажу є недійсним, а право власності на це майно слід визнати за державою та зобов’язати Відповідача -1 поновити спірний об’єкт на балансі підприємства, проти чого останній заперечує.

Розглянувши позовні вимоги суд вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено орієнтовний перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою, шостою статті 203 Цивільного кодексу України, а саме: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 656 Цивільного кодексу України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Так, згідно зі ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 01.12.2006 року укладено у письмовій формі, посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кружиліною Валентиною Григорівною та зареєстровано в реєстрі за №4415.

Спірний договір купівлі-продажу від 01.12.2006 року містить всі істотні умови, передбачені чинним законодавством для договорів цього виду, сторонами досягнуто згоди по всіх питаннях стосовно предмету договору, ціни, прав та обов'язків сторін, строки виконання та т. і. Договір підписано від імені продавця та покупців відповідними особами у межах наданих ним повноважень.

Ст. 658 ЦК України передбачає, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Як зазначено в договорі гуртожиток, розташований на вулиці Краснопільській, будинок №9 в м. Дніпропетровську належить продавцю (Відкритому акціонерному товариству „Дніпрошина”) на підставі рішення третейського суду м. Дніпропетровська від 04.09.2006 року, справа №10-0, зареєстрованого в КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 15971160 від 07.09.2006 року. Витяг про реєстрацію права власності від 07.09.2006 року №11765169 (п.1.3 договору).

Крім того, рішенням господарського суду міста Києва у справі №23/439 від 21.07.2005 року за позовом Відкритого акціонерного товариства „Дніпрошина” до Фонду Державного майна України визнано за Відкритим акціонерним товариством „Дніпрошина” право власності на гуртожиток №3, розташований в м. Дніпропетровську по вул. Краснопільській,9 (літера А-5). Рішення господарського суду м. Київа у справі №23/439 набрало законної сили 01.08.2005 року (лист господарського суду м. Київа від 18.06.2008 року №06-37.1/1349).

Посилання позивача на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.03.2003 року у справі №Н18/15 за позовом Відкритого акціонерного товариства „Дніпрошина” до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області про визнання права власності відхиляється судом з огляду на те, що в позові ВАТ „Дніпрошина” було відмовлено, оскільки Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області не є стороною за договором купівлі-продажу від 10.03.1994 року, на підставі якого ВАТ „Дніпрошина” просило визнати право власності на гуртожиток, а тому не може бути відповідачем у справі. Господарським судом у справі №Н18/15 не встановлено належність спірного об’єкта на праві власності державі.

Враховуючи викладене, те, що станом на день укладення спірного договору Відповідач-1 був власником гуртожитку №3, розташованого в м. Дніпропетровську по вул. Краснопільській,9, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог: про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.12.2006 року, визнання права власності за державою та зобов’язання ВАТ „Дніпрошина” поновити на своєму балансі гуртожиток.

Крім того слід зазначити, що визнання судом недійсним договору купівлі-продажу від 01.12.2006 року не призведе до поновлення прав позивача, як власника спірного майна.

Права особи, яка вважає себе власником майна не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, стороною в якій така особа не є, тобто, з застосуванням правового механізму, встановленого ч.1 статті 216 Цивільного кодексу України, незалежно від того, чи відповідає спірна угода закону.

У разі задоволення вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 01.12.2006 року недійсним застосування наслідків недійсності угоди, які стосуються сторін угоди і не поширюються на права позивача, який вважає себе власником спірного майна, не будучи стороною угоди, не призведе до поновлення прав позивача, як власника спірного майна.

Захист прав такої особи можливий шляхом пред’явлення віндикаційного позову, в порядку статті 388 Цивільного кодексу України. Дана позиція була викладена в постанові Верховного Суду України у справі №13/529пд від 27.09.2005 року та постанові Вищого господарського суду України від 24.11.2005 року у справі №31/149.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати з відповідачів не стягуються.

Керуючись ст.ст.1, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя                                                                      Н.М.Євстигнеєва

(дата підписання рішення оформленого відповідно до

статті 84 Господарського процесуального кодексу України, - 07.07.2008 року )