ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

"27" травня 2008 р.           11 год. 15 хв.                               Справа № 6/372а/20а

Господарський суд Чернігівської області у складі

судді Блохіної Ж.В.

при секретарі Кузьміні М.М.,

за участю представників:

позивача Лещенко Я.О., довіреність № 79 від 19.03.2008р.,

відповідача Леоненко О.В., довіреність № 06/01 від 03.01.2008р.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні позов Підприємства споживчої кооперації “Центр інформаційних

технологій” Чернігівської обласної спілки споживчих товариств,

пр. Перемоги, 139, м. Чернігів.

до Управління Пенсійного фонду України в Деснянському

районі м. Чернігова,

пр. Перемоги, 141, м. Чернігів

про визнання недійсною вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Підприємством споживчої кооперації „Центр інформаційних технологій” Чернігівської обласної спілки споживчих товариств подано позов до Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Чернігова про визнання недійсною вимоги про сплату боргу № Ю-371/550 від 03.08.2007р. на суму 214210,50 грн.

Представник відповідача позовних вимог не визнає.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача посилається на те, що Закон України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003р. № 1058-ІV не може застосовуватися до спірних відносин, оскільки позивач є суб’єктом малого підприємництва, який обрав спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, зареєстрований як платник єдиного податку за ставкою 10 відсотків і на підставі п. 6 Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” він не є платником збору на обов’язкове державне пенсійне страхування; позивач сплачує збір на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування у складі єдиного податку; Закон № 1058 не визначає кола осіб, які є платниками збору на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування та не змінює порядок їх визначення.

Представник відповідача стосовно позовних вимог заперечує, мотивуючи свої заперечення тим, що страхові внески на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування не входять до системи оподаткування, на них не поширюється податкове законодавство, іншим законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати, обов’язок сплати страхових внесків не зумовлюється статусом платника податку як суб’єкта підприємницької діяльності, з набранням чинності Законом України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” положення Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” щодо звільнення суб’єктів малого підприємництва від сплати збору на обов’язкове державне пенсійне страхування застосуванню не підлягають. Крім того, представник відповідача зазначає, що спірна вимога була сформована на підставі розрахунків сум страхових внесків, поданих Позивачем до органу Пенсійного фонду України. Оскільки Позивач самостійно визначив свої зобов’язання зі сплати страхових внесків, визначена у вимозі сума являється узгодженою і не підлягає оскарженню. Представник відповідача просить відмовити у позові.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, з’ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач - Підприємство споживчої кооперації „Центр інформаційних технологій” Чернігівської обласної спілки споживчих товариств протягом 2002 –2007 років здійснює свою підприємницьку діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності –є платником єдиного податку за ставкою 10 відсотків суми виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), що підтверджується копіями свідоцтв про право сплати єдиного податку.

Щомісяця позивач подавав до Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Чернігова розрахунки страхових внесків, в яких відображав розмір нарахованого фонду оплати праці працівників та суму нарахованих на даний фонд страхових внесків, які підлягають сплаті. Проте, самостійно визначені суми внесків не сплачував.

Відповідачем було надіслано Позивачу вимогу № Ю-371/550 від 03.08.2007р. про сплату 214210,50 грн. заборгованості зі страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування (недоїмки), яка виникла станом на 01.08.2007р.

Позивачем була надіслана скарга №187 від 07.08.2007р. на дану вимогу до управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Чернігова. Рішенням Відповідача №1787/02 від 08.08.2007р. скаргу було залишено без задоволення.

Позивачем була надіслана скарга №192 від 14.08.2007р. на дану вимогу до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області №4124/06 від 30.08.2007р. скаргу було залишено без задоволення.

Позивачем була надіслана скарга №204 від 07.09.2007р. на дану вимогу до Пенсійного фонду України. Рішенням Пенсійного фонду України від №17853/09-10 від 08.11.2007р. скаргу було залишено без задоволення.

Вважаючи вищевказану вимогу незаконною та необґрунтованою позивач звернувся з позовом про визнання недійсною даної вимоги до суду.

Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно п.3 Указу Президента України від 03.07.1998р. №727/98 “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” суб'єкти підприємницької діяльності - юридичні особи сплачують єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України.

Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах:

до Державного бюджету України - 20 відсотків;

до місцевого бюджету - 23 відсотки;

до Пенсійного фонду України - 42 відсотки;

на обов'язкове соціальне страхування - 15 відсотків (у тому числі до Державного фонду сприяння зайнятості населення - 4 відсотки) для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.

Згідно п.6 Указу Президента України від 03.07.1998р. №727/98 „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Разом з тим, з 01.01.2004р. набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р. №1058.

Відповідно до ст. 5 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003р. № 1058-ІV (далі –Закон №1058), цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно–правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначається, зокрема: коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; платники страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками.

Відповідно до ст.ст. 14,15 Закону №1058, страхувальниками та відповідно платниками страхових внесків до Пенсійного фонду є: 1) роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об'єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону №1058, страхувальники набувають статусу платників страхових внесків до Пенсійного фонду з дня взяття їх на облік територіальним органом Пенсійного фонду.

Частиною 3 ст. 18 Закону №1058 встановлено, що страхові внески є цільовими загальнообов'язковими платежами, які справляються на всій території України в порядку встановленому Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону №1058, страхові внески не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування, а також на ці внески не поширюється податкове законодавство.

Згідно ч. 6 ст. 18 Закону №1058 законодавством не можуть встановлюватись пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Права та обов'язки страхувальників встановлені ст. 17 Закону №1058, а саме п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону передбачено обов'язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Нарахування, обчислення та сплата страхових внесків передбачено ст. 19, 20 Закону №1058.

До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону (п. 16 розділу ХV „Прикінцеві положення” Закону № 1058).

Приписом частин 1–3 ст. 106 Закону № 1058 встановлено, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків страхувальники зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

За викладених обставин, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р, №1058, а не Указу Президента України від 03.07.1998р. №727/98 “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва”.

Позивач підпадає під визначення „платника страхових внесків” у розумінні Закону № 1058, оскільки він, як роботодавець, є страхувальником для своїх найманих працівників, а тому зобов’язаний сплачувати страхові внески на умовах і в порядку, визначених цим Законом. При цьому в п. 8 розділу ХV „Прикінцеві положення” Закону № 1058 міститься відсильна норма на Закон України „Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" лише в частині визначення розміру страхових внесків, коло ж платників цих внесків визначається виключно Законом № 1058.

Даний висновок відповідає правовій позиції судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеній в його постановах від 21.11.2006р. та від 06.03.2007р.

Також при прийнятті рішення судом було прийнято до уваги ухвали Вищого адміністративного суду України від 26.03.2008р. та від 27.03.2008р.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані і не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 1 – 3, 5, 11, 14, 15, 17 –19, 106, п. 8 розділу ХV „Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування”, ст. ст. 2, 71, 94, 158 –163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Дана постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного господарського суду в наступному порядку: про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу –з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

3. Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова у повному обсязі виготовлена 02.06.2008 року.

Суддя Ж.В. Блохіна