ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2008 р.

№ 31/447

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Т.Б. Дроботової –головуючого,

Н.О. Волковицької,

Л.І. Рогач

за участю представників:

позивача

Зеленська М.М., дов. № 74000-02/244 від 23.01.08р.; Карповська Л.В., дов. від 14.11.06р

відповідача

Кобилянський О.Ю., дов. від 01.07.07р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Дочірнього підприємства "Інтерзв'язок"

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2007р.

у справі

№ 31/447 господарського суду міста Києва

за позовом

Державного підприємства Поліграфічного комбінату "Україна" по виготовленню цінних паперів

до

Дочірнього підприємства "Інтерзв'язок"

про

визнання договору недійсним та повернення авансу

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним укладеного з відповідачем договору № 150206/ПК-1/74 від 15.02.2006р. на підставі статті 230 Цивільного Кодексу України та повернення 8379,72грн. перерахованого авансу, як наслідку недійсності угоди за статтею 216 Цивільного кодексу України. До прийняття рішення у справі позивач подав уточнення до позовних вимог, згідно якого просив не розглядати позовні вимоги в частині стягнення 8379,72грн. авансу.

Позовні вимоги вмотивовано введенням відповідачем позивача в оману шляхом замовчування факту відсутності необхідності розробки Технічного завдання та, відповідно, необхідності укладання даного договору, з умислом набуття від відповідача додаткових матеріальних цінностей –грошових коштів; використання Технічного завдання за цільовим призначенням є неможливим, що має істотне значення для укладення спірного правочину.

Відповідач відхилив позовні вимоги повністю, вказавши, що йому не будо відомо та не могло бути відомо про об'єктивну неможливість використання позивачем Технічного завдання як предмету договору від 15.02.2006р.; також зазначив, що розробка Технічного завдання по розділах робочого проекту відповідно із завданням на проектування одностадійного Робочого проекту по створенню на існуючих виробничих площах замовника (позивача) виробництва голографічних захисних елементів відноситься до передпроектних робіт відповідно до Державних будівельних норм України; відтак позовні вимоги є недоведеними.

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.10.2007р. (суддя Качан Н.І.) позов задоволено частково; договір № 150206/ПК-1 від 15.02.07р., укладений між Державним підприємством Поліграфічним комбінатом "Україна" по виготовленню цінних паперів та Дочірнім підприємством "Інтерзв'язок", розірвано за ініціативою замовника; з відповідача на користь позивача стягнуто 203грн. судових витрат; позов про стягнення 8379,72грн. залишено без розгляду.

Судове рішення вмотивовано відсутністю обставин, необхідних для визнання недійсним правочину за статтею 230 Цивільного Кодексу України, оскільки, за висновком суду, неможливість подальшого виконання робіт не означає введення в оману щодо цих обставин, а предмет спірного договору (розробка Технічного завдання по розділах робочого проекту відповідно із завданням на проектування одностадійного Робочого проекту по створенню на існуючих виробничих площах замовника (позивача) виробництва голографічних захисних елементів) не суперечить Державним Будівельним нормам України; водночас місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для дострокового розірвання договору за приписами статей 181-188 Господарського кодексу України; волевиявлення сторін щодо такого розірвання вбачається з листування, наявного у матеріалах справи.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2007р. (судді: Моторний О.А. –головуючий, Кошіль В.В., Алданова С.О.) рішення господарського суду першої інстанції скасовано частково; абзац 2 резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції: "визнати договір № 150206/ПК-1 від 15.02.07р., укладений між Державним підприємством Поліграфічним комбінатом "Україна" по виготовленню цінних паперів та Дочірнім підприємством "Інтерзв'язок", недійсним з моменту укладення"; в іншій частині рішення залишено без змін; з відповідача на користь позивача стягнуто 42,50грн. державного мита.

Скасовуючи судове рішення в частині розірвання договору, апеляційна інстанція вказала на процесуальні порушення, оскільки суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог та розглянув вимоги, які позивач не заявляв, за відсутності відповідного клопотання заінтересованої сторони.

Водночас апеляційний суд вказав на наявність підстав для визнання недійсним договору від 15.02.2006р. згідно статті 230 Цивільного кодексу України, оскільки позивач довів навмисне введення його відповідачем в оману шляхом замовчування факту відсутності розробки технічного завдання, яке є предметом оспорюваного договору; також відповідач в силу його фахових знань повинен був передбачити неможливість використання Технічного завдання за цільовим призначенням.

Резолютивні частини рішення та постанови містять технічну помилку в частині дати укладення спірного договору; відтак судова колегія виходить з дійсного предмету спору.

Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати в частині визнання недійсним договору від 15.02.2006р. та направити справу в цій частині на новий розгляд до місцевого господарського суду (з врахуванням уточнень, викладених в судовому засіданні).

Скаржник вважає, що постанову апеляційного господарського суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: всупереч вимогам статей 101 та 104 Господарського процесуального кодексу України апеляційний суд прийняв без перевірки висновки місцевого суду про обізнаність сторін на момент підписання договору з неможливістю реального виконання договору, що не ґрунтуються на доказах та встановлених обставинах справи; апеляційний суд неправильно застосував статтю 230 Цивільного кодексу України стосовно визначення змісту обману зі сторони відповідача як підстави недійсності договору; розробка Технічного завдання по розділах робочого проекту не суперечить Державним Будівельним нормам України та може бути передбачена в якості окремого виду передпроектних робіт за згодою сторін.

Позивач направив відзив, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційної інстанції без змін з огляду на її відповідність нормам матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скар га підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Права господарського суду при прийнятті рішення визначені статтею 83 Господарського процесуального кодексу України; відповідно господарський суд приймає рішення відповідно до предмет та підстав позову, визначених позивачем, а виходити за межі позовних вимог вправі лише, якщо це необхідно для захисту прав та законних інтересів позивачів та третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про порушення місцевим господарським судом положень пункту 2 статті 83 Господарського процесуального кодексу України прийняттям рішення про розірвання договору за відсутності відповідних позовних вимог та клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог.

Як встановлено апеляційним господарським судом, сторонами було укладено договір № 260106/75 від 26.01.2006р., за умовами якого відповідач зобов'язався розробити одностадійний робочий проект по створенню виробництва голографічних захисних елементів на площах позивача.

Також апеляційним судом встановлено, що листом від 07.02.2006р. відповідач запропонував позивачу для прискорення виконання проектних робіт з реконструкції 2-го поверху формного корпусу укласти договір на розробку Технічного завдання; 15.02.2006р. сторонами було укладено спірний договір № 150206/ПК-1, згідно умов якого позивач, як замовник доручив, а відповідач, як виконавець, прийняв на себе розробку Технічного завдання по розділах Робочого проекту на об'єкті позивача щодо створення виробництва голографічних захисних елементів на існуючих виробничих площах другого поверху формного корпусу за адресою м. Київ, вул. Дегтярівська, 38-44.

Відповідно апеляційний суд визначив роботи по розробці Технічного завдання за договором від 15.02.2006р. як такі, що виконуються в межах Робочого проекту.

Згідно висновків фахівців Інституту фізики напівпровідників ім. В.Є. Лашкарьова НАН України від 06.08.2007р., зробленого за результатами експертизи проекту виробництва голографічних захисних елементів, розмістити та здійснити монтаж голографічного обладнання є неможливим у зв'язку з високим рівнем вібрацій, які спричинені близьким розташуванням трамвайної колії біля підприємства та наявністю значної кількості поліграфічного обладнання на підприємстві позивача.

Апеляційна інстанція на підставі вказаного визнала доведеним умисне введення позивача в оману відповідачем шляхом замовчування факту відсутності необхідності розробки технічного завдання, яке є предметом договору, що вбачається, на думку суду, з Державних будівельних норм України А.2.2-3-2004, затверджених Наказом Держбуду України від 20.01.2004р. № 8, якими не передбачено в складі одностадійного робочого проекту розробку Технічного завдання.

Також апеляційна інстанція, задовольняючи позов, вказала на неможливість використання Технічного Завдання за цільовим призначенням в силу об'єктивних обставин, що, на думку суду, повинен був передбачити відповідач як фахівець у галузі будівництва.

Статтею 230 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням).

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суб'єктивною ознакою дій сторони, що ввела іншу сторону в оману, є умисел на введення в оману, що також підлягає доведенню стороною та встановленню судом.

Вирішуючи такий спір, суду належить відмежовувати введення позивача в оману відповідачем від, зокрема, помилки самого позивача при укладенні правочину, а також від неможливості використання результатів виконання договору внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору.

Відтак, з постанови апеляційної інстанції не вбачається, до яких з обставин, що мають істотне значення в розумінні частини 1 статті 229 Цивільного кодексу України та впливають на дійсність договору, відноситься встановлена постановою обставина замовчування факту відсутності необхідності розробки технічного завдання, яке є предметом договору.

Крім цього, слід мати на увазі, що відсутність необхідності розробки технічного завдання, яке є предметом договору, може бути пов'язана з об'єктивною відсутністю необхідності даного виду робіт для виконання умов первісного договору (незалежно від наявності такого виду робіт в Державних будівельних нормах), або з відсутністю певних робіт, як виду у положеннях Державних будівельних норм України.

Апеляційний суд не з'ясував, з яких саме підстав подано позов: з огляду на об'єктивну відсутність виконання спірних робіт для виконання проекту в цілому, чи тільки в зв'язку з посиланням на приписи Державних будівельних норм України; також, посилаючись на Державні будівельні норми України А.2.2-3-2004, затверджені Наказом Держбуду України від 20.01.2004р. № 8, не встановив, чи має перелік робіт згідно ДБН А.2.2-3-2004 виключний характер, що унеможливлює згоду сторін на укладення договору на виконання інших робіт; також суд не перевірив, чи підпадає під поняття обману неповідомлення однією стороною іншій стороні про загальнодоступні положення нормативних документів, чи має це неповідомлення зумисний характер –тобто, стороні, що не повідомила про такі положення було відомо, що інша сторона має щодо них хибне уявлення, або такого уявлення взагалі не має.

Стосовно посилання апеляційної інстанції на обізнаність відповідача про наявність трамвайної колії та поліграфічного обладнання, та, відповідно, що він повинен був передбачити неможливість використання Технічного завдання за призначенням, судова колегія погоджується з доводами касаційної скарги про те, що даний висновок ґрунтується на припущеннях, а також зазначає, що апеляційний суд в постанові не кваліфікував цю обставину безпосередньо, як таку, щодо якої позивача було введено в оману при укладенні спірної угоди. Також судова колегія звертає увагу судової колегії, що в даному разі мова йде про можливість використання за призначенням не тільки результатів виконання спірного договору, а проекту в цілому; поза тим договір від 26.01.2006р. не є предметом даного спору.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення та постанова вказаним вимогам не відповідають з вище зазначених підстав.

З огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, рішення та постанова господарських судів підлягають скасуванню в частині, а справа направленню в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В решті рішення та постанова не оскаржувались; касаційна скарга не містить доводів щодо їх суперечності нормам матеріального чи процесуального права.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Інтерзв'язок" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2007р. у справі № 31/447 господарського суду міста Києва та рішення господарського суду міста Києва від 30.10.2007р. скасувати в частині позовних вимог про визнання недійсним договору № 150206/ПК-1 від 15.02.06р.

Справу у цій частині направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

В решті рішення та постанову залишити без змін.

Головуючий Т. Дроботова

Судді: Н. Волковицька

Л. Рогач