ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2008 р.

№ 15/314-07

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Кравчука Г.А.,

Муравйова О.В.,

розглянула

касаційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Володимир"

(далі –Товариство)

на постанову

Київського міжобласного апеляційного господарського суду

від

13.05.08

у справі

№ 15/314-07

господарського суду

Київської області

за позовом

Товариства

до

виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Київської області (далі –Виконком),

треті особи:

державне підприємство "Науково-дослідний, виробничий комбінат "Пуща-водиця" (далі –Підприємство),

регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області (далі –Фонд),

Міністерства аграрної політики України

(далі –Міністерство),

про

визнання права власності

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Довгополов В.П. (директор; протокол загальних зборів учасників № 1 від 20.06.98);

- відповідача:

Тищенко О.О. (за дов. № 674 від 30.10.07);

- третіх осіб:

Підприємства:

не з'явились;

Фонду:

Осока О.В. (за дов. № 33 від 10.06.08);

Міністерства:

Шевнікова А.М. (за дов. № 31-4/4 від 09.01.08);

Лімонтова В.С. (за дов. № 3 від 08.01.08).

Ухвалою від 23.07.08 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі головуючого –Першикова Є.В., суддів –Данилової Т.Б., Ходаківської І.П. касаційна скарга Товариства № 15 від 06.06.08 була прийнята до провадження та призначена до розгляду у судовому засіданні на 11.09.08, без початку перегляду справи по суті.

У зв'язку з перебуванням суддів Данилової Т.Б., Ходаківської І.П. у черговій відпустці розпорядженням від 09.09.08 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду даної справи створено колегію суддів у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Кравчук Г.А., Муравйов О.В.

Про вказані обставини представників сторін було повідомлено на початку судового засідання 11.09.08. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 11.09.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 31.01.08 господарського суду Київської області (колегія суддів у складі: головуючого –Рябцевої О.О., суддів –Євграфової Є.П., Подоляк Ю.В.) у задоволені позовних вимог відмовлено.

Постановою від 13.05.08 Київського міжобласного апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Писаної Т.О., суддів –Чорногуза М.Г., Фаловської І.М.) апеляційну скаргу Товариства залишено без задоволення, а рішення від 31.01.08 господарського суду Київської області –без змін.

Рішення та постанова мотивовані тим, що спірний об'єкт є самочинно збудованим, враховуючи, що Товариство не отримувало земельну ділянку для будівництва на ній об'єкту нерухомості, дозволу на розширення та реконструкцію старого об'єкту, не затвердило проект будівництва. При цьому, взято до уваги, що доказів прийняття об'єкта в експлуатацію в порядку, встановленому законодавством, Товариством суду не надано.

Взявши до уваги вимоги ст. 376 Цивільного кодексу України про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, оскільки земельна ділянка у встановленому законодавством порядку Товариству не надавалась ні для будівництва, ні під уже збудоване нерухоме майно, то суд відмовив у задоволені позовних вимог.

Також, попередні судові інстанції прийшли до висновку, що згідно з ч. 1 ст. 181 ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об’єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, але нерухомість, як об’єкт будівля або споруда може виникнути лише шляхом будівництва, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню цивільне законодавства відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, але вказані вимоги недотримані.

З вказаним рішенням та постановою не погоджується Товариство, яке звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові акти та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог заявник в касаційній скарзі посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій було допущено порушення вимог матеріального та процесуального законодавства.

Скаржник вважає, що при прийнятті рішення та постанови не з'ясовано обставин, які мають суттєве значення для справи.

На думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували вимоги ст.ст. 328, 331, 332 Цивільного кодексу України, ст. 75 Господарського кодексу України, ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 24 Закону України "Про планування і забудову територій" щодо підставності перебудови об’єкту оренди.

На день розгляду справи у судовому засіданні 11.09.08 письмовий відзив на касаційні скарги надійшов від Підприємства, яке підтримує касаційні вимоги Товариства.

У своєму відзиві на касаційну с каргу Виконком щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить залишити оскаржений судовий акт без змін, а касаційну скаргу Товариства –без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзиви на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, на підставі матеріалів справи, у лютому 1998 року приватне підприємство "Володимир", правонаступником якого є Товариство, звернулось до директора радгоспу "Совки" з листом, в якому просило укласти договір оренди приміщення сіносховища, розташованого на території господарчого двору радгоспу "Совки" в с.Петропавлівська Борщагівка строком на 10 років для розміщення виробничої бази Товариства.

Матеріалами справи підтверджено, що між радгоспом "Совки" (Орендодавець) та приватним підприємством "Володимир" (Орендатор) 09.02.98 було укладено угоду про оренду нежилого приміщення, відповідно до умов якої Орендодавець надає, а Орендатор отримує в користування приміщення сіносховища, що знаходиться за адресою: с.Петропавловська-Борщагівка площею 1 000 м2 для розміщення виробничої бази підприємства; термін дії угоди визначено з 09.02.98 по 09.02.08.

Вказаним договором передбачено право Орендатора на переобладнання та перепланування орендованого приміщення для своєї статутної діяльності.

Також, матеріалами справи підтверджено, що 16.02.98 між Петропавлівсько-Борщагівською сільською Радою народних депутатів та приватним підприємством "Володимир" було укладено договір на право тимчасового користування землею, відповідно до умов якого Петропавлівсько-Борщагівська сільська Рада народних депутатів на підставі рішення сесії надала, а ПП "Володимир" прийняло в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 0,3 гектари на умовах оренди для розміщення виробничої бази по виробництву столярних виробів, на термін –"до початку забудови житлового масиву згідно з генеральним планом".

Судові інстанції встановили, що приміщення сіносховища, яке було розташоване в с.Петропавлівська Борщагівка по вул.Леніна (в даний час вул.Оксамитова) № 14-а, належало радгоспу "Совки" і побудовано в 1987 році, балансова вартість, якого станом на 01.01.98 становила 40 111,00 грн., знос сіносховища на 01.01.98 складав 22 061,00 грн.

Відповідно до наказу Міністерства агропромислового комплексу України № 193 від 13.05.99 радгосп "Совки" було реорганізовано шляхом приєднання на правах структурного підрозділу до державного підприємства –агрокомбінату "Пуща-Водиця", а наказом Міністерства аграрної політики України № 120 від 25.04.02 державне підприємство –агрокомбінат "Пуща-Водиця" було перейменовано на державне підприємство "Науково-дослідний виробничий комбінат "Пуща-Водиця".

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що Товариство переобладнало приміщення сіносховища, яке було орендовано у радгоспу "Совки", під виробничий цех. Станом на 23.01.07 будівля виробничого цеху мала 2 основних поверхи загальною площею 1 292,1 м2, а вартість об’єкта становила 613 428,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, в 2000 році державне підприємство –агрокомбінат "Пуща-Водиця" звернулось до арбітражного суду Київської області з позовом до Товариства про визнання договору оренди від 09.02.98, укладеного між радгоспом "Совки" та ПП "Володимир", недійсним та виселення Товариства із займаного приміщення. Ухвалою арбітражного суду Київської області від 27.11.00 позовні матеріали були передані за підсудністю до арбітражного суду міста Києва. Разом з тим, встановлено, що до прийняття рішення у справі Товариство звернулось із зустрічним позовом, в якому просило суд стягнути з Підприємства суму 321 199,00 грн. витрат на здійснення поліпшення орендованого майна.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.04 у справі № 7/96, яка набрала законної сили, первісний позов задоволено повністю, визнано недійсною на підставі ст. 48 Цивільного кодексу УРСР угоду, укладену 09.02.98 між радгоспом "Совки" та ПП "Володимир", припинивши її дію на майбутнє з моменту набрання рішенням суду у даній справі законної сили; Товариство зобов’язано звільнити приміщення сіносховища площею 1 000 м2 по вул.Леніна, 14а в с.Петропавлівська Боршагівка Києво-Святошинського району Київської області, повернувши його Підприємству; зустрічний позов задоволено, стягнуто з Підприємства на користь Товариства 321 199,00 грн. боргу.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, сторонами зазначене рішення Київського апеляційного господарського суду від 19.01.04 в частині звільнення та повернення приміщення сіносховища площею 1 000 м2 по вул.Леніна, 14а в с.Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, та стягнення з Підприємства на користь Товариства

321 199,00 грн. боргу, не виконано.

Міністерство листом № 37-11-3-13/99 від 10.01.07 повідомило Підприємство про те, що воно не заперечує щодо списання з балансу Підприємства складу сіна, яке побудовано у 1987 року, інвентарний № 267, загальною первісною вартістю 40 111,00 грн. та загальною залишковою вартістю 12 626,00 грн., про що було повідомлено Товариство.

Вирішуючи спір по суті, попередні судові інстанції прийшли до висновку, що приміщення виробничого цеху по вул.Оксамитова (колишня вул.Леніна) 14а в с.Петропавловська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області загальною площею 1 292,1 м2 є об’єктом нерухомого майна, що підтверджується матеріалами справи.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судовими інстанціями не надано належної правової оцінки постанові від 19.01.04 Київського апеляційного господарського суду у справі № 7/96, якою визнано, що у процесі дії договору оренди Товариство за свій рахунок переобладнало приміщення сіносховища під виробничий цех, що є новою річчю, яка використовувалася Товариством на момент розгляду справи на підставі договору оренди від 09.02.98, який визнано недійсним у відповідності до ст. 48 Цивільного кодексу УРСР та дію якого припинено лише на майбутнє, а не з моменту його укладання до моменту розгляду справи у суді.

Суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не надали належної правової оцінки наявним у справі доказам щодо затрат на поліпшення зроблених Товариством та виконання рішення суду щодо відшкодовано суми витрачених коштів на переобладнання приміщення сіносховища під виробничий цех.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи встановлені обставини по справі та прийняті процесуальні документи, які свідчать про висновок суду щодо самочинного будівництва вказаного об’єкту приходить до висновку про те, що відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України будівлі, споруди, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо воно збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, але вказаним обставинам суд не надав належної правової оцінки, та не визначив власника, або користувача земельних ділянок на яких здійснено будівництво нерухомого майна.

Крім того колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про те, що матеріалами справи доведено, що користувачем земельної ділянки, на підстави договору оренди земельної ділянки та рішення Виконкому є Товариство, а тому відповідно до ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України на вимогу користувача земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб, але цим обставинам не надано належної правової оцінки.

З аналізу вказаних норм вбачається, що необхідними умовами узаконення самочинно побудованих об’єктів є: відведення для цієї мети в установленому порядку забудовнику земельної ділянки; відсутність заперечень з боку власника земельної ділянки; відсутність порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч. 3 ст. 376 Цивільного кодексу України визнання у судовому порядку права власності на самовільно збудоване нерухоме майно може бути здійснено лише в тому разі, коли відповідна земельна ділянка в установленому порядку надана особі, що здійснила самочинне будівництво, але доказам про виділення земельної ділянки Товариства для виробничої бази судами першої та апеляційної інстанцій не було надано.

При розгляді справи судовими інстанціями встановлено, що земельна ділянка, на якій розташований спірний об’єкт передавалась у користування Товариства, а відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації в межах їх повноважень, але цим обставинам також не надано належної правової оцінки.

Встановлення факту набуття права власності на приміщення, яке є об’єктом оренди за вказаним договором, є необхідним для об'єктивного вирішення спору у даній справі, оскільки з цим пов’язуються права та обов’язки сторін за договором оренди, а отже, і з’ясування наявності у Товариства суб’єктивного матеріального права, на захист якого подано позов.

Колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що відповідно до п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зазначені конституційні принципи закріплені в статтях 42 ("рівність перед законом і судом") та 43 ("Змагальність") Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом,а тому сторони та інші особи, які беруть участь у справі,повинні обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими до суду доказами, а господарський суд повинен створити необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, але матеріали справи свідчать, що вказані вимоги не були дотримані.

За вказаних обставин та враховуючи неповне з’ясування судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи, які підлягали встановленню, не дотриманням правил оцінки доказів (щодо оцінки у сукупності), в порушення вимог ст.ст. 47, 38, 43 Господарського процесуального кодексу України, що не було усунуто апеляційною інстанцією, та не може бути виправлено судом касаційної інстанції, враховуючи межі перегляду справи у касаційному порядку, визначені ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, прийняті у справі судові акти підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до

уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Володимир" № 15 від 06.06.08 задовольнити частково.

Рішення від 31.01.08 господарського суду Київської області та постанову від 13.05.08 Київського міжобласного апеляційного господарського суду у справі № 15/314-07 господарського суду Київської області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Г.Кравчук

О.Муравйов