ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 14/141

22.10.08

Господарський суд міста Києва у складі судді Нарольського М.М.,

розглянувши справу

№ 14/141

за позовом

Державного підприємства по видобутку бурого вугілля «Бурвугілля»

до

Державного підприємства «З ліквідації збиткових вугледобувних, вуглепереробних та торфодобувних підприємств «Укрвуглеторфреструктуризація»

про

визнання наявності права на відшкодування заборгованості за договором

за участю представників сторін:

від позивача

- Коробка С.В.

від відповідача

- не з’явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2008 року Державне підприємство по видобутку бурого вугілля «Бурвугілля»(надалі – ДП «Бурвугілля») звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до Державного підприємства «З ліквідації збиткових вугледобувних, вуглепереробних та торфодобувних підприємств «Укрвуглереструктуризація»(надалі –ДП «Укрвуглереструктуризація») про визнання наявності права на відшкодування заборгованості за договором № 14-р від 11.05.2007 р.

В обґрунтування пред’явлених вимог ДП «Бурвугілля»посилається на припинення Державного підприємства «Центрально-Західна компанія «Вуглеторфреструктуризація»шляхом його приєднання до ДП «Укрвуглереструктуризація»та переходом до останнього всіх прав та обов’язків, в тому числі й щодо заборгованості перед позивачем за договором № 14-р від 11.05.2007 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.09.2008 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено у судовому засіданні, зобов’язано сторони виконати певні дії.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.10.2008 р. розгляд справи відкладався.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю, просить його задовольнити.

Представник відповідача у судові засідання не з’явився, відзив на позовну заяву не подав, вимог ухвал суду не виконав. Про час і місце судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, в тому числі й за місцезнаходженням згідно витягу з ЄДРПОУ.

Судом, у відповідності з вимогами ст. 81-1 ГПК України, складено протоколи судового засідання, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 11.05.2007 р. між ДП «Бурвугілля»(підрядник) та Державним підприємством «Центрально-Західна Компанія «Вуглеторфреструктуризація»(замовник) було укладено договір № 14-р (надалі –Договір), відповідно до умов якого замовник доручає, а підрядник зобов’язується на власний ризик виконати відповідно до умов цього Договору приймання від замовника по якості і кількості, зберігання, навантаження на автотранспорт, доставку по адресах побутового палива для забезпечення вуглеодержувачів вугіллям кам’яним марки АМ 13-25 та буровугільним брикетом в кількості 10988,34 тонни.

Відповідно до наказу Міністерства вугільної промисловості України від 29.12.2007 р. № 612 «Про реорганізацію державних підприємств з ліквідації вугледобувних, торфодобувних та вуглепереробних підприємств»вирішено припинити діяльність Державного підприємства «Центрально-Західна Компанія «Вуглеторфреструктуризація» шляхом її реорганізації - приєднання до ДП «Укрвуглеторфреструктуризація».

В пункті 8 вказаного наказу встановлено, що ДП «Укрвуглеторфреструктуризація»є правонаступником усіх майнових прав та обов'язків, зокрема, «ЦЗК «Вуглеторфреструктуризація»згідно з передавальним балансом.

31 січня 2008 року опубліковано оголошення в Урядовому кур’єрі № 19, в якому вказано про припинення діяльності ДП «ЦЗК «Вуглеторфреструктуризація»шляхом реорганізації –приєднання до ДП «Укрвуглереструктуризація», головою комісії призначено Тютюника О.В.

У даному оголошенні зазначалось, що вимоги кредиторів приймаються в письмовому вигляді протягом двох місяців з дня опублікування цього оголошення за місцезнаходженням комісії.

Позивач 23.04.2008 р. звернувся до ДП «Укрвуглереструктуризація»з претензією на суму 78572,77 грн., в якій вимагав внести до передавального балансу зміни шляхом включення до нього дебіторської заборгованості ДП «ЦЗК «Вуглеторфреструктуризація»перед позивачем за договором № 14-р від 11.05.2007 р. та сплатити дану заборгованість.

У своїй відповіді від 16.05.2008 р. відповідач зазначив, що на день надання цієї відповіді до Єдиного державного реєстру не внесено запис про припинення ДП «ЦЗК «Вуглеторфреструктуризація», тому з вимогою про внесення доповнення до передавального балансу шляхом включення до нього дебіторської заборгованості ДП «ЦЗК «Вуглеторфреструктуризація»за договором № 14-р від 11.05.2007 р. в сумі 78572,77 грн. та її сплати позивач повинен звертатися в порядку та у строки, які визначені для заявлення кредиторами вимог до ДП «ЦЗК «Вуглеторфреструктуризація».

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій»суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів юридичних осіб. Частиною 3 ст. 3 вказаного Закону встановлено, що судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією України та законами. Відповідно до ч. 1 ст. 6 цього ж Закону усім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав і законних інтересів незалежним і неупередженим судом. Згідно з ч. 3 зазначеної статті ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. визначено, що частина 2 ст. 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій України»передбачено, що місцеві господарські суди розглядають справи, які виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає статті 1 ГПК України, а правовідносини, щодо яких виник спір, носять господарський характер.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 цього Кодексу закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа мас право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 ГК України, якою визначено способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності у неї документів, що засвідчують приналежність її права. Зазначений спосіб захисту за загальним правилом не пов'язаний з безпосереднім порушенням права особи.

Слід зазначити, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. При цьому, захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

В даному випадку, заявлена позивачем вимога про визнання наявності права на відшкодування заборгованості за договором не узгоджується із способами захисту цивільних прав та інтересів, не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

При цьому, в обґрунтування такої вимоги позивач посилається на те, що станом на день розгляду справи відповідач не сплатив ДП «Бурвугілля»заборгованості ДП «ЦЗК «Вуглеторфреструктуризація» за договором № 14-Р від 11.05.2007 р. на загальну суму 78572,77 грн., незважаючи на надсилання претензії з проханням сплатити вказану заборгованість.

Таким чином, позивач вбачає порушення свого права саме у несплаті відповідачем грошових коштів.

Проте, ДП «Бурвугілля»з позовом про стягнення заборгованості не зверталось, а заявило вимогу про визнання права на відшкодування цієї заборгованості.

Чинним законодавством не передбачено такого способу захисту майнового права, як визнання наявності права на відшкодування заборгованості за договором.

Заявлена позивачем вимога направлена на встановлення фактів, що мають юридичне значення. Проте, вимога про встановлення цивільного факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення цивільного факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог. Тому, питання про наявність заборгованості, а також про те, чи має особа право на відшкодування заборгованості, чи ні –вирішуються судом при розгляді конкретного спору між сторонами, зокрема, про стягнення боргу.

Враховуючи викладене, пред’явлені позовні вимоги не можна визнати законними та обґрунтованими, а тому в позові слід відмовити.

Судові витрати покладаються на позивача у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя

М.М. Нарольський

Дата підписання рішення: 21.11.2008 р.