ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2008 р.

№ 37/276

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів :

Бакуліної С.В.,

Рогач Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

касаційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Еко-Вугілля України”

на постанову

від 06.05.2008 року Донецького апеляційного

господарського суду

у справі

№ 37/276

господарського суду

Донецької області

за позовом

Відкритого акціонерного товариства “АрселорМіттал Кривий Ріг”

до

ТОВ “Торговий дім “Еко-Вугілля України”

про

стягнення 822,53 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача:

Федько В.С. (довіреність № 85-162юр від 20.06.2008р.)

від відповідача:

Орлов В.В. (довіреність № 4 від 21.05.2007р.)

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Донецької області (суддя Яманко В.Г.) від 28.02.2008 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду (головуючий суддя –Шевкова Т.А., судді –Діброва Г.І., Стойка О.В.) від 06.05.2008 року, у справі № 37/276 позов задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача вартість вагової недостачі продукції в сумі 882,53 грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті державного мита в сумі 102,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати ухвалені по справі судові акти, посилаючись на порушення ч.4 ст.265 ГК України, ст.526 ЦК України, приписів Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженої постановою Держабітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 року № П-6 (надалі Інструкція П-6), Правил видачі вантажів, Правил приймання вантажів до перевезення, Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000 року, Правил перевезення вантажів у вагонах відкритого типу, затверджених наказом Міністерства транспорту України №542 від 20.08.2001 року.

Відзиву на касаційну скаргу позивач не надіслав.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представника відповідача, який підтримав викладені в ній доводи, заперечення на касаційну скаргу представника позивача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ВАТ “Міттал Стіл Кривий Ріг” та ТОВ “ТД “Еко-Вугілля України” 24.02.2006 року укладено договір купівлі-продажу №723. У відповідності до п.1.1 даного договору відповідач зобов’язався передати у власність покупця вугілля АШзб(0-6) в обсязі і за цінами, зазначеними у договорі чи в додатках до нього, а позивач у справі - прийняти товар та здійснити оплату продавцю - відповідачу у справі, в порядку, передбаченому даним договором.

Згідно рішення загальних зборів акціонерів від 14.06.2007 року назва ВАТ “Міттал Стіл Кривий Ріг” змінена на ВАТ “АрселорМіттал Кривий Ріг”, яке є правонаступником всіх майнових і немайнових прав та обов’язків ВАТ “Міттал Стіл Кривий Ріг”.

Вартість 1тн вугілля узгоджена сторонами в специфікації №1 від 24.02.2006 року та ця вартість зазначена в розрахунку вагової нестачі позивача.

На виконання умов договору №723 від 24.02.2006 року відповідач повинен був поставити позивачеві антрацит АС по залізничнім накладним №№48350850, 48350892 в 2 вагонах зі станції Карахаш Донецької залізниці ВАТ ЦЗФ “Нагольчанська” на адресу ВАТ “Міттал Стіл Кривий Ріг”.

Станцією призначення Кривий Ріг-Головний Придніпровської залізниці вантаж, який прибув у справних вагонах №№66818576, 60367679 без ознак втрати, виданий без перевірки ваги вантажу, згідно до ст.52 Статуту залізниць України, про що свідчить штамп залізниці в графі 2 залізничних накладних “Відмітки про видачу вантажу”. Прибуття вантажу у справному стані свідчить про те, що доступу до вантажу у процесі перевезення не було, він не піддавався будь-якому зовнішньому фізичному впливу, отже вантаж прибув у тому стані і кількості, в якому був завантажений вантажовідправником.

Позивачем, який є одержувачем вантажу, 13.06.2006 року здійснено зважування вагонів з вантажем на автоматичних електронно-тензометричних 200 тонних вагах “Trapper DRS” №4226148 за участю представника громадськості Топузової Є.П., який діяв на підставі посвідчення №44 від 10.07.2006 року.

За результатами зважування вантажу комісією складено акт приймання продукції по кількості №277 від 11.07.2006 року, в якому комісія відобразила стан вантажу, а саме те, що вантаж прибув у справних вагонах без ознак втрати та розкрадання та встановила вагову нестачу вантажу з урахуванням норми нестачі, яка склала 3,0тн, вартість якої –822,53 грн.

Комісія зробила висновок про те, що нестача в кількості 3,0тн утворилась у місці навантаження в результаті недовантаження вантажу постачальником.

Позивачем зазначена в накладних кількість антрациту оплачена платіжним дорученням №1/12296 від 24.07.2006 року у сумі 277302,00 грн. (а.с.20), на підставі виставлених відповідачем рахунків-фактур №33 від 07.07.2006 року та №37 від 08.07.2006 року.

Оскільки у відповіді на виставлену ВАТ “Міттал Стіл Кривий Ріг” претензію відповідач зазначив про неможливість задоволення викладених в ній вимог, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з продавця за договором №723 від 24.02.2006 року, ТОВ “ТД “Еко-Вугілля України”, збитків у сумі 822,53 грн., спричинених позивачеві неналежним виконанням відповідачем його договірних зобов’язань за договором купівлі-продажу №723 від 24.02.2006 року, які виникли у зв’язку з отриманням продукції з ваговою нестачею (ст.623 Цивільного Кодексу України).

Суди, дослідивши надані у підтвердження позовних вимог докази, дійшли до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог та задовольнили їх у повному обсязі, з огляду на таке.

Відповідно до ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов’язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов’язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов’язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов’язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов’язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України зазначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає товар та зобов’язується сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов’язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст.623 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який порушив зобов’язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Статтею 193 Господарського кодексу України зазначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином, зокрема, відповідно до договору.

У відповідності до ст.224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, понесені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Сторонами в договорі №723 від 24.02.2006 року визначені особливі умови приймання продукції за кількістю. Так, визначивши в п.3.5 договору, що приймання продукції повинно здійснюватися відповідно до Інструкції П-6, сторони в договорі зазначили про те, що приймання товару по кількості здійснюється у покупця шляхом зважування під час руху на автоматичних електронно-тензометричних 200-тонних вагах “Trapper”.

Відповідно до статті 21 Закону України “Про залізничний транспорт” та ст.71 Статуту залізниць України взаємовідносини залізниці з іншими підприємствами щодо порядку і умов експлуатації залізничних під’їзних колій, подачі та забирання вагонів визначаються відповідними договорами.

Пунктом 6.1 договору №ПР/МД-2/1-03/НЮ-778 від 29.01.2003 року на експлуатацію залізничної під’їзної колії, укладеного між позивачем та ДП “Придніпровська залізниця”, передбачено, що вагони на під’їзній колії локомотивом залізниці зі станції Кривий Ріг-Головний (станції призначення Кривий Ріг-Головний) подаються на одну із колій приймально-відправочного парку станції Східна-Приймально-Відправна, яка включає станції Східна-Розвантажувальна, Східна-Сортувальна, Східна-Внутрішньозаводська.

Відповідно пункту 6.3 договору на коліях станції Східна-Приймально-Відправна здійснюється здавання і прийом вагонів у технічному і комерційному відношенні, де у відповідності з п.7 Правил видачі вантажів і статті 23 Статуту залізниць вантаж видається разом із накладною одержувачу. Після здійснення здавання вагонів подальший рух вагонів здійснюється локомотивом власника колії - позивача.

В такому порядку видача вантажу та приймання вантажу здійснюється відповідно Єдиного технологічного процесу роботи під’їзної колії позивача і станції призначення Кривий Ріг, Кривий Ріг-Головний.

З акта приймання продукції по кількості №277 від 11.07.2006 року вбачається, що зважування продукції здійснювалося в русі на автоматичних електронно-тензометричних 200 тонних вагах “Trapper DRS” №4226148, які знаходяться на під’їзній колії позивача і розташовані до пункту передачі вантажу залізницею позивачу, що обумовлює ті обставини, що переваження продукції відбувається до видачі вантажу залізницею.

Вага нетто комісією позивача визначена у відповідності до пункту 3.5 договору шляхом відрахування з ваги брутто ваги тари вагона, вказаної за трафаретом.

Доводи касаційної скарги про те, що ТОВ “ТД “Еко-Вугілля України”, не будучи вантажовідправником вугільної продукції, не може нести відповідальності за вагову нестачу продукції, оскільки завантаження продукції здійснено вантажовідправником - ВАТ ЦЗФ “Нагольчанська” м. Антрацит Луганської області, є безпідставними, оскільки: по-перше, суди встановили, що пунктом 3.5 договору №723 від 24.02.2006 року сторони передбачили, що взаємини по нестачі товару регулюються між продавцем і покупцем без участі вантажовідправника; по-друге, відповідальність перед кредитором за заподіяні збитки, які виникли у зв’язку з неналежним виконанням взятих за договором зобов’язань, несе боржник, що порушив зобов’язання, в даному випадку продавець, а не вантажовідправник, який не є учасником договору сторін. Враховуючи наведене, а також те, що саме продавець за договором є особою, яка має забезпечити передачу належної кількості товару у власність покупцю, доводи про відсутність вини відповідача у заподіянні позивачу збитків через недопоставку, суперечать положенням чинного законодавства та умовам договору сторін.

Доводи скаржника про недотримання позивачем положень Інструкції П-6 (п.п.16, 20, 25) щодо обов’язкового складання акта після отримання рахунку-фактури, що не було зроблено позивачем, колегія суддів вважає помилковим тлумаченням відповідачем приписів Інструкції П-6, оскільки остання не містить положень щодо оформлення актів приймання продукції за кількістю за участю представника виключно за умови наявності саме рахунку-фактури, а унормовує можливість виявлення невідповідності кількості фактично поставленого товару проти даних, зазначених в тому числі і у транспортних документах (в даному випадку накладних на маршрут або групу вагонів). З’ясування ж, але вже після прийняття товару за кількістю, невідповідності кількості фактично поставленого товару проти даних, зазначених у рахунку-фактурі на товар, який надається продавцем на кожну партію протягом 10 днів від дати поставки (п.5.4 договору №723 від 24.02.2006 року), не підпадає під визначення “виявлення нестачі” і не тягне за собою необхідності вдруге фіксувати актом раніше встановлений факт.

Факт відсутності в акті приймання продукції по кількості №277 від 11.07.2006 року даних щодо наявності або відсутності захисного маркування вантажу правомірно не визнано судами доказом на спростування факту отримання продукції з нестачею, оскільки відмітка станції призначення в накладних свідчить про те, що вантаж прибув та виданий відповідно статті 52 Статуту залізниць України - у справних вагонах без ознак втрати та розкрадання, та підтверджує факт відсутності доступу до вантажу при його перевезенні.

Посилання в касаційній скарзі на те, що дані накладних свідчать, що вагони були завантажені нижче бортів і до повної вмістимості, не підтверджуються матеріалами справи, а тому не свідчать про неповноту встановлених судом обставин справи, якими є дані акта про те, що недопоставлена продукція могла вміститися у завантажені вагони.

Доводи касаційної скарги про те, що умови поставки “F.C.A., станція відправлення”, згідно базисних умов поставки Інкотермс, в редакції 2000 року, які сторони передбачили в договорі, не передбачають можливості відповідальності відповідача за нестачу після передачі ним товару у розпорядження перевізника і переходу з цього моменту до позивача права власності на товар, колегія суддів не бере до уваги, оскільки незважаючи на беззаперечність здійснення відповідачем поставки товару за вищенаведеними у постанові накладними, судами не встановлено фактів втрати товару перевізником або наявності витрат перевізника, пов’язаних з товаром, тобто ризиків, які несе особа за умови переходу до неї права власності на товар. Проте, перехід права власності на товар по факту здійснення поставки сам по собі не свідчить про належне виконання продавцем зобов’язання щодо кількості обумовленого сторонами в заявці товару.

Посилання в скарзі на дані акта про переважування товару отримувачем вантажу не в тих одиницях виміру, які зазначені у залізничних накладних та передбачені нормативними актами, не є аргументом на безумовне спростування факту поставки товару з нестачею.

Беручи до уваги все наведене та вимоги чинного законодавства в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови Донецького апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст. 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ТОВ “Торговий дім “Еко-Вугілля України” на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06.05.2008 року у справі № 37/276 залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06.05.2008 року у справі № 37/276 – без змін.

Головуючий-суддя

К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

Л.Рогач