ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.06.08р.

Справа № 19/165-07

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства "Літан-Імпекс", м.Дніпропетровськ

до Закритого акціонерного товариства "Літан", м.Дніпропетровьк

про визнання недійсним пункту 3.4 договору

Суддя Петренко І.В.

При секретарі Півень А.М.

Представники:

Від позивача: не з’явився

Від відповідача: Сухов О.П. –дов. від 17.06.08р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з позовом і просить визнати недійсним пункт 3.4 договору поставки продукції №59/1 від 07.06.2004р., укладеного між позивачем та відповідачем в частині визначення строку оплати в 30-ти банківських днях.

Відповідач проти позову заперечує, вважає його необґрунтованим та просить в позові позивачеві відмовити. Крім цього відповідач посилається на пропуск позивачем строку позовної давності.

Позивач звернувся з клопотанням від 10.10.07р. та просить вжити заходи щодо забезпечення позову та накласти арешт на майно відповідача в сумі 26360,82 грн., оскільки протягом розгляд справи №19/165-07 господарським судом, ЗАТ "Літан" може в судовому чи позасудовому засіданні за договором поставки продукції №59/1 в розмірі 26360,82 грн.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.10.2007р. було відмовлено в клопотанні позивача щодо забезпечення позову по справі №19/165-07.

Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства "Літан-Імпекс" подало апеляційну скаргу на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 11.10.2007р. щодо забезпечення позову по справі №19/165-07.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 23.10.07р. провадження у справі було зупинено до розгляду апеляційної скарги Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.02.08р. касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства "Літан-Імпекс" залишено без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.11.07р. та ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 11.10.07р. по справі №19/165-07 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 24.04.08р. в порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 14.02.08р. відмовлено.

Позивач в судове засідання не з’явився.

Відповідач наполягає на розгляді справи та вважає, що позивач затягує розгляд позову, який є надуманим та необґрунтованим.

Вислухавши пояснення відповідача, розглянувши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

07.06.04р. між позивачем та відповідачем був укладений (підписаний та скріплений печатками) двохсторонній консенсуальний оплатний договір постачання продукції №59/1, згідно умов якого відповідач прийняв на себе зобов’язання поставити, а позивач прийняти та оплатити продукцію виробничо-технічного призначення (профіль короб очний REHAU 68 мм, в кількості 501 м, та профіль створочний REHAU 60 мм, в кількості 360 м) на загальну суму 17585,28 грн. з урахуванням ПДВ 20%.

Умови та термін постачання продукції сторони передбачили в п.п.2.1 Договору поставки продукції №59/1 від 07.06.04р., згідно якого постачання продукції здійснюється на умовах постачання EXW –м.Дніпропетровськ, згідно INCOTERMS-2000, протягом 60 календарних днів з дати укладення договору.

А в п.п.3.4 договору поставки продукції №59/1 від 07.06.04р. сторони узгодили умови та термін оплати продукції, а саме: встановили, що „оплата продукції, що постачається за цим договором, здійснюється отримувачем на поточний рахунок постачальника в розмірі 100% вартості поставленої продукції, на підставі виставленого рахунку, протягом 30 банківських днів з моменту отримання рахунку”.

Тобто в п.п.3.4 договору поставки продукції №59/1 від 07.06.04р. сторони на виконання ч. 2 ст.1087 ЦК України передбачили, що розрахунок за поставлену продукцію між постачальником та отримувачем здійснюватиметься в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку отримувача на поточний рахунок постачальника.

Безготівкові розрахунки здійснюються через банки в яких відкрито відповідні рахунки підприємств згідно з ч.3 ст.1088 ЦК України.

Порядок здійснення безготівкових розрахунків регулюється Цивільним кодексом України, законом та банківськими правилами (ч.3 ст.1088 ЦК України)

Правила здійснення безготівкових розрахунків встановлені численними інструкціями НБУ, які є частиною цивільного законодавства України і згідно ст..56 Закону України „Про Національний банк України” від 20.05.199р. №679-ХІV є обов’язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, банків, підприємств та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Так згідно „Інструкції про міжбанківський переказ в Україні в національній валюті”, затвердженої Постановою Правління 17.03.04р. №110 (яка була чинна на момент укладення договору). „Банківський день –позначений календарною датою проміжок часу, протягом якого виконуються технологічні операції, пов’язані з проведенням електронних розрахунків документів через систему електронних платежів”.

Аналогічне трактування терміну „Банківський день” наведено в чинній на сьогодні Інструкції НБУ від 16.08.06р. №320.

Оскільки розрахункове зобов’язання отримувача за договором поставки продукції №59/1 від 07.06.04р. опосередковує здійснення платежів у безготівковій формі і пов’язано з режимом роботи банків, в яких у постачальника та отримувача відкриті рахунки, - цілком логічно було встановити строк оплати за поставлену продукцію у банківських днях.

В господарській практиці (діловому обороті), термін "банківський день" ототожнюється з терміном "операційний день", який означає частину робочого дня банку або іншої установи - члена платіжної системи, протягом якої приймаються документи на переказ і документи на відкликання та за наявності технічної можливості здійснюється їх оброблення, передавання і виконання. При цьому тривалість операційного (банківського) дня встановлюється банком самостійно та зазначається в його внутрішніх правилах (п.п. 1.21 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05.04.2001р. № 2346-ПІ, п.п. 1.4. "Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004р. № 22.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в численних нормативно-правових актах України і, взагалі, в юриспруденції, поряд з термінами "банківський (операційний) день" широко використовуються такі терміни, як "календарний день", "робочий день", "вихідний день", "святковий день", "неробочий день". При цьому значення цих термінів - різне.

Тому, для уникнення спірних (казусних) ситуацій під час виконання договірних зобов'язань, суб'єкти господарювання, керуючись принципом вільного волевиявлення (згідно ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості) намагаються найбільш детально конкретизувати основні умови договорів, зокрема умови стосовно строку виконання зобов'язань.

Це не суперечить чинному законодавству України, оскільки згідно ч. З ст. 252 Цивільного кодексу України строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

У зв'язку з цим посилання Позивача на те, що поняття "банківські дні", застосоване в п.п. 3.4. Договору поставки продукції № 59/1 від 07.06.2004р., не відповідає вимогам закону, -є необґрунтованим.

Суд вважає, що Позивач хибно трактує положення ст. 203 Цивільного кодексу України та безпідставно посилається на ст. 215 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України, оскільки:

а) зміст правочину (Договору поставки продукції № 59/1 від 07.06.2004р. як в цілому, так і в окремих його частинах, зокрема п.п. 3.4.) не суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства;

б) особи, які вчинили правочин (ЗАТ "ЛІТАН", в особі Голови правління, та

ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС", в особі Генерального директора, що діють на підставі статутів

цих товариств) мали необхідний обсяг цивільної дієздатності;

в) волевиявлення учасників Договору поставки продукції № 59/1 від 07.06.2004р. було вільним і відповідало їх внутрішній волі: ЗАТ "ЛІТАН" і ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС" усвідомлювали, що у зв'язку з укладенням Договору поставки продукції № 59/1 від 07.06.2004р. у Сторін договору виникне господарське зобов'язання, в силу якого ЗАТ "ЛІТАН" зобов'язується протягом 60 (шестидесяти) календарних днів з моменту укладення договору поставити ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС" продукцію виробничо-технічного призначення (профіль коробочний КЕНАІІ 68 мм, в кількості 501 м, та профіль створочний КЕНАИ 60 мм, в кількості 360 м) на загальну суму 17 585,28 грн., а ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС", в свою чергу, зобов'язується прийняти та оплатити поставлену продукцію протягом ЗО (тридцяти) банківських днів з моменту отримання рахунку від ЗАТ "ЛІТАН";

г)правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, і

це, перш за все, підтверджується тим, що ЗАТ "ЛІТАН" поставило, а ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС" - прийняло передбачену договором продукцію (накладна №818870 від 21.06.2004р., виписана на ім'я Отримувача, та довіреність ТОВ ВКП

"ЛІТАН-ІМПЕКС" серії ЯЖЮ № 766774 від 21.06.2004р. на отримання від ЗАТ "ЛІТАН" товарно-матеріальних цінностей);

д) Положення п.п. 3.4. Договору відповідає (не суперечить) вимогам чинного

законодавства України в повному обсязі, а тому не може і не повинно визнаватися судом недійсним.

Господарський суд також вважає, те що під час укладення Договору поставки

продукції № 59/1 від 07.06.2004р. Сторони усвідомлювали значення терміну "банківські дні"

та однакового його трактували.

Це підтверджується тим, що в інших господарських договорах, укладених між ЗАТ "ЛІТАН" та ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС", Сторони встановлювали та обчислювали строки оплати за поставлені товари та надані послуги саме "банківськими днями".

Так, наприклад, "05" березня 2004 року між ЗАТ "ЛІТАН" та ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС" був укладений Договір поставки продукції № 29/1, згідно умов якого ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС" прийняло на себе зобов'язання поставити, а ЗАТ "ЛІТАН" - прийняти та оплатити лакофарбову продукцію на загальну суму 7 921,80 грн. (сім тисяч дев'ятсот двадцять одна гривня 80 копійок).

Тобто за цим Договором Постачальником продукції виступило ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС", а Отримувачем та платником продукції - ЗАТ "ЛІТАН".

За змістом п.п. 3.4. Договору поставки № 29/1 від 05.03.2004р. Сторони узгодили, що "оплата продукції, що постачається за цим Договором, здійснюється Отримувачем на поточний рахунок Постачальника в розмірі 100 % вартості поставленої продукції, на підставі виставленого рахунку, протягом ЗО (тридцяти) банківських днів с моменту отримання рахунку".

Термін "банківські дні" застосований і в Договорі оренди легкового автомобілю, укладеного між ЗАТ "ЛІТАН" та ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС" "28" липня 1999 року (згідно п. 5 цього Договору орендна плата перераховується Орендарем (ЗАТ "ЛІТАН") на розрахунковий рахунок Орендодавця (ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС") шляхом безготівкового перерахування коштів протягом 5 (п 'яти) банківських днів з моменту підписання Договору).

Тому посилання Позивача на те, що нібито між ЗАТ "ЛІТАН" та ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС" виникла суперечка щодо трактування терміну "банківські дні" - не відповідає дійсності.

Окрім вищевказаного, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС" не

підлягають задоволенню на підставі ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України у зв'язку зі

спливом строку позовної давності (строку, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу).

Оскільки в законі немає особливої вказівки щодо спеціального строку позовної давності до вимог про визнання недійсним оспорюваного правочину, - до таких позовних вимог застосовується передбачена ст. 257 ЦК України загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Оскільки Договір поставки продукції № 59/1 був укладений між Позивачем та Відповідачем "07" червня 2004 року, - право на пред'явлення позову стосовно визнання укладеного правочину недійсним (як в цілому, так і окремих його частин) виникло у ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС" "08" червня 2004 року.

З урахуванням положень ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності стосовно позовних вимог, що є предметом спору, сплив "07" червня 2007 року.

В свою чергу, ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання частково недійсним п.п. 3.4. Договору поставки продукції № 59/1 від 07.06.2004р., укладеного між ЗАТ "ЛІТАН" та ТОВ ВКП "ЛІТАН-ІМПЕКС" "18" вересня 2007 року, тобто після спливу строку позовної давності.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити в повному обсязі.

Судові витрати слід віднести на позивача, оскільки в позовних вимогах позивачеві відмовлено в повному об’ємі.

Керуючись ст.ст.161,165 Цивільного кодексу України, ст.ст.1,2,11,12,21,32,33,36,44,47,49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області набирає законної сили через 10 днів з дня його прийняття відповідно до ст. 85 ГПК України.

Суддя                                                                         І.В.Петренко