КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24.09.2008
№ 37/571

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової  Л.Г.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - ОСОБА_1. (паспорт)      ОСОБА_2. (довіреність № б/н від
11.07.2006 р.)

від
відповідача:     не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бі Транс"

на рішення Господарського суду м.Києва від
11.02.2008

у справі № 37/571

за позовом                               Суб"єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю
"Бі Транс"

про
стягнення 30884,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична
особи ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства
з обмеженою відповідальністю «Бі Транс» про стягнення з останнього 17254 грн.
боргу, 13113 грн. пені та 517,62 грн. 3 % річних.

Рішенням
Господарського суду м. Києва від 11.02.2008 р. позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача 17257 грн. - основного боргу, 1376,78 грн. - пені,
517,62 грн. - 3 % річних, 191,52 грн. - державного мита та 73,18 грн. - витрат
на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині в
позові відмовлено.

Часткова
відмова в задоволенні позовних вимог мотивована тим, що відповідно до Закону
України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»
розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня,
отже стягненню підлягає сума, обмежена законодавством. Крім того, суд першої
інстанції зазначив в оскаржуваному рішенні, що відповідно до ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.
Отже, нарахування позивачем пені за 289 днів є неправомірним та таким, що не відповідає
чинному законодавству.

Товариство
з обмеженою відповідальністю «Бі Транс», не погоджуючись з вказаним рішенням
подало до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій
просить вказане рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог,
прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю, а також
стягнути з позивача на користь відповідача суму держмита за подання апеляційної
скарги.

Скаргу
мотивовано тим, що позивач не надіслав на адресу відповідача документи,
визначені в п. 5.3. договору № 08/09/06-1 від 08.09.2006 р., позивач не виконав
зобов'язання поставити печатки в товарно-транспортній накладній про проходження
санітарно-епідеміологічного контролю та радіоконтролю (п. 13 заявки № 14 від
08.09.2006 р.). Крім того, на думку відповідача, додана до матеріалів справи
товарно-транспортна накладна CMR № 001362 не містить відмітки одержувача
(Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресурсна компанія»). Також відповідач
вважає, що позивач не надав транспортний засіб на місце завантаження, тому суд
повинен був при прийнятті оскаржуваного рішення врахувати положення      п. п. 6.3. та 6.7. договору № 08/09/06-1
від 08.09.2006 р. Відповідач в апеляційній скарзі посилається також на те, що
місцевий господарський суд не застосував спеціальний строк позовної давності в
один рік, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, який
застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Представник
позивача в судовому засіданні та позивач у відзиві на апеляційну скаргу
заперечували проти її доводів, просили залишити оскаржуване рішення без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання не
з'явився.

Враховуючи
те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх
учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по
розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку
рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними
матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Згідно
ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний
господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє
законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному
обсязі.

Розглянувши
доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення
представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої
інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

08.09.2006
р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бі Транс» (далі - відповідач)
та  Суб'єктом підприємницької діяльності
- фізичною особою ОСОБА_1 (далі - позивач) був укладений договір № 08/09/06-1
(далі - Договір).

Згідно
ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право
на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за
перевезення вантажу встановлену плату.

Договір
перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення
договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної,
коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами
(статутами).

Судом
першої інстанції зроблено правильний висновок, що оскільки спір між позивачем
та відповідачем виник з договору міжнародного перевезення вантажу автомобільним
транспортом, в якому відповідач виступав вантажовідправником, на спірні
правовідносини сторін поширюються положення Конвенції про договір міжнародного
дорожнього перевезення вантажів (КДПВ), що підписана в Женеві 19.05.1956 р.
СРСР приєднався до неї 01.08.1983 р. і вона стала чинною для нього з 01.06.1986
р.

На
підставі Постанови Верховної Ради України від 17.09.1992 р. «Про приєднання
України до Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів»
(Віденська конвенція) Україна приєдналася до цієї Конвенції.

У
відповідності до Закону України від 01.08.2006 р. № 57-У «Про приєднання
України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення
вантажів» Україна приєдналась до Конвенції про договір міжнародного
автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19.05.1956 р. в м. Женеві, з
застереженням.

Відповідно
до умов Договору позивач зобов'язався за винагороду організувати виконання
визначених Договором послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в
міжнародному сполученні, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити надані
позивачем послуги     (п. 1.2. Договору).

Відповідно
до п. 3.1. Договору до початку перевезення замовник (відповідач) направляє
виконавцеві (позивачу) транспортне замовлення (заявку).

Виконуючи
умови п. 3.1. Договору відповідач направив позивачу заявку № 14 від 08.11.2006
р. (далі - заявка), згідно якої позивач повинен був на замовлення відповідача
здійснити перевезення вантажу у міжнародному сполученні за маршрутом Австрія
-Україна.

Відповідно
до ст. 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів
договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної.

Як
встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, а саме:
копіями міжнародної товарно-транспортної накладної СМR № 001362 та рахунку №
291 від 09.10.2006 р., позивач здійснив міжнародне перевезення по маршруту
Австрія -Україна, як це передбачено заявкою відповідача.

Відповідно  до ч. 1 ст.
311   Господарського  кодексу
України  плата  за перевезення вантажів та виконання інших
робіт, пов'язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими
відповідно до законодавства.

Згідно
п. 1 ст. 916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу стягується
провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не
встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Позивач
та відповідач погодили, що вартість наданих послуг згідно заявки становить 2700
євро по курсу НБУ на день вивантаження автомобіля.

В
Договорі сторони узгодили, що підставою для оплати замовником послуг виконавця
є оригінал рахунку-фактури виконавця, який був виставлений в російських рублях,
доларах США, євро (в одному екземплярі) та оригінал CMR-накладної, акт
виконаних робіт (два екземпляри), виставлені в валюті рахунки (п. 5.3.).

Згідно
п. 5.4. Договору оплата послуг виконавця здійснюється протягом 5 банківських
днів з моменту отримання замовником документів, зазначених в п. 5.3. Договору.

Суд
апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції та вважає за
необхідне зазначити, що позивач виконав у повному обсязі покладені на нього
зобов'язання згідно заявки № 14 від 08.09.2006 р., а саме: ним було надано
транспортний засіб та здійснено перевезення вантажу, що підтверджується
відмітками на міжнародній товарно-транспортній накладній СМR № 001362, а також
актом здачі-прийняття робіт, рахунком фактурою
№ 291 від 09.10.2006 р. (копії зазначених документів містяться в
матеріалах справи), проте відповідач в порушення умов договору не виконав
зобов'язання належним чином, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у
розмірі 17257 грн. (2700 євро по курсу НБУ станом на день вивантаження
автомобілю).

Відповідач
стверджує в апеляційній скарзі, що не оплатив послуги, надані позивачем,
оскільки останній  не виконав умови,
передбачені п. п. 5.3., 5.4. Договору та не надіслав на його адресу документи,
перелічені в п. 5.3. Договору.

Однак,
колегія суддів встановила, що в матеріалах справи містяться докази направлення
на адресу відповідача зазначених документів: супровідний лист № 263 від
18.11.2006 р. та повідомлення про вручення даного супровідного листа та доданих
до нього документів відповідачу (аркуш справи № 106).

Відповідач
зазначає, що позивач не виконав зобов'язання, передбачене пунктом 13 заявки №
14 від 08.09.2006 р., а саме: не поставив на товарно-транспортній накладній
печатки санітарно-епідеміологічної служби та радіології.

Дослідивши
наявну в матеріалах справи копію товарно-транспортної накладної CMR № 001362,
суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що таке твердження відповідача не
відповідає дійсним обставинам справи, а на накладній CMR № 001362 наявні
печатки санітарно-епідеміологічного та радіологічного контролю.

Крім
того, на думку відповідача, позивач не виконав п. 4.2.7. Договору, відповідно
до якого останній повинен був доставити довірений замовником вантаж у вказаний
пункт призначення та видати його уповноваженій особі згідно CMR-накладної та
переданих на місці завантаження документів, оскільки на товарно-транспортній
накладній міститься відмітка не Товариства з обмеженою відповідальністю
«Ресурсна компанія», а Товариства з обмеженою відповідальністю «Скорзонера».

Суд
апеляційної інстанції вважає, що таке твердження відповідача не є правомірним з
огляду на наступне.

Дійсно,
в товарно-транспортній накладній CMR № 001362 вказано, що вантажоодержувачем є
Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресурсна компанія». Але згідно заявки
№ 14 від 08.09.2006 р. вантажоодержувачем є Товариство з обмеженою
відповідальністю «Скорзонера».

Пунктами
2.3., 3.4. Договору передбачено, що на кожне окреме перевезення оформлюється
транспортне замовлення (заявка), яке містить умови і особливості конкретного
перевезення в сукупності з умовами даного договору. Умови, прямо обумовлені в
конкретному транспортному замовленні (заявці), мають переважне право по
відношенню до умов цього договору. А отже, вантажоодержувачем є Товариство з обмеженою
відповідальністю «Скорзонера» (як і вказано в заявці № 14 від 08.09.2006 р.),
відмітка якого міститься на товарно-транспортній накладній CMR № 001362. Дана
відмітка підтверджує факт виконання позивачем своїх зобов'язань та доставки
вантажу належному вантажоодержувачу.

Згідно
ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно
до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи
вищевикладене, суд апеляційної інстанції підтверджує висновок суду першої
інстанції про те, що оскільки позивач виконав свої зобов'язання належним чином,
то з відповідача на його користь підлягає стягненню 17257 грн. основного боргу.

Розглянувши
вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних з простроченої суми, суд
апеляційної інстанції встановив наступне.

Відповідно
до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник,
який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції
за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки
відповідно до п. 15 заявки відповідач повинен був оплатити вартість послуг
перевезення протягом 5-7 банківських днів після надання оригіналів документів,
а оригінали документів були отримані відповідачем 29.11.2006 р. (відповідно до
повідомлення про вручення поштового відправлення), то позивач правомірно
нараховує 3 % річних за період з 08.12.2006 р. до 29.10.2007 р.

Суд
апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок 3 % річних, наданий позивачем і
підтверджений судом першої інстанції, вважає його обґрунтованим.

Отже, з відповідача підлягає
стягненню 517,62 грн. - 3 % річних.

Позивачем
також заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені по 0,2 % за кожен день
прострочення за 289 днів в розмірі 13113 грн. Дана позовна вимога правомірно
задоволена судом першої інстанції частково, виходячи з наступного.

Статтею
546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язань може
забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в
разі неналежного виконання зобов'язань.

Відповідно
до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові
у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно
частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є
грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного
законодавства.

Згідно
п. 6.9. Договору, якщо оплата здійснюється пізніше строків, вказаних у п. 5.4.,
то замовник повинен здійснити оплату вартості наданих виконавцем послуг, а
також сплатити пеню 0,2 % від вказаної вартості за кожен день прострочки
платежу.

Згідно
ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому
договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у
відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній,
визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Відповідно
до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», за прострочку платежу платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою
сторін (ст. 1 Закону). Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який
сплачується пеня.

За таких
обставин, враховуючи передбачений умовами договору розмір пені, який перевищує
розмір встановлений законом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про
те, що стягненню в примусовому порядку підлягає сума, обмежена законодавством.

В
силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не
передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку.

Перевіривши
розрахунок пені, зроблений судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції
погоджується з тим, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня
в розмірі 1376,78 грн. за період з 29.01.2007 р. до 29.10.2007 р.

Також, суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне зазначити наступне.

Твердження відповідача про те, що
судом першої інстанції порушено вимогу п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу
України, яким передбачений спеціальний строк позовної давності в один рік, який
застосовується до вимог про стягнення пені не відповідає дійсності, оскільки
судом нараховано пеню з урахуванням річного строку позовної давності, передбаченого           п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу
України. Перебіг строку позовної давності, як вже було зазначено судом
апеляційної інстанції, почався 08.12.2006 р., отже, строк позовної давності
сплив 08.12.2007 р.

Відповідно
до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач
в порушення зазначеної норми належним чином апеляційну скаргу не обґрунтував,
доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному
суду не навів.

За
таких обставин, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції
необхідно залишити без змін.

Керуючись
ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст.103, ст.105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бі Транс» залишити без задоволення.

Рішення
Господарського суду м. Києва від 11.02.2008 р. у справі         № 37/571 залишити без змін.

Матеріали
справи № 37/571 повернути до Господарського суду            м. Києва.

Постанова
набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого
господарського суду України протягом одного місяця з дня її прийняття.

Головуючий суддя

Судді

29.09.08 (відправлено)