ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2008 р.

Справа № 3/264

за позовом релігійної громади Української Греко-котолицької церкви "Св. Миколая" с. Вікторів (Долішній), 77100, село Вікторів (Долішній), Галицький район, Івано-Франківська область

до відповідача релігійної громада Української Автокефальної Православної Церкви, 77100, село Вікторів (Долішній), Галицький район, Івано-Франківська область

Господарський суд Івано-Франківської області у складі:

Cуддя Фрич Марія Миколаївна

При секретарі Толочко Інна Валеріївна

Представники:

Від позивача: Олексюк Олег - отець,парох, (грамота № 405 від 01.05.2007 року)

Від позивача: Медведь Василь Михайлович - представник, (довіреність від 16.05.2007 року)

Від відповідача: Свистун Анатолій Васильович - радник з правничих питань, (довіреність від 07.01.2008 року),

СУТЬ СПОРУ: визнання права на безперешкодне проведення богослужінь та релігійних обрядів в церкві Св. Миколая с. Вікторів

Розглянувши в судовому засіданні матеріали справи, з"ясувавши її фактичні обставини, суд-

ВСТАНОВИВ:

Між Позивачем, РГ УГКЦ та Відповідачем, РГ УАПЦ виник спір за право на користування культовою будівлею -церквою Св. Миколая, яка знаходиться в с. Вікторів Галицького р-ну.

Позивач пояснює, що діючи в рамках чинного законодавства України та в зв'язку з припиненням діяльності релігійної громади РПЦ в с. Вікторові в 1991р,. віруючі християни села поділилися і утворили дві релігійні громади - РГ УГКЦ, яка фактично відновилася (відродилася), бо діяла тут до 1946р. та РГ УАПЦ іна території села утворилася вперше. Дані релігійні громади утворилися і узаконили свою діяльність в селі одночасно, що підтверджується відповідними довідками про реєстрацію РГ, погодженими статутами, свідоцтвами про реєстрацію статутів, котрі додаються до матеріалів справи.

РГ РПЦ, яка діяла в селі з 1946р. по 1991р. у відповідності до вимог п.4 Постанови ВР України №988-ХІІ від 23.04.1991 року «Про введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»»(в подальшому ПВРУ №988-ХИ) не подала на державну реєстрацію погоджений статут до 01.01.1992р. і тим сами припинила своє існування в с. Вікторів. На підтвердження цього є відсутність будь-яких відомостей в сільській раді с. Вікторів про існування та діяльність релігійної громади РПЦ, або її правонаступника УПЦ МП в с. Вікторів. Довідка з сільської ради, про це, додається до матеріалів справи.

Згідно ч. 4 п.5 Роз'яснень ВАСУ №02-9/109 від 29.02.1996р. вказується, що в разі припинення діяльності релігійної громади (реорганізації ,поділ, злиття, приєднання або ліквідацією) дія договору безоплатного користування культовими будівлями стороною якого була дана громада, також припиняється відповідно до ст. 331 ЦКУ.

Доказом того, що Церква св. Миколая в с. Вікторові до переходу в державну власність належала греко-католицькій громаді є довідка з шематизму за 1935р. видана в 1991р. та ксерокопія шематизму за 1932р. Підставою вважати даний факт важливим доказом є посилання на п.9.4 Роз'яснень ВАСУ №02-9/109 від 29.02.1996р. Крім цього Рішення №186 від 15.10.1991р. облвиконкому в ч.І п.7 вказує на приналежність даної Церкви греко-католицькій громаді до переходу її у державну власність. Речовим доказом є посібник „Повчання про парастас" виданий в м. Львові в 1887р., що містить круглу печатку, котра вказує приналежність даної Церкви греко-католицькій громаді.

Вивчивши складну міжконфесійну ситуацію в с. Вікторові (долішньому), врахувавши права та інтереси РГ, як тих, яким належали ці будівлі та майно на момент їх переходу у власність держави, так і тих, що користуються Церквою в даний час, у відповідності до п.6 ПВРУ №988-ХІІ, облвиконком Рішенням, яке долучено до матеріалів справи, №186 від 15.10.1991р. у відповідності до Закону встановив правила проведення богослужінь релігійними громадами в почерговому режимі. Даним Розпорядженням в ч.2 приписано: передача даної культової будівлі православній громаді здійснюється на час будівництва своїх власних культових будівель, але на строк не більше 5 років, а в ч.4 вказується, що відмова релігійної громади від укладення договору з райвиконкомом позбавляє її права на користування культовою спорудою. Однак РГ УАПЦ не погодилась на проведення почергових богослужінь, відповідний договір не уклала, і тим самим вчинила дії, котрими обмежила права і свободу та законні інтереси РГ УГКЦ, які встановлені Законом, та ним гарантуються.

Розпорядженням представника президента України в області за №382 від 11.11.1992г. „Про врегулювання релігійної ситуації в області" наводяться факти використання культових будівель без укладених договорів, про неврегульованість міжконфесійних відносин, що шкодять будівництву незалежної України та дестабілізують життя в області, приписується релігійним громадам укласти договори на право користування культовими будівлями і обов'язок релігійної громади звільнити культову будівлю в разі не укладання нею відповідного договору, а також покладені відповідні зобов'язання на районні державні адміністрації для забезпечення і контролю виконання даних приписів. Дане розпорядження не призупинялось і не скасовувалось і діє по даний час і додається до матеріалів справи. Однак РГ УАПЦ знехтувала вимогами і цього розпорядження і відповідний договір не уклала і продовжила заперечувати на право РГ УГКЦ проводити в Церкві Св. Миколая богослужіння та релігійні обряди, чим знову обмежила права і законні інтереси та свободу РГ УГКЦ, що привело до розпалювання ворожнечі та ненависті (порушуються вимоги ст.ст. 1,2,3,4,5,17 Закону, не дотримання п.1.2 Статуту РГ УАПЦ).

Згідно п.7 ПВРУ № 988-ХІІ, зобов"язано релігійні організації, всі свої статутні та програмні положення привести у відповідність до вимог Закону. Не зважаючи на значний термін з часу опублікування даної постанови РГ УАПЦ не зробила певних кроків для приведення своїх програмних документів до вимог статті 2 Закону. В ч. 1 ст.17 Закону прямо вказується, що РО мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними організаціями. РГ УАПЦ як юридична особа знехтувала вимогами ст.ст. 5, 174,179,222 Господарського кодексу, де особливо в ст. 179 наголошується, що укладення господарського договору є обов'язком для організації, коли є пряма вказівка Закону на його укладання. Таку вказівку якраз дає ч.І ст.17 Закону, а решта статей ГКУ вказують, що організація повинна діяти так, щоб не зашкодити діяльності іншим організаціям, а якщо вже допущена шкода, то ця організація самостійно повинна відновити порушені права і компенсувати шкоду завчасно, не чекаючи звернення до суду.

17.05.2007р. обласна державна адміністрація 17.05.2007р. Розпорядженням №287 визначила порядок користування Церквою для обидвох РГ шляхом укладення окремих договорів. Відповідно до ст.4 Закону України „Про власність" державні органи зазначені в ст. 17 Закону мають право володіти користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном на свій власний розсуд, та вчиняти будь які інші дії, що не суперечать Закону. На виконання вказаного Розпорядження РГ УГКЦ 24.05.2007р. уклала окремий Договір №18 з Галицькою РДА і тим самим законно набула право на користування даною культовою будівлею, а РГ УАПЦ знову, як і в усіх попередніх випадках знехтувала вимогами даного Розпорядження, неодноразовими спробами

Галицької РДА, сільського голови на повернення діяльності РГ УАПЦ в законне русло, і відмовилася укласти окремий договір, тим самим знову порушила і обмежила права і свободи та законні інтереси ГУГКЦ.

Згідно ст.5 Закону держава захищає права і законні інтереси РО і сприяє встановленню відносин взаємної і світоглядної терпимості і поваги між громадянами, які сповідують релігію, або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх РО, бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови РО, якщо вони не суперечать діючому законодавству. РО є рівними перед

законом і встановлення будь яких переваг, або обмежень однієї РО, що до іншої не допускається.

Доказом того, що РГ УАПЦ так само як і РГ УГКЦ не є спадкоємцем або правонаступником РПЦ є відсутність підтверджуючих на це документів. А навпаки існують документи, які підтверджують одночасне утворення двох релігійних громад, котрі мають одинакові права і свободи.

РГ УГКЦ має право безперешкодно проводити в Церкві Св. Миколая богослужіння та обряди в силу:

1) Договору №18 від 24.05.2007р.

2) П.6ПВРУ№988-ХІІвід23.04.1991р;

3) Вимог п.1 ст 17 Закону;

4) Вимог Розпорядження №382 від 11.11.1992р. представника президента в області;

5) Вимог Розпорядження ОДА №287 від 17.05.2007р.

але не може проводити богослужіння в даній Церкві через неправомірні дії із сторони РГ УАПЦ.

Позивач позовні вимоги підтримує та просить:

1.визнати наявність права у РГ УГКЦ на безперешкодне проведення Богослужінь та релігійних обрядів в церкві св. Миколая с. Вікторів, та відсутність такого права у РГ УАПЦ.

2.припинити дії РГ УАПЦ, що порушують право та створюють загрозу порушення права РГ УГКЦ на безперешкодне проведення Богослужінь та релігійних обрядів в церкві св. Миколая с. Вікторів.

Представник Відповідача в судовому засіданні позов заперечив, свої доводи виклав у відзиві на позов, а саме:

06 грудня 2007 року релігійна громада УГКЦ «Святого Миколая»села Вікторів (Долішній), Галицького району, Івано-Франківської області, надалі позивач, заклав позовні вимоги до релігійної громади УАПЦ «Святого Миколая»цього ж села, надалі відповідач, про визнання права на безперешкодне проведення Богослужінь та релігійних обрядів в церкві «Святого Миколая»села Вікторів Галицького району в якій проводить Богослужіння православна громада понад 60 років.

Отже, у відповідача виникли всі підстави на звернення до господарського суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідач просить залишити позов без розгляду, оскільки позивач не вжив заходів досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 ГПК України.

Окрім того, відповідач просить в позові відмовити повністю, оскільки спростовує позовні вимоги наступним: 19 липня 2007 року позивач заклав позовні вимоги до відповідача і витребував із чужого незаконного володіння культову споруду - церкву «Святого Миколая», а також вимагав забезпечити усунення перешкод у здійсненні права користування майном громадою УГКЦ.

11 жовтня 2007 року позивач змінив позовні вимоги на вимоги, які закладені в теперішньому позові в пункті першому.

22 листопада 2007 року, розглянувши справу № 3/208 по суті, суд відмовив в позові в частині першої вимоги позовної заяви і прийняв відмову та припинив провадження в частині другої позовної вимоги.

Аналізуючи позовні вимоги відповідач вважає, що перша вимога нічим не відрізняється від вимог первинного позову , що закладені 19.07.2007 року, тобто, позивач їх лише трансформував зі

слів вимоги, - «...забезпечення усунення перешкод у здійсненні права користування церквою громадою УГКЦ», від котрої позивач відмовився, на слова вимоги теперішнього позову, -«...визнання права на безперешкодне проведення Богослужінь та релігійних обрядів в церкві»- це тільки інтерпретація словосполучень для формування закладених позовних вимог, а, отже, вони не змінили тих самих вимог, які були предметом розгляду в господарському суді (справа № 3/208 від 22.11.2007 р.) між тими самими сторонами і про той же самий предмет спору і з тих же самих підстав, які не допускаються, а тому, на підставі ст.80 ГПК України, суд повинен припинити провадження у справі.

В той же час слід зазначити, що суперечка виникла з наступного: 17 травня 2007 року за № 287 Івано-Франківською обласною державною адміністрацією видано розпорядження «Про зміну до рішення облвиконкому від 15.10.1991 року № 186 «Про повернення у власність та передачу в користування культових споруд».

Слід зазначити, що на численні протести православних громад області щодо спільного (почергового) використання храмів, рішення Івано-Франківського облвиконкому № 186 від 15 жовтня 1991 року припинено до виконання у відповідності з рішенням цього ж виконавчого органу за № 49 від 04 березня 1992 року «Про релігійну ситуацію в області». Юридичний термін припинити до виконання - це юридичний цикл завершення дії нормативно-правового акта.

Рішення (№49) не скасовувалось, не відмінялось і має юридичну силу.

Договір № 18, який укладений між позивачем та Галицькою районною державною адміністрацією на підставі розпорядження № 287 від 17.05.2007 року ОДА судом не може братися до уваги, оскільки воно констатує «Про зміну до рішення облвиконкому від 15.10.1991 року № 186...», котре не має юридичної сили. Це є суть !

Окрім того рішення № 186 вважається недіючим (рішення арбітражного суду Івано-Франківської області від 26.01.1993 р. у справі № 83/3) і не може братися за основу для прийняття іншого, аналогічного розпорядження № 287 від 17.05.2007 року облдержадміністрацією, базуючись на недіючому рішенні.

У відповідності із роз'ясненням президії ВАСУ № 02/5/35 від 26.01.2000 року із змінами, згідно № 04-5/934а від 16.08.2002 року конкретно зазначено про те, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Виходячи із цього, нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним органом офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер.

А тому відповідач стверджує, що ОДА, грубо порушив чинне законодавство, Указ Президента України від 03.10.1992 року «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади»та постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 року «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів».

Розпорядження № 287 від 17.05.2007 року не пройшло відповідної державної реєстрації в Івано-Франківському обласному управлінні юстиції як загально-нормативний правовий акт обласного органу виконавчої влади, оскільки в ньому містяться правові норми (тобто правила поведінки, користування тощо), що зачіпають соціальні, політичні, особисті та інші права і свободи й законні інтереси громадян (віруючих парафіян УАПЦ села Вікторів (Долішній) проголошені і гарантовані Конституцією та законами України, яке кардинально змінило право користування церквою «Святого Миколая», встановило новий організаційно-правовий механізм його реалізації і має міжвідомчий характер, тобто є обов'язковим для органів виконавчої влади в області та місцевого самоврядування, управління та контролю, а також організацій (релігійних), що не входять до сфери управління органу, який видав нормативно-правовий акт.

Реєструючий орган (управління юстиції) на оригіналі акта робить напис за встановленим взірцем про дату державної реєстрації і номер акта за державним реєстром та заносить його до державного реєстру.

Встановлено, що вищезазначене розпорядження № 287 не пройшло відповідної процедури дотримання порядку державної реєстрації і немає зазначених реквізитів, а, отже, - є не легітимним. Воно видано без дотримання визначених, офіційно встановлених правил (процедур), які передбачають порядок підготовки проекту, його обговорення, експертизи, затвердження тощо.

ОДА не спромоглася виконати на протязі 7 місяців постанову Кабінету Міністрів від 28.12.1992 р. № 731, зокрема, пункт 2, абзаци 1,2, якими передбачено таке:- «...своєчасно подавати на державну реєстрацію нормативно-правові акти...; переглянути видані нормативно-правові акти з

метою приведення їх у відповідність з Конституцією України та актами чинного законодавства; усунення множинності нормативних актів...».

Конституція України встановлює суворі рамки діяльності органів виконавчої влади. Так званий дозвільний тип правового регулювання встановлюється лише для органів державної влади та її посадових осіб, полягає у чіткому законодавчому визначенні їх компетенції та повноважень, забороні виходити за рамки, встановлені нормативно-правовими актами («дозволено тільки те, що прямо передбачено законом»). Такий тип правового регулювання сприяє встановленню верховенства права, запобігає свавільний, непідконтрольній та незаконній діяльності органів та посадових осіб держави, створює атмосферу суворого та безперечного додержання Конституції та законів України як неодмінну ознаку режиму законності (ст.19). Дія норм Конституції України поширюється на усі правовідносини, що виникають у державі. У разі, якщо якісь відносини не врегульовані, або не достатньо нормативно врегульовані, у своїй діяльності слід керуватися Конституцією України, чого і не дотримано ОДА.

Загально-нормативні правові акти мають прийматися відповідно до конституційних норм та виконання їх положень. Вони не повинні суперечити Конституції, у противному разі такі акти є не чинними.

Відповідно до Указу Президента України від 03.10.1992 року «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади»(493/92) з 01.01.1993 року зазначені нормативні акти підлягають обов'язковій державній реєстрації у Міністерстві юстиції чи у його відповідних органах.

Офіційне оприлюднення нормативно-правових актів здійснюється після включення їх до Єдиного державного реєстру нормативних актів із зазначенням присвоєного їм реєстраційного коду.

За загальним правилом, дія нормативного акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності.

Теорія права та існуюча в нашій державі практика набрання чинності законом або іншим нормативно-правовим актом пов'язує з настанням одного з нижченаведених фактів: після перебігу 10 днів з моменту їх офіційного оприлюднення, або (головним чином, якщо це зазначено в акті) з офіційного оприлюднення нормативно-правового акта; або в інших випадках, передбачених самим актом чи актом, який вводить його в дію.

У ст.29 Закону України «Про інформацію»говориться про те, що поширення інформації здійснюється не лише її оприлюдненням через пресу, а й безпосереднім наданням її заінтересованим громадянам, державним органам та юридичним особам.

.Конституція і закони України містять певні вимоги до рішення органів місцевого самоврядування. Згідно із ст.19 Конституції органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Отже, рішення органів місцевого самоврядування, прийняті з перевищенням їх повноважень або порушенням встановленої процедури, є незаконними.

В той же час ніколи не може набрати чинності акт до дня його опублікування. Це правило знайшло своє відображення в ч. З ст.57 Конституції України:-«Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є не чинними».

77оняття «офіційне опублікування»- це опублікування нормативного акта в офіційних друкованих виданнях. В даному випадку - розпорядження № 287 від 17.05.2007 року ОДА - в заснованих нею у відповідних засобах масової інформації області.

Отже, вищенаведеними законодавчими та нормативними приписами ОДА не керувалася.

Тому, згідно вищезазначених Указу Президента України та положення КМ України - це розпорядження повинно було бути зареєстровано в Івано-Франківському обласному управлінні юстиції та офіційно оприлюднене. Тільки після цього воно набуває юридичної сили. А, оскільки, таке немало місце, то розпорядження є не легітимним.

Наступне, розпорядженням № 287 церква передана у спільне (почергове) користування двом конфесіям - православній і греко-католицькій за окремо укладеними договорами, що підтверджується графіком Богослужіння у церкві «Святого Миколая», котрий є невід'ємною частиною Договору №18 без згоди на те православних віруючих села, котрі користуються церквою на підставі Типової Умови та в подальшому пролонгованих договорів на право користування церквою чим грубо порушено релігійне законодавство і канонічне право.

Окрім того цей договір № 18 не може бути легітимним, оскільки він укладений з РДА на балансі котрої церква «Святого Миколая»с.Вікторів, культове майно - рухоме і нерухоме, не перебуває, він також підписаний зі сторони позивача особою повноваження котрої не підтверджено на вчинення таких дій, а, отже, грубо порушено ч.2 ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»та цивільного законодавства України, оскільки договір вважається укладеним тоді, коли між сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах. В іншому випадку він вважається не укладеним. Це є друга основна суть.

Договір № 18 абсолютно не відповідає типовій стандартизації, яку заклав у постанові КМ України від 29.10.2003 року за № 1699, по-перше: в ньому не зазначено, в якому населеному пункті він укладений, якого числа, місяця та року ? В ньому не відображено про сам факт користування церквою, на яких засадах (безкоштовно, чи з оплатою), на який строк (визначений /строковий/ чи на не визначений /безстроковий/), як того вимагає нормативний акт. В Договорі № 18 відсутнє посилання на орган реєстрації, дату і реєстраційний номер релігійної громади УГКЦ с. Вікторів (Долішній).

Конституція України встановлює суворі рамки діяльності органів виконавчої влади. Так званий дозвільний тип правового регулювання встановлюється лише для органів державної влади та її посадових осіб, полягає у чіткому законодавчому визначенні їх компетенції та повноважень, забороні виходити за рамки, встановлені нормативно-правовими актами («дозволено тільки те, що прямо передбачено законом»). Такий тип правового регулювання сприяє встановленню верховенства права, запобігає свавільний, непідконтрольній та незаконній діяльності органів та посадових осіб держави, створює атмосферу суворого та безперечного додержання Конституції та законів України як неодмінну ознаку режиму законності (ст.19). Дія норм Конституції України поширюється на усі правовідносини, що виникають у державі. У разі, якщо якісь відносини не врегульовані, або не достатньо нормативно врегульовані, у своїй діяльності слід керуватися Конституцією України, чого і не дотримано ОДА.

Загально-нормативні правові акти мають прийматися відповідно до конституційних норм та виконання їх положень. Вони не повинні суперечити Конституції, у противному разі такі акти є не чинними.

Відповідно до Указу Президента України від 03.10.1992 року «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади»(493/92) з 01.01.1993 року зазначені нормативні акти підлягають обов'язковій державній реєстрації у Міністерстві юстиції чи у його відповідних органах.

Офіційне оприлюднення нормативно-правових актів здійснюється після включення їх до Єдиного державного реєстру нормативних актів із зазначенням присвоєного їм реєстраційного коду.

За загальним правилом, дія нормативного акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності.

Теорія права та існуюча в нашій державі практика набрання чинності законом або іншим нормативно-правовим актом пов'язує з настанням одного з нижченаведених фактів: після перебігу 10 днів з моменту їх офіційного оприлюднення, або (головним чином, якщо це зазначено в акті) з офіційного оприлюднення нормативно-правового акта; або в інших випадках, передбачених самим актом чи актом, який вводить його в дію.

У ст.29 Закону України «Про інформацію»говориться про те, що поширення інформації здійснюється не лише її оприлюдненням через пресу, а й безпосереднім наданням її заінтересованим громадянам, державним органам та юридичним особам.

конституція і закони України містять певні вимоги до рішення органів місцевого самоврядування. Згідно із ст.19 Конституції органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Отже, рішення органів місцевого самоврядування, прийняті з перевищенням їх повноважень або порушенням встановленої процедури, є незаконними.

В той же час ніколи не може набрати чинності акт до дня його опублікування. Це правило знайшло своє відображення в ч. З ст.57 Конституції України:-«Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є не чинними».

Лоняття «офіційне опублікування»- це опублікування нормативного акта в офіційних друкованих виданнях. В даному випадку - розпорядження № 287 від 17.05.2007 року ОДА - в заснованих нею у відповідних засобах масової інформації області.

Отже, вищенаведеними законодавчими та нормативними приписами ОДА не керувалася.

Тому, згідно вищезазначених Указу Президента України та положення КМ України - це розпорядження повинно було бути зареєстровано в Івано-Франківському обласному управлінні юстиції та офіційно оприлюднене. Тільки після цього воно набуває юридичної сили. А, оскільки, таке немало місце, то розпорядження є не легітимним.

Наступне, розпорядженням № 287 церква передана у спільне (почергове) користування двом конфесіям - православній і греко-католицькій за окремо укладеними договорами, що підтверджується графіком Богослужіння у церкві «Святого Миколая», котрий є невід'ємною частиною Договору №18 без згоди на те православних віруючих села, котрі користуються церквою на підставі Типової Умови та в подальшому пролонгованих договорів на право користування церквою чим грубо порушено релігійне законодавство і канонічне право.

Окрім того цей договір № 18 не може бути легітимним, оскільки він укладений з РДА на балансі котрої церква «Святого Миколая»с.Вікторів, культове майно - рухоме і нерухоме, не перебуває, він також підписаний зі сторони позивача особою повноваження котрої не підтверджено на вчинення таких дій, а, отже, грубо порушено ч.2 ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»та цивільного законодавства України, оскільки договір вважається укладеним тоді, коли між сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах. В іншому випадку він вважається не укладеним. Це є друга основна суть.

Договір № 18 абсолютно не відповідає типовій стандартизації, яку заклав у постанові КМ України від 29.10.2003 року за № 1699, по-перше: в ньому не зазначено, в якому населеному пункті він укладений, якого числа, місяця та року ? В ньому не відображено про сам факт користування церквою, на яких засадах (безкоштовно, чи з оплатою), на який строк (визначений /строковий/ чи на не визначений /безстроковий/), як того вимагає нормативний акт. В Договорі № 18 відсутнє посилання на орган реєстрації, дату і реєстраційний номер релігійної громади УГКЦ с. Вікторів (Долішній).

Переходячи до предмету Договору № 18, то в цьому випадку райдержадміністрація не передала, а релігійна громада УГКЦ не прийняла у безоплатне користування культову будівлю -церкву «Святого Миколая»та інше майно, що є державною власністю. В предметі Договору № 18 не визначені, відповідно до передатного балансу, склад і вартість майна державної організації на дату проведення інвентаризації (якої, взагалі, не було).

Щодо умов передачі майна, то набуття права користування майном виникає з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі майна, який є невід'ємною частиною цього Договору № 18, а цього, в ньому, зовсім, не передбачено.

Акт приймання-передачі від 24.05.2007 року не може братися судом до уваги, оскільки він не має юридичної сили з причини неповноважності комісії з приймання та передачі церкви та майна, адже комісія діяла за відсутності голови комісії і про це в акті зазначено.

В акті також не має переліку найменування майна, його інвентарного номера, балансова та залишкова вартість. Отже, акт приймання-передачі є не прийнятним з вище перелічених причин.

Окрім того, в наведеному Договорі № 18 зобов'язання позивача по утриманню майна належним чином не обумовлені. Так, приймаючи майно в спільне (почергове) користування, позивач не забезпечує охорону та зберігання культової споруди і майна, не несе витрати пов'язані з користуванням спорудою (по державному страхуванню, охороні, опаленню, оплаті податків). Але для спільного використання майна така регламентація обов'язків позивача, як одного із користувачів майна є недостатньою, оскільки не передбачено в якій пропорції, за якими механізмами, в якій частині, чи в якому проміжку часу він несе відповідальність за державне майно по його збереженню та утриманню. Звертає на себе увагу ще і такий факт, що встановлення часу проведення Богослужінь встановлено не самостійно між позивачем та відповідачем.

В графіку передбачено використання приміщення церкви тільки один раз в неділю та святкові дні. Подальше використання церкви не обумовлено, що допускає множинне тлумачення такого графіку (чи то сторони не прийшли до згоди щодо наступного періоду, чи то графіком встановлено період, який повинен повторюватися. Але в цьому випадку необхідно було про це спеціально обумовити).

Тому, виходячи з вищенаведеного відповідач вважає, що Договір № 18 є недійсним, оскільки стаття 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»передбачає, що культова будівля і майно, що є державною власністю, можуть передаватися у спільне (почергове) користування двом і більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. Можливі різні способи використання культового майна (в т.ч. і будівлі), проте такий спосіб, як спільне (почергове) використання можливе тільки при наявності волі двох громад. Такий висновок доводиться ще і тим, що в законодавстві тільки цей спосіб обумовлено окремо і вказано умови його впровадження (згода громад). Без згоди громад слово «...спільне (почергове)...»втрачає своє значення в правовому документі, що в практиці застосування нормативного акту не допускається. Таким чином, наведену норму права слід розуміти, що в випадку відсутності згоди громад на спільне (почергове) користування культової будівлі - власник (держава) встановлює порядок використання культової будівлі окрім способу спільного (почергового) Богослужіння. В спірному випадку встановлено спільне (почергове) користування церквою, що підтверджується графіком почерговості Богослужінь, який є невід'ємною частиною Договору № 18 користування культовою спорудою без письмової згоди на це громад, що протирічить змісту статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

У відповідності зі ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»відповідач використовує церкву і культове майно на умовах безстрокової Типової умови та інших пролонгованих договорів, які були укладені з ним на початку 1950-х, пролонгованих 60-70-80-х років, і викрадені з установчими документами, про що зафіксовано в прокуратурі Галицького району та міліції. Тому відповідач просить суд витребувати зазначену Типову умову та інші договори з відділу у справах релігій Івано-Франківської ОДА., котрі зберігаються в кабінеті начальника відділу у справах релігій ОДА, оскільки такі договори в обл. архіві не зберігаються.

Згідно цієї Типової умови та інших договорів чинним законодавством не передбачений обов'язок правочинного користувача - відповідача, як універсального правонаступника Російської Православної Церкви, надавати право (давати згоду) для спільного (почергового) користування іншим юридичним особам за окремими укладеними договорами. Ці договори укладені на безкоштовне та безстрокове користування церквою «Святого Миколая», не розривалися і не скасовувалися. Відповідач є єдиним користувачем спірної церкви до введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». Він же не тільки користується культовим майном, але й утримує його та сплачує до бюджету відповідні платежі. Умови використання спірного культового майна позивачем належним чином не змінений Відповідно до Типової умови та інших договорів власник-держава передала відповідачу майно в одноособове користування, за що він несе відповідальність.

Згідно чинного законодавства, договори про передачу в безоплатне користування релігійним громадам майнових споруд і культового майна ( в тому числі й безстрокові), укладені до введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», можуть бути розірвані або припинені лише відповідно до підстав, передбачених Цивільним кодексом України.

Зазначені договори укладаються від імені релігійної громади і підписуються її представниками.

Такий же порядок діяв до введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації (статті 28-32 Положення про релігійні об'єднання в Українській РСР, затвердженого Указом Президії Верховної Ради від 01.11.1976 року, з наступними змінами і доповненнями).

Згідно пункту 4 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»в дію в цій нормі зазначено про те, що права релігійних громад, які в установленому порядку користувалися культовими будівлями і майном до введення в дію Закону, зберігаються і після одержання ними правоздатності юридичної особи. Права громад щодо володіння і користування цими будівлями і майном зберігаються також за їх правонаступниками, тобто за правочинним користувачем - відповідачем, який добросовісно заволодів культовою спорудою на підставі Типової умови та інших договорів з його власником-державою і продовжує відкрито, безперервно володіти церквою «Святого Миколая»протягом 60 років. А відповідно до цього набуває права власності за набувальною давністю на церкву, згідно статті 344 Цивільного кодексу України.

колишні віруючі РПЦ с. Вікторів (Долішній) трансформувалися в релігійну громаду в УАПЦ, яка набула статусу юридичної особи 15.10.1991 р. за рішенням № 185.

Відповідачу була видана довідка № 699 про реєстрацію релігійного об'єднання УАПЦ села Вікторів (Долішній), Галицького району, Івано-Франківської області згідно рішення Івано-Франківського облвиконкому від 19.02.1991 р. № 22.

Відповідач продовжував свою віросповідну діяльність в тому ж селі, проводив Богослужіння в тому ж храмі, з тією ж парафією, та виконавчим комітетом. Як об'єднання віруючих громадян УАПЦ воно сповідувало і сповідує свою віру у конституційних рамках своєї держави, було і є головною ланкою церковної ієрархії.

Отже, передача прав і обов'язків при зміні організаційно-правової форми (зміна назви релігійної громади села Вікторів (Долішній) з РПЦ на УАПЦ, але аж ніяк не зміна православного віросповідання та віровизнання) перейшли до релігійної громади УАПЦ на підставі універсального правонаступництва, як правочинного користувача із збереженням набутих прав і обов'язків, тобто відбувся на той час загально-масовий (тотальний) перехід православних віруючих села у підлеглість до іншого релігійного управлінського центру - УАПЦ. А тому, вихід групи віруючих (за своїм внутрішнім переконанням чи з власної ініиіативи або за особистим рішенням) з православної громади с. Вікторів (Долішній) і утворення нової релігійної громади в селі - УГКЦ, не тягне за собою припинення громади УАПЦ, як релігійного об'єднання, оскільки тут не відбулося поділу в передачі ні прав, ні обов'язків, не складався ні передавальний, ні розподільний акт (баланс) про такий поділ.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»: -«...держава визнає право релігійної громади на її підпорядкованість у канонічних, організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підпорядкованості. Тому зміна підпорядкованості релігійною громадою або перехід її у іншу віросповідну (конфесійну) приналежність не може тягти за собою втрату прав і зобов 'язань цієї громади за усіма угодами, що були раніше укладені нею». Це стосується православної релігійної громади села Вікторів (Долішній), яка змінила свою підпорядкованість РПЦ і перейшла в іншу конфесійну приналежність до УАПЦ.

Універсальне правонаступництво і перехід його прав і обов'язків до релігійного об'єднання УАПЦ с. Вікторів (Долішній), випливає з самого законодавства та інших документів а, саме:

1). З гарантійного листа виконкому Галицької райради н/д від 05.01.1991 р. за № 1-29/9, яким

голова виконкому В Крук, при реєстрації громади УАПЦ в с. Вікторів (Долішній) гарантує

передачу їй культової споруди «Святого Миколая»;

2). З рішення загальних зборів громадян с. Вікторів від 09.03.1991 р. «Про врегулювання

міжконфесійних відносин в с. Вікторів»було вирішено, що в церкві «Святого Миколая

Богослужіння проводить громада УАПЦ, а в церкві «Святої Покрови»- громада УГКЦ.

3). З рішення виконкому Галицької ради н/д від 06.04.1991 р. за № 64 про передачу в

користування культових споруд в с. Вікторів, зокрема, церкву «Святого Миколая»- релігійній

громаді УАПЦ, а церкву «Святої Покрови»- релігійній громаді УГКЦ.

4). з довідки № 453 від 06.03.1991 р. про реєстрацію релігійного об'єднання УАПЦ від 19.02.1991

року № 22;

5). з протоколу зборів громади УАПЦ від 30.06.1991 року;

6). з свідоцтва про реєстрацію статуту релігійної громади УАПЦ с. Вікторів (Долішній) від

15.10.1991 року№ 185;

7). з довідки про внесення парафії УАПЦ с. Вікторів (Долішній) в Єдиний Державний реєстр;

8). з Типової Умови (початок 1950-х) та інших пролонгованих договорів про передачу молитовного будинку укладеного між Галицьким райвиконкомом та православним об'єднанням с. Вікторів.

Отже, церква була передана православній громаді ще до прийняття Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»на підставі Закону України від 7.12.1990 р. «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», згідно з яким суб'єктами права комунальної власності визнавались сільські, селищні, міські та районні ради.

Передане у встановленому законодавством порядку до прийняття Конституції України державою майно до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць (які на той час існували) або набуте ними на інших законних підставах автоматично визнається комунальною власністю відповідних територіальних громад. Прийняття спеціальних рішень про віднесення такого майна до комунальної власності не вимагалося, як і не вимагалося прийняття рішення про відчуження майна, яке було передане до комунальної власності, але до прийняття Конституції відчужене у встановленому порядку.

На сьогодні Конституція і закони України містять певні вимоги до рішень органів місцевого самоврядування. Згідно із ст.19 Конституції органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, передбачений ними.

/конституція, Закон "Про місцеве самоврядування в Україні" не надають ніяким органам (за винятком судових) права на скасування рішень органів місцевого самоврядування. Однак, такого судового рішення щодо скасування рішення загальних зборів громадян с. Вікторів від 09.03.1991 р. «Про врегулювання міжконфесійних відносин в с. Вікторів», рішення виконкому Галицької ради н/д від 06.04.1991 р. за № 64 про передачу в користування культових споруд в с. Вікторів на сьогодні не було, а тому відповідач на законних підставах одноособово користується цервою.

За 60 років користування церквою, відповідач вніс значні кошти на утримання церкви в належному стані. Відповідно до ст.ст. 17,18 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»позивач є власником придбаного та створеного рухомого і нерухомого майна та коштів і є їх єдиним розпорядником (ст.29 Закону України «Про власність»).

Відповідач згоди на спільне (почергове) користування спірною культовою спорудою «Святого Миколая»не давав.

За загальними правилами, неправомірні дії - це дії, які порушують положення законів, інших нормативних актів та принципи права.

Відповідач вважає, що має право одноособово використовувати культове майна і не несе жодних зобов'язань перед позивачем оскільки у відповідних договірних відносинах з ним не перебував і не перебуває. Отже, позовні вимоги позивача є безпідставними.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін та враховуючи вимоги діючого законодавства, дійшов в спірному випадку наступних висновків:

-основна вимога позовної заяви - це визнання права за РГ УГКЦ на безперешкодне проведення Богослужінь та релігійних обрядів в церкві св.Миколая с.Вікторів та відсутність такого права у РГ УАПЦ.

Відповідно до п.1 ст.13 Цивільного кодексу - цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В випадку порушення такого права особа вправі звернутися до суду за захистом свого права в спосіб, встановлений ст.16 Цивільного кодексуУкраїни. Стаття 21 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачає, що Богослужіння, релігійні обряди, церемонії та процесії безперешкодно проводяться в культових будівлях і на прилеглій території і т.д. Наведена норма права вказує тільки на те, що Богослужіння в культових спорудах проводиться безперешкодно. Хто саме може здійснювати право безперешкодного здійснення Богослужінь в конкретному храмі залежить від того, як власник-держава розпорядиться культовим майном. Абзац 2 ст.17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачає, що культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Культова будівля і майно, що є державною власністю, можуть передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. За відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору.

Таким чином, право безперешкодного проведення Богослужінь в церкві св.Миколая в с.Вікторів може виникнути тільки за умови передачі церкви певній громаді в одноособове користування. Проте, в спірному випадку такі обставини суду не доведено. Позивач, в обгрунтування своїх вимог, посилається на договір № 18 б/дати про користування церквою Святого Миколая в с.Вікторів /Долішній/ Галицького району, п.1.1 якого передбачає передачу церкви у користування позивачу згідно графіку, що є невід"емною частиною договору. Таким чином, відповідно до договору позивачу передана церква не для безперешкодного проведення Богослужінь взагалі, а для проведення Богослужінь на умовах договору № 18.

Аналогічно у суду немає підстав для визнання відсутності права на безперешкодне проведення Богослужінь та релігійних обрядів у РГ УАПЦ - оскільки :

по-перше: такий спосіб захисту порушеного права не випливає із ст.16 Цивільного кодексу.

по-друге: право /чи відсутність права/ на безперешкодне проведення Богослужінь в даному спорі зв"язано з конкретною культовою спорудою - порядок використання якої є в компетенції відповідних державних органів, а тому суд не вправі вирішувати: кому безперешкодно використовувавти церкву, а кому ні.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.5,17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", ст. 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання повного рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя М.М.Фрич

рішення підписане 19.02.2208 року