ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22.01.08 р.                     Справа № 40/70Т

за позовом: Державного комітету України з державного матеріального резерву м. Київ

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства “Авторадіатор”, м. Маріуполь

про повернення самовільно відчуженних матеріальних цінностей мобілізаціного резерву та стягнення штрафних санкцій в сумі 2 473 644 грн. 52 коп.

Суддя Азарова З. П.

При секретарі судового засідання: Розум А.С.

За участю представників сторін :

Від позивача – не з”явився

Від відповідача – Федотова О.В. - юрисконсульт

Від прокуратури – Лисенко С.І.- нач. відділу

СУТЬ СПРАВИ:

В судовому засіданні 18.12.2007 року оголошена перерва для надання додаткових доказів.

В судовому засіданні 16.01.2008 року оголошена перерва для оголошення рішення.

До господарського суду м. Києва звернувся Державний комітет України з державного матеріального резерву м. Київ з позовом до Відкритого акціонерного товариства “Авторадіатор”, м. Маріуполь про повернення самовільно відчужених матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та стягнення штрафних санкцій в сумі 2 473 644 грн. 52 коп.

В обґрунтування позову позивач посилається на номенклатуру накопичення, акт перевірки КРД від 07.11.2006 року.

Відповідач надав відзив, в якому позов не визнав, оскільки договір на збереження матеріальних цінностей держрезерву не укладався. Номенклатура накопичення, на яку посилається позивач, не надавалася відповідачу, оскільки реєстрація відкритого акціонерного товариства “Авторадіатор” здійснена 25.09.1995 року.

На вимогу суду позивачем надана копія відомості накопичення на Жданівському радіаторному заводі, яка затверджена наказом Міністерства промисловості СРСР від 23.11.1987 року, та річний звіт по формі Ф-12 ВАТ “Авторадіатор” за 1999 року.

Відповідач надав додаткові пояснення, з яких вбачається, що відповідач вважає недоказаним факт закладення продукції до матеріального резерву.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 06.06.2007 року справу направлено до господарського суду Донецької області для розгляду справи по суті.

Ухвалою від 27.07.2007 року господарським судом Донецької області справа прийнята до провадження і від позивача витребувані докази передачі Державним комітетом України з державного матеріального резерву відповідачу матеріальних цінностей до мобілізаційного резерву з визначеним строку їх зберігання.

Відповідач вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для стягнення штрафних санкцій та позов не визнав з підстав, вказаних у поясненнях, наданих суду.

05.09.2007 року згідно ст. 29 Господарського процесуального кодексу України до суду надійшло повідомлення заступника прокурора Донецької області про вступ до участі у справі для захисту інтересів держави в особі Державного комітету України з державного матеріального резерву.

Позивач надав додаткові пояснення та заперечення на пояснення відповідача.

Сторони заявили клопотання про продовження строку вирішення спору і в судовому засіданні 18.12.2007 року була оголошена перерва для надання додаткових доказів.

В судовому засіданні 16.01.2008 року позивач надав витребувані докази та усно пояснив, що він змінив підстави позову, про що направлена заява. Проте, на день розгляду справи заява від позивача не надходила, тому справа повинна розглядатися за позовною заявою від 03.01.2007 року, яка була направлена до господарського суду міста Києва без будь-яких змін. 16.01.2008 року розгляд справи був закінчений і для оголошення рішення судом оголошена перерва. Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України після закінчення розгляду справи оголошується прийняте рішення.

Розглянувши матеріали справи, додатково надані докази, господарський суд встановив, що підставою позовних вимог Держкомрезерву України є акт перевірки від 07.11.2006 року, згідно з яким представником контрольно-ревізійного відділу Східного регіону контрольно-ревізійного департаменту Держкомрезерву України була здійснена позапланова перевірка наявності якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей матеріального резерву, які знаходилися на відповідальному зберіганні на ВАТ “Авторадіатор”, м. Маріуполь. В результаті перевірки було встановлено, що накопичення матеріальних цінностей матеріального резерву проведено відповідно до затвердженої номенклатури Постановою Ради Міністрів СРСР від 10.07.1987 року №780-185. За період, що перевірявся (з 21.10 по 07.11.2006 року) відпуск матеріальних цінностей згідно з Постановою (розпорядженням) Кабінету Міністрів України не проводився, розбронювання матеріальних цінностей не проводилось, заміна матеріальних цінностей матеріального резерву у зв’язку з закінченням їх терміну зберігання також не проводилось, виявлено самовільне відчуження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву. На підставі вказаного акту позивач нарахував штраф у розмірі 20 % в сумі 1046971 грн. 60 коп. за порушення умов зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, невиконання розпорядження Держкомрезерву України щодо відвантаження товарно-матеріальних цінностей згідно нарядам Комітету, незабезпечення охорони державного майна. Крім того, нарахований штраф в сумі 1394840 грн. 00 коп. та пеня в сумі 31832 грн. 92 коп. за незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву, самовільне їх відчуження. Вказані санкції нараховані відповідно до Закону України “Про державний матеріальний резерв” від 24.01.1997 року №51/97-ВР.

При зверненні з позовом позивач послався на Номенклатуру накопичення матеріальних цінностей, затверджену Постановою Ради Міністрів СРСР №780-185 від 10.07.1987 року. Однак, її не представив у зв’язку з тим, що вона є документом з грифом “таємно”, тому надав копії відомостей накопичення, затверджених наказом Міністерства автомобільної Промисловості СРСР від 23.11.1987 №076 та річний звіт відповідача по формі Ф-12 за 1999 рік. Позивач послався на правонаступництво зобов’язань СРСР, тому вважає, що відповідач зобов’язаний був зберігати мобілізаційний резерв, закладений у 1987 році. Додатково послався на Постанову Кабінета Міністрів України від 24.03.2004 року №361 “Деякі питання фінансування Програми забезпечення житлом військовослужбовців, звільнених у запас або відставку”.

Проте, згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Судовими доказами слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного розгляду справи.

Згідно з п.4 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 33,34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач посилається на номенклатуру накопичення матеріальних цінностей, затвердженої Постановою Ради Міністрів СРСР №780-185 від 10.07.1987 року, але в матеріалах справи є наявною відомість матеріальних цінностей, які підлягають накопиченню до мобрезерву на Жданівському радіаторному заводі, (додаток до наказу Міністерства автомобільної промисловості №076 від 23.11.1987 року). Крім того, позивач посилається на Закон України “Про державний матеріальний резерв”. Проте, вказаний Закон набув дії згідно Постанови Верховної Ради України №52/97-ВР від 24.01.1997 року. Цей Закон визначає загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поповнення) запасів державного матеріального резерву і регулює відносини в цій сфері. Позивач не довів, що після набрання чинності Закону він здійснив будь-які дії щодо розміщення матеріальних цінностей відповідно до умов Закону.

Згідно до п. 1,2 ст. 11 Закону України “Про державний матеріальний резерв”запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах.

Відповідач не є спеціалізованим підприємством, для якого відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву є обов’язковим, тобто не є його основною уставною діяльністю.

Статтею 11 Закону України “Про державний матеріальний резерв закріплено, що для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи та організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності) відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов'язковим, якщо це не завдає їм збитків.

Пунктом 7 Постанови КМУ від 12.04.02р. за № 532 “Про Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву передбачено, що відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

З огляду на матеріали справи вбачається, що Держкомрезервом з відповідачем не був укладений будь-який договір на відповідальне зберігання матеріальних цінностей, акт прийому-передачі цих цінностей не складався. Вказаний факт підтверджений актом перевірки від 07.11.2006 року.

Листом №11-788 від 13.11.2001 року відповідач звернувся до позивача про вирішення питання щодо належності матеріальних цінностей, однак відповіді не було отримано. Позивач не вирішив питання щодо зберігання ресурсів відповідачем згідно умов Закону України “Про державний матеріальний резерв”, але на підставі проведеної перевірки позивачем нарахований штраф за незабезпечення умов зберігання матеріальних цінностей та невиконання розпорядження Держкомрезерву України щодо відвантаження матеріальних цінностей згідно нарядів Комітету. Однак, з акту перевірки не підтверджені вказані порушення і тому штраф нарахований необґрунтовано.

Щодо стягнення штрафу за самовільне відчуження матеріальних цінностей, то стаття 14 Закону України “Про державний матеріальний резерв” передбачає відповідальність за операції з матеріальними цінностями державного резерву, а саме пунктом 10 вказаної статті передбачена відповідальність за незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву юридичних осіб, на відповідальному зберіганні яких перебувають ці цінності. З розділу 4 акту перевірки від 07.11.2006 року вбачається, що перевіркою встановлено самовільне використання відповідачем сталі листової, прокату латунного, припоїв та труб. Кількість їх визначена виходячи з обліку комітету. Проте, як вказано вище в рішенні, позивач не довів факт передачі-прийняття продукції на зберігання, її кількість, умови та строк зберігання.

Посилання позивача на номенклатуру накопичення, затверджену Постановою Ради Міністрів СРСР від 10.07.1987 року, якою і до відповідача було доведено відповідне мобілізаційне завдання судом не приймається, оскільки відповідно до Положення про мобілізаційний резерв, затвердженого Постановою ЦК КПСС та Ради Міністрів СРСР від 29.09.1969 р. №780-275, що діяло на момент укладання мобілізаційного завдання, був встановлений порядок проведення розміщення мобілізаційного резерву.

Постановою Кабінету Міністрів України №1129 від 08.10.1997 року був затверджений Порядок формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, пунктом 10 якого передбачено, що матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акту про їх прийняття, розміщення на місці постійного зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обігу. Отже, документом, що підтверджує закладення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву є акт. Номенклатура накопичення або відомість є державним замовленням, а не доказом передачі-прийняття матеріальних цінностей в асортименті та кількості і не може свідчити про фактичне прийняття матеріальних цінностей до мобрезерву.

Позивач посилається на ухвалу господарського суду м. Києва від 03.06.2004 року по справі №11/571, якою встановлений факт і згідно статті 35 Господарського процесуального кодексу України не потребує доказування. Однак, вказана ухвала не містить перелік та кількість матеріальних цінностей, закладених в резерв. Цією ухвалою припинено провадження у справі у зв’язку з тим, що 01.06.2004 року. Держкомрезервом України, ДП “Укрконверсбуд” та ВАТ “Авторадіатор” був укладений договір №юр-152/2004 про відступ права вимоги. За цим договором позивач передав право вимагати від відповідача здійснити поставку сталі листової конструкційної в кількості 274,46 тон, труб тонкостінних свертних в кількості 0,8 тис. м., припою олов”яно-свинцового в кількості 24,562 тони, прокату мідного в кількості 94,985 тон, прокату латунного в кількості 95,268 тон на загальну суму 1 681 590 грн. 00 коп., або сплати вказаної суми ДП “Укрконверсбуд”.

Не приймаються посилання позивача на Постанову Кабінету Міністрів України №361 від 24.03.2004 року, якою він вважає, що встановлений обов’язок відповідача по зберіганню матеріальних цінностей державного резерву. До вказаної Постанови затверджений перелік підприємств, які беруть в експерименті з використання для будівництва та придбання житла для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, сум заборгованості, що утворилася у підприємстві, які здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Але, у вказаному переліку є ВАТ “Авторадіатор”, м. Маріуполь і визначена сума 1681590 грн. Проте, визначена сума була погашена за мировою угодою від 01.06.2004 року. Крім того, у вказаній Постанові відсутні будь-які посилання на асортимент та кількість матеріальних цінностей, які повинні зберігатися як державний резерв. В Постанові була визначена тільки сума заборгованості.

Позивач посилається на Закон України “Про державний матеріальний резерв”. Виходячи з вказаного Закону та вищеназваної Постанови позивач мав зобов’язання укласти договір на зберігання з визначенням кількості матеріальних цінностей, його асортименту та строків зберігання. Стаття 5 вказаного Закону передбачає затвердження номенклатури матеріальних цінностей державного резерву і норми їх накопичення Кабінетом Міністрів України. Згідно до статті 7 вказаного Закону фінансування операцій, пов’язаних з накопиченням, освіженням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Позивач не довів виконання вимог цього Закону.

Враховуючи, що відповідно до вимог чинного законодавства документом, що підтверджує закладку матеріальних цінностей до мобрезерву є відповідний акт за формою №1 і позивачем він не наданий, то факт закладення у встановленої кількості матеріальних цінностей на відповідальне зберігання та їх самовільне використання відповідачем не доведений. Письмовий договір на відповідальне зберігання позивачем з відповідачем не укладався, тому штрафні санкції нараховані неправомірно і позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Державного комітету України з державного матеріального резерву м. Київ відмовити.

Рішення оголошено в засіданні та набуває законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Рішення може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя Азарова З.П.