ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого

Кравчука
Г.А.,

суддів:

Мачульського
Г.М., Шаргала В.І.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

на
постанову

Севастопольського
апеляційного господарського суду від 11.03.2008 р.

у
справі

№
2-29/10453-2007

Автономної
Республіки Крим

за
позовом

Установи
охорони здоров'я "Міська лікарня № 1 м. Ялти"

до

фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

третя
особа:

Фонд
комунального майна Ялтинської міської ради

про

усунення
перешкод у користуванні майном та стягнення 5 916,69 грн.

та за
зустрічним позовом

фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

до

Установи
охорони здоров'я "Міська лікарня № 1 м. Ялти"

про

поновлення
договору та зобов'язання виконати певні дії

в судовому засіданні взяли участь  представники:

позивача:

- не
з'явились;

відповідача:

- не
з'явились;

третьої
особи:

- не
з'явились;

В С Т А Н О В И В:

У
липні 2007 р. Установа охорони здоров'я "Міська лікарня № 1 м. Ялти"
(далі -Лікарня) звернулась до господарського суду Автономної Республіки Крим з
позовною заявою, у якій просила усунути перешкоди у користуванні нежитловими
приміщеннями літ. К1, Р площею 108,9 кв. м., розташованими за адресою:
АДРЕСА_1, шляхом виселення з них фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 (далі
-Підприємець) та стягнути з Підприємця грошові кошти у розмірі 10 222,67 грн.
за користування вказаними нежитловими приміщеннями у період з 20.12.2006 р. по
01.11.2007 р. (позовні вимоги наведені з урахуванням останньої заяви Лікарні
про уточнення позовних вимог (а. с. 89).

Позовні
вимоги Лікарня, посилаючись на норми Цивільного кодексу України, обґрунтовувала
тим, що вона у відповідності до вимог ст. 17 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна" повідомила Підприємця про відмову від
продовження укладеного з ним договору оренди комунального майна № 2 від
25.12.2003 р., проте Підприємець продовжує користуватись нежитловими
приміщеннями, які є об'єктом вказаного договору, не проводячи при цьому оплати
та відшкодування податку на землю.

У
жовтні 2007 р. Підприємець звернувся до господарського суду Автономної
Республіки Крим з зустрічною позовною заявою, у якій просив визнати договір
оренди комунального майна № 2 від 25.12.2003 р. поновленим на два роки -до
20.12.2008 р., зобов'язати Лікарню не чинити перешкоди у користуванні
нежитловими приміщеннями, яки є об'єктом вказаного договору, та зобов'язати
Лікарню та Фонд комунального майна Ялтинської міської ради (далі -Фонд)
перерахувати відповідну орендну плати з застосуванням ставки та коефіцієнту,
виходячи з виду діяльності.

Позовні
вимоги Підприємець обґрунтовував тим, що він не одержував протягом місяця після
закінчення строку дії договору оренди комунального майна № 2 від 15.12.2003 р.
заперечень щодо його продовження, у зв'язку з чим вказаний договір, виходячи з
норм Цивільного кодексу України, є продовженим, проте через зміну виду
діяльності розмір орендної плати по ньому підлягає зміні.

Рішенням
господарського суду Автономної Республіки Крим від 08.11.2007 р. (суддя
Башилашвілі О.І.) первісні позовні вимоги Лікарні задоволено, а у задоволенні
зустрічних позовних вимог Підприємця відмовлено.

Постановою
Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.03.2008 р. (колегія
суддів: Сотула В.В., Борисова Ю.В., Гонтар В.І.) рішення господарського суду Автономної
Республіки Крим від 08.11.2007 р. залишено без змін.

Вказані
рішення та постанова прийняті з мотивів, наведених Лікарнею у позовній заяві,
які, згідно висновків місцевого та апеляційного господарський судів, одночасно
є підставами і для відмови у задоволенні зустрічних вимог Підприємця.

Підприємець
звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій
просить постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від
11.03.2008 р. і рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від
08.11.2007 р. скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог Лікарні про усунення перешкод у користуванні нежитловими
приміщеннями літ. К1, Р площею 108,9 кв. м., розташованими за адресою:
АДРЕСА_1, шляхом виселення з них, а у частині позовних вимог Лікарні про
стягнення 10 222,67 грн. -провадження у справі припинити. Викладені у
касаційній скарзі вимоги Підприємець обґрунтовує тим, що господарські суди
попередніх інстанцій дали неправильну оцінку доказам по справі, внаслідок чого
неправильно застосували ст. ст. 252 - 255, 764 Цивільного кодексу України.

Лікарня
скористалось правом, наданим ст. 1112 Господарського процесуального
кодексу України, та надіслало до Вищого господарського суду України відзив на
касаційну скаргу Підприємця, у якому просить залишити її без задоволення, а
постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.03.2008 р.
та рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 08.11.2007 р.
-без змін. Викладені у відзиві вимоги Лікарня обґрунтовує тим, що факти,
викладені Підприємцем у касаційній скарзі, не відповідають дійсності, а
оскаржувані судові акти прийняті з дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Фонд
не скористався правом, наданим ст. 1112 Господарського
процесуального кодексу України, та відзив на касаційну скаргу Підприємця до
Вищого господарського суду України не надіслав, що не перешкоджає касаційному
перегляду судових актів, які оскаржуються.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність
юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування
господарськими судами першої та другої інстанцій норм матеріального та
процесуального права при прийнятті рішення та постанови, колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що касаційна скарга Підприємця не підлягає
задоволенню, враховуючи наступне.

Господарськими
судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджується,
що:

- між
Ялтинським протитуберкульозним диспансером (орендодавець) та Підприємцем
(орендар) було укладено договір оренди комунального майна № 2 від 25.12.2003
р., строк дії якого -два роки;

- у
зв'язку з реорганізацією Ялтинського протитуберкульозного диспансеру у
Ялтинське лікарняно-поліклінічне об'єднання № 1
між останнім та Підприємцем 01.10.2004 р. було укладено додаткову угоду
до договору оренди комунального майна № 2 від 25.12.2003 р. щодо заміни
орендодавця -Ялтинського протитуберкульозного диспансеру на Ялтинське
лікарняно-поліклінічне об'єднання № 1;

- між
Ялтинським лікарняно-поліклінічним об'єднанням № 1 та Підприємцем 25.02.2006 р.
було укладено додаткову угоду до договору оренди комунального майна № 2 від
25.12.2003 р., якою строк дії вказаного договору було продовжено на 360 днів.

За
таких обставин колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з
висновком господарського суду апеляційної інстанції про те, що строк дії
договору оренди комунального майна № 2 від 25.12.2003 р. було визначено до
20.12.2006 р.

Як
з'ясовано місцевим та апеляційним господарськими судами на підставі матеріалів
справи, Лікарня, яка є правонаступником Ялтинського лікарняно-поліклінічного
об'єднання № 1, листом від 16.01.2007 р. та повторно листом від 22.02.2007 р.
повідомила Підприємця про припинення дії договору оренди комунального майна № 2
від 25.12.2003 р. та про відсутність намірів продовжувати дію вказаного
договору.

Відповідно
до частини першої та другої ст. 17 Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням
сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов
договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору
він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були
передбачені договором.

Згідно
з частиною другою ст. 26 Закону України "Про оренду державного та
комунального майна" договір оренди припиняється в разі, зокрема,
закінчення строку, на який його було укладено.

Таким
чином, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правильним
твердження господарських судів першої та другої інстанції про те, що
Підприємець безпідставно користується нежитловими приміщеннями літ. К1, Р
площею 108,9 кв. м., розташованим за адресою: АДРЕСА_1, оскільки договір оренди
комунального майна № 2 від 25.12.2003 р., об'єктом якого є вказані приміщення,
припинив свою дію у зв'язку з закінченням строку, на який його було укладено.

Частина
перша ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального
майна" передбачає, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку
його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він
зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у
договорі оренди.

Аналогічна
за змістом норма міститься у частині першій ст. 785 Цивільного кодексу України:
у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального
зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

В
порушення зазначених норм законодавства України Підприємець, як зазначено вище,
нежитлових приміщень, які є об'єктом договору оренди комунального майна № 2 від
25.12.2003 р., Лікарні не повернув, а продовжував ними користуватись.

Виходячи
з наведеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що
господарські суди попередніх інстанцій обґрунтовано задовольнили первісні
позовні вимоги Лікарні та відмовили у задоволенні зустрічних позовних вимог
Підприємця.

Посилання
Підприємця у касаційній скарзі на те, що місцевим та апеляційним господарськими
судами було дано невірну оцінку доказам по справі не можуть бути прийняті до
уваги колегією суддів Вищого господарського суду України, оскільки, виходячи із
наданих господарському суду касаційної інстанцій ст. ст. 1115 та 1117
Господарського процесуального кодексу України повноважень, він не може давати
оцінку доказам, а повинен на підставі вже встановлених фактичних обставин
справи перевірити застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

На
підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає,
що відповідно до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України
постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.03.2008 р.
ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин
справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального
та процесуального права, доводи касаційної скарги Підприємця не спростовують
висновків господарського суду другої інстанції, у зв'язку з чим підстав для її
скасування не вбачається.

Керуючись
ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 та
11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну
скаргу фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.03.2008 р. у справі №
2-29/10453-2007 господарського суду Автономної Республіки Крим -без
задоволення.

Головуючий
суддя
Г.А. Кравчук

Суддя
Г.М. Мачульський

Суддя
В.І. Шаргало