ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2008 р.

№ 8/574пд

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

Краснодонської міської ради

на постанову

від 15.01.08 Луганського апеляційного господарського суду

у справі

№8/574пд

господарського суду

Луганської області

за позовом

Краснодонської міської ради

до

Відкритого акціонерного товариства "Краснодонвугілля"

про

зобов'язання виконати рішення та укласти договір оренди земельної ділянки

за участю представників сторін

від позивача:

у засідання не прибули

від відповідача:

у засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Краснодонська міська рада звернулась до господарського суду Луганської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Краснодонвугілля" про зобов'язання виконати рішення ради №31/1480 від 23.09.05 та укласти договір оренди земельної ділянки площею 45,5324 га фактично зайнятої центральним промисловим майданчиком та породним відвалом відокремленого підрозділу Центральної збагачувальної фабрики "Дуванська", у запропонованій редакції (з урахуванням уточнення).

Позовна заява мотивована ухиленням відповідача від укладення договору оренди спірної земельної ділянки та користування нею без правоустановчих документів і сплати орендної плати.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на наявність спору щодо розміру орендної плати за спірну земельну ділянку. Також відповідач зазначив про правонаступництво ним прав і обов'язків Державного підприємства "Краснодонвугілля", яке мало право постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі Державного акту серія ІІ-ЛГ №005606, у зв'язку з чим відповідач сплачує до бюджету земельний податок.

Рішенням від 30.11.07 господарський суд Луганської області (суддя Середа А.П.) позов задовольнив, зобов'язавши відповідача укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки площею 45,5324 га, нормативна грошова оцінка якої у 2007 році становить 13977941,77 грн., що знаходиться у м. Краснодон та фактично використовується Відокремленим підрозділом відповідача "Центральна збагачувальна фабрика "Дуванна", на умовах викладених у проекті договору оренди земельних ділянок, наданого позивачем.

Рішення мотивовано тим, що відповідач не є суб'єктом, визначеним у ч. 2 ст. 92 ЗК України, а тому зобов'язаний оформити права на спірну земельну ділянку. Стосовно розміру орендної плати суд першої інстанції зазначив, що відповідач не довів визначення його позивачем з порушенням чинного законодавства України.

Постановою від 15.01.08 Луганський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Бойченка К.І. –головуючого, Баннової Т.М., Єжової С.С.) рішення суду першої інстанції скасував, а в задоволенні позову відмовив.

Постанова мотивована недоведенням позивачем обставин звернення до відповідача з пропозицією щодо укладення спірного договору оренди, що свідчить про недотримання ним вимог чинного законодавства щодо порядку укладення договорів.

Ухвалою від 06.03.08 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, в якій заявлено вимоги про скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції обставин винесення рішення ради №31/1480 від 23.09.05 саме за заявою відповідача, яка є його волевиявленням щодо укладення спірного договору оренди, а також надіслання позивачем відповідачеві проекту такого договору разом з уточненням позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі заяви відповідача про надання в оренду земельної ділянки, на якій знаходиться його відокремлений підрозділ "Центральна збагачувальна фабрика "Дуванна" та яка фактично використовується останнім, Краснодонська міська рада прийняла рішення №31/1480 "Про надання в оренду земельної ділянки ВАТ "Краснодонвугілля", яким передбачено надання в оренду терміном на 5 років земельної ділянки площею 45,5324 га, нормативна грошова оцінка якої становить 13505257,75 грн.; встановлено орендну плату на рівні 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 405157,73 грн. на рік.

Звертаючись з позовом, Краснодонська міська рада заявила вимоги про зобов'язання відповідача виконати це рішення та укласти договір оренди зазначеної в ньому земельної ділянки площею 45,5324 га. В ході розгляду справи суд першої інстанції з'ясував, що між сторонами у справі існує суперечність щодо узгодження розміру орендної плати.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не оспорив вказане рішення позивача, не висловив свої заперечення проти проекту договору, наданого на його адресу позивачем 29.11.07, та не склав протокол розбіжностей; а також не довів обставини визначення позивачем розміру орендної плати з порушенням чинного законодавства України. Разом з тим, за висновком суду, відповідач зобов'язаний оформити з позивачем свої земельні правовідносини відповідно до чинного земельного законодавства, у тому числі вимог ч. 2 ст. 92 ЗК України.

З таким висновком суду не можна погодитись, оскільки обов'язок громадян та юридичних осіб щодо переоформлення ними певних прав на земельні ділянки встановлювався лише п. 6 розділу Х ЗК України, який визнаний неконституційним згідно з рішенням Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22.09.05. У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив про те, що ст. 92 ЗК України не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках за станом на 01.01.02 до його переоформлення.

Тобто чинне земельне законодавство не встановлює обов'язку певних осіб здійснити переоформлення або оформлення своїх прав на земельні ділянки. Натомість, ЗК України в ч. 3 ст. 125 забороняє приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації.

Разом з тим, обставини щодо наявності або відсутності у відповідача певних прав на спірну земельну ділянку, а також правомірність користування ним цією ділянкою не визначені предметом спору в даній справі. Предметом даного спору є саме зобов'язання відповідача укласти договір оренди земельної ділянки, яка ним фактично використовується. З огляду на таке підставою для задоволення позову може бути лише встановлення обставин щодо наявності передбачених законом підстав для зобов'язання відповідача вчинити певні дії щодо укладення такого договору.

Порядок передачі земельних ділянок в оренду врегульований ст. 124 ЗК України та ст. 16 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на момент звернення з позовом у справі).

Відповідно до вказаних норм особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки, має звернутися з відповідним клопотанням до повноважного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України. У разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону.

Тобто право ініціювати одержання земельної ділянки у постійне користування або в оренду надано особі, зацікавленій в її одержанні; а розглянути це питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі –це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Загальне поняття договору визначене у ст. 626 Цивільного кодексу України як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто вказана норма надає кожній особі право самостійно вирішувати, вступати чи не вступати в договірні відносини на відповідних умовах, які не суперечать вимогам закону.

При цьому як ЗК України, так і Закон України "Про оренду землі" не передбачають обов'язку певної особи отримати земельну ділянку в постійне користування або укласти договір оренди земельної ділянки, оскільки це є лише його правом. З огляду на таке зобов'язання відповідача укласти договір, обов'язковість укладення ним якого не встановлена законом, є порушенням вимог ст. 19 Конституції України.

Під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції та при зверненні з касаційною скаргою, позивач не довів наявність законодавчої норми, яка зобов'язує відповідача укласти спірний договір, а також не спростував відсутність між сторонами у справі взаємного узгодження умов договору щодо розміру орендної плати.

Тобто позивач у даній справі обрав спосіб захисту, який не відповідає правовідносинам, що склались між ним та відповідачем з огляду на надані кожному з них за законом права та обов'язки. Проте позивач не позбавлений права захистити свої права передбаченими ст. 152 ЗК України способами в разі їх порушення у зв'язку з відмовою відповідача від укладення відповідного договору оренди.

Вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи не врахував положення вищевказаних законодавчих норм, які закріплюють принцип свободи договору, а відтак безпідставно задовольнив позовні вимоги, зобов'язавши відповідача виконати обов'язок, наявність якого згідно з вимогами закону при розгляді справи не доведено.

Суд апеляційної інстанції вказані законодавчі норми також залишив поза увагою, проте дійшов по суті правильного висновку про відмову в задоволенні позову, встановивши відсутність з боку позивача належної пропозиції щодо укладення спірного договору шляхом направлення відповідачеві підписаного проекту. З огляду на таке судова колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги та залишення постанови суду апеляційної інстанції без змін з підстав, викладених у мотивувальній частині даної постанови касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Луганського апеляційного господарського суду від 15.01.08 у справі №8/574пд залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький