ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2008 р.

№
18/692-07

Вищий господарський
суд України у складі колегії суддів:

головуючого
судді

Добролюбової
Т.В.,

суддів

Гоголь
Т.Г.,

Швеця
В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Приватного підприємця ОСОБА_1

на
постанову

Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 07 травня 2008 року

у
справі

№
18/692-07

господарського
суду

Дніпропетровської
області

за
позовом

Приватного
підприємця ОСОБА_1

до

Дніпродзержинської міської ради

про

визнання
договору поновленим

за участю представників сторін
від:

позивача: ОСОБА_2 (дов. від 08.06.07),

відповідача:
Василенко О.В. (дов.
від 08.08.08),

ВСТАНОВИВ:

У
листопаді 2008 року Приватний підприємець
ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з
позовом до Дніпродзержинської міської ради, просив визнати договір оренди
поновленим на строк до 23.09.08 включно. Позовні вимоги  обґрунтовані положенням Закону України  "Про оренду землі", вказуючи на те,
що у випадку якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після
закінчення строку договору, то за
відсутності письмових заперечень орендодавця  протягом місяця після закінчення строку
договору, він підлягає поповненню на той самий строк і на тих самих  умовах, які були передбачені договором.
Позивач зазначив, що оскільки він продовжував користуватися земельною ділянкою
після 27.02.05, спірний договір слід вважати поновленим до 23.09.08.

Рішенням
Господарського суду Дніпропетровської області
від 04.02.08  (суддя Петрова В.І.)
позовні вимоги задоволено. Рішення вмотивоване посиланнями на статті 759,792 ЦК
України і статтю 33 Закону України
"Про оренду землі". Приймаючи рішення у справі, господарський
суд  виходив з того, що після закінчення
встановленого спірним договором строку (27.02.05) позивач продовжував
користуватися орендованою раніше земельною ділянкою, при цьому будь-яких
заперечень від відповідача з приводу користування позивачем  земельною ділянкою з моменту закінчення
строку договору позивачу не надходило, що тим самим свідчить про згоду
відповідача щодо поновлення договору оренди на тих же умовах і на той же строк.

Постановою
Дніпропетровського апеляційного господарського суду  від 07.05.08 (колегією суддів у складі:
Логвиненко А.О. -головуючий, Головко В.Г., Стрелець Т.Г.) апеляційну скаргу
Дніпродзержинської міської ради задоволено, рішення Господарського суду
Дніпропетровської області  від 04.02.08
скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Постанова вмотивована посиланнями
на статті 15, 33 Закону України "Про оренду землі", статтями 526, 628
ЦК України, на підставі яких суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що
бездіяльність відповідалу у питанні повернення спірної земельної ділянки з
січня 2006 року не є підставою для поновлення дії договору після  січня
2006 року.

Не
погоджуючись з прийнятою апеляційним судом постановою, приватний підприємець
ОСОБА_1. звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою,
в якій просить постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду
від 07.05.08 скасувати, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області
від 04.02.08 залишити без змін. Касаційну скаргу вмотивовано доводами щодо
невірного застосування судом апеляційної інстанції положень статей  2, 33 Закону України  "Про оренду землі". Скаржник
зазначив, що невідповідність форми вираження згоди позивача (недотримання
письмової форми повідомлення) щодо продовження договору оренди землі не є
порушенням порядку поновлення договору оренди. Крім того, скаржник послався на
положення спірного договору, яким передбачено поновлення його строку на  тих самих умовах і на той самий строк за
наявності згоди сторін, при цьому згода відповідача вважається наявною за умови
не надіслання листа-заперечення протягом одного місяця після закінчення строку
договору, а згода позивача на продовження договору визначається повідомленням
про свій намір щодо продовження дії договору.

Заслухавши
суддю-доповідача Швеця В.О., пояснення представників сторін, розглянувши та
обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування
господарськими судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 30
березня 2004 року між приватним підприємцем ОСОБА_1. (орендар) та
Дніпродзержинською міською радою (орендодавець) було укладено договір оренди
земельної ділянки, згідно з умовами якого орендодавець зобов'язався надати, а
орендар -прийняти у строкове платне володіння і користування земельну ділянку
площею 0,0137 га, що знаходиться за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул.
Мурахтова з метою несільськогосподарського використання для благоустрою з
розміщенням торгових навісів для виносної торгівлі (далі -Договір).  Пунктом 2.2 Договору сторони передбачили, що
продовження дії договору по закінченню його строку можливо при відсутності
письмового заперечення орендодавця та за умови письмового звернення орендаря
про поновлення договору. Договір укладено строком до 27.02.05 (а.с.10-11).
Договір було продовжено до січня 2006 року.

Судом
апеляційної інстанції встановлено, що після січня 2006 року позивач не
звертався до відповідача з листами щодо продовження строку дії договору в
порядку, визначеному п. 2.2 Договору у зв"язку з чим дійшов висновку про
безпідставність заявлених позовних вимог та
відмовив у задоволенні позову.

Правові
засади передачі земельних ділянок в оренду регулюються як нормами Земельного
кодексу України, так і Законом України “Про оренду землі”.

Відповідно
до статей 13 та 41 Конституції України, від імені Українського народу права
власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування
в межах, визначених Конституцією.

До
матеріальної основи місцевого самоврядування, згідно статей 142 - 144
Конституції України, крім інших об'єктів, належать земля, управління якою
здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх
повноважень шляхом прийняття рішень.

Стаття
116 Земельного кодексу України визначає, що громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права користування земельними ділянками, зокрема,
із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень. Згідно зі статтею 124 цього Кодексу передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або
органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної
ділянки.

Відносини
найму (оренди) регулюються главою 58 Цивільного кодексу України. Стаття 764
цього Кодексу зазначає, що якщо наймач продовжує користуватися майном після
закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше
встановлений договором. Проте, частина друга статті 759 та частина друга статті
792 ЦК України  зазначають про те, що
законами можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору
найму (оренди). Крім цього, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються
Законом України "Про оренду землі". Про це також зазначено у частині
шостій статті 93 Земельного кодексу України.

Частиною
першою статті 31 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що
договір оренди земельної ділянки припиняється, зокрема, в разі закінчення
строку на який його було укладено. Відповідно до частини третьої статті 33
вказаного Закону у випадку продовження користування орендарем земельною
ділянкою після закінчення строку договору оренди та при відсутності письмових
заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору,
договір оренди підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах,
які були передбачені договором. При цьому, приписами даної правової норми не
передбачено автоматичного поновлення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно
до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" питання регулювання земельних відносин              (у тому числі надання земельної
ділянки в оренду, а також поновлення
договору   оренди земельної
ділянки) вирішується виключно на пленарному засіданні сесії ради.

Таким
чином, в силу наведених норм законодавства встановлено, що способом
волевиявлення ради, яка здійснює повноваження щодо регулювання земельних
відносин, є прийняття радою рішення.

Згідно
з частинами 1, 2 статі 33 Закону України "Про оренду землі" після
закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який
належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов
переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі
на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

Отже,
враховуючи зміст вказаних норм законодавства України, колегія суддів
касаційного суду зазначає, що правовою підставою для укладення чи поновлення
договору оренди земельної ділянки є наявність відповідного рішення міської
ради.

Проте,
незастосування судом апеляційної інстанції вказаних норм права не вплинуло на
правильність вирішення даного спору по суті.

А
тому, беручи до уваги встановлені під час розгляду справи обставини, колегія
суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками
апеляційного судів на підставі яких відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи
викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що відповідно до вимог
статті 43 Господарського процесуального кодексу України постанова
Дніпропетровського апеляційного господарського суду ґрунтуються на всебічному,
повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, відповідають нормам
матеріального та процесуального права, а протилежні доводи скаржника не
приймаються колегією суддів до уваги з огляду на приписи статті 1117
ГПК України, відповідно до яких касаційна інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду  чи
відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про
перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти
докази.

Виходячи
з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни
оскаржуваного судового акта.

На
підставі наведеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119,
11111 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу Приватного підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07 травня 2008 року у
справі № 18/692-07 - без змін.

Головуючий суддя                                                        Т. Добролюбова

Судді          Т. Гоголь

В. Швець