ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2008 р.

№
21/175

Колегія суддів Вищого
господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова
Є.В.,

суддів:

Данилової
Т.Б.,

Ходаківської
І.П.

розглянула

касаційну
скаргу

суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 (далі -Підприємець)

на
постанову

Київського
міжобласного апеляційного господарського суду

від

17.06.08

у
справі

№ 21/175

господарського
суду

Полтавської
області

за
позовом

приватної
агрофірми "Великосолонцівська"
(далі -Агрофірма)

до

Підприємця

про

стягнення
18 134,99 грн.,

та
зустрічним позовом

Підприємця

до

Агрофірми

про

продовження
договору оренди

В
засіданні взяли участь представники:

-
Агрофірми:

не
з'явились;

-
Підприємця:

не
з'явились.

Ухвалою
від 02.09.08 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі
головуючого -Першикова Є.В., суддів -Шаргала В.І., Муравйова О.В. касаційна
скарга Підприємця була прийнята до провадження та призначена до розгляду у
судовому засіданні на 02.10.08, без початку перегляду справи по суті.

Вказана
ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку,
документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до

Вищого
господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу
відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України
належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На
день розгляду справи у судовому засіданні 02.10.08 будь-яких письмових заяв та
клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до
суду не надходило.

У
судове засідання 02.10.08 представники сторін не з'явились.

Враховуючи,
що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було
попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою
перенесення розгляду справи на інші строки, а від сторін повідомлень щодо
неможливості участі у судовому засіданні 02.10.08 до колегії суддів Вищого
господарського суду України не надходило, справа розглядається за наявними
матеріалами справи, а повний текст постанови Вищого господарського суду України
направляється учасникам судового процесу поштою, в установленому законом
порядку.

У
зв'язку з значною завантаженістю суддів Шаргала В.І., Муравйова О.В. та виходом
суддів Данилової Т.Б., Ходаківської І.П. з відпусток розпорядженням від
26.09.08 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду
даної справи, призначеної до перегляду на 02.10.08, створено колегію суддів у
складі: головуючий -Першиков Є.В., судді -Данилова Т.Б., Ходаківська І.П.

Рішенням
від 18.01.08 господарського суду Полтавської області (суддя Тимченко Б.П.)
первісний позов Агрофірми задоволено частково.

З
Підприємця на користь Агрофірми стягнуто 15 550,00 грн. боргу по орендній
платі, 510,00 грн. пені, 160,01 грн. витрат по сплаті державного мита та 118,00
грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Підприємця
зобов'язано висилитись з нежитлового приміщення магазину, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1

В
частині стягнення пені в сумі 2 634,99 грн. відмовлено.

В
задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Вказане
рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи
підтверджено суму заборгованості, а також тим, що закінчення строку дії
договору є підставою для його припинення, а отже й звільнення орендованого
приміщення.

Постановою
від 17.06.08 Київського міжобласного апеляційного господарського суду (колегія
суддів у складі: головуючого -Рудченко С.Г., суддів -Корсакової Г.В., Гаврилюка
О.М.) апеляційну скаргу Підприємця задоволено частково.

Рішення
від 18.01.08 господарського суду Полтавської області в частині виселення
Підприємця з нежитлового приміщення магазину, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, скасовано. В цій частині прийнято нове рішення, яким в задоволенні
таких позовних вимог відмовлено.

В
частині стягнення з Підприємця 510,00 грн. пені, витрат по сплаті державного
мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу рішення
від 18.01.08 господарського суду Полтавської області змінено. З Підприємця на
користь Агрофірми стягнуто 192,36 грн. пені, 156,92 грн. державного мита та
102,11 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В
іншій частині рішення від 18.01.08 господарського суду Полтавської області
залишено без змін.

З
Агрофірми на користь Підприємця стягнуто 40,00 грн. державного мита за подання
апеляційної скарги.

При
винесенні постанови апеляційний суд врахував, що умовами укладеного між
сторонами договору передбачена відповідальність за порушення зобов'язань по
оплаті орендованих платежів в формі пені в розмірі 1 % від суми договору, проте
чинним законодавством передбачено, що розмір пені не може перевищувати
подвійної облікової ставки НБУ. Також, суд апеляційної інстанції прийшов до
висновку про те, що оскільки матеріалами справи не підтверджено факт
заперечення Агрофірмою щодо користування орендованим приміщенням після
закінчення строку дії договору від 01.10.06, то такий договір є пролонгованим
до 31.03.08.

Не
погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою звернулась Підприємець, яка просить рішення
від 18.01.08 господарського суду Полтавської області та постанову від 17.06.08
Київського міжобласного апеляційного господарського суду змінити в частині
стягнення орендної плати за користування нежитловим приміщенням та зменшити її
з 15 500,00 грн. до 9 000,00 грн.

Свої
вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було
порушено норми чинного законодавства.

Зокрема,
скаржник звертає увагу на те, що розрахунки між сторонами мають бути здійснені
шляхом взаємозаліку та з урахуванням розписки директора Агрофірми на 1 000,00
грн.

На
день розгляду справи у судовому засіданні письмовий відзив на касаційну скаргу
від Агрофірми не надійшов, разом з тим згідно ст. 1112 Господарського
процесуального кодексу України відсутність відзиву на касаційну скаргу
(подання) не перешкоджає перегляду судового рішення, що оскаржується.

Розглянувши
матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши суддю-доповідача по справі,
проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність
застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як
встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи,
01.06.03 між Агрофірмою (Орендодавець) та Підприємцем (Орендар) було укладено
договір оренди нежитлового приміщення (далі -Договір від 01.06.03), згідно умов
якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове володіння нежитлове
приміщення, яке знаходиться за адресою:АДРЕСА_1 (далі -Приміщення).

Судами
першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно п.п. 3.3, 3.4. Договору
від 01.06.03 розмір орендної плати за весь об'єкт, що орендується, в цілому
складає 500,00 грн. за один місяць та сплачується в безготівковому порядку на
розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 10 числа поточного місяця.

Також,
встановлено, що відповідно до п. 6.1. Договору від 01.06.03 термін оренди
складає 2 місяця з моменту прийняття об'єкта, що орендується за актом
здачі-приймання.

Крім
того, встановлено, що у п. 8.1 Договору від 01.06.03 сторони передбачили, що у
випадку прострочення по сплаті орендних платежів Орендар несе відповідальність
у розмірі 1 % від суми боргу за кожен день прострочення.

При
вирішення спору попередніми судовими інстанціями встановлено, що 01.06.03 між
Орендодавцем та Орендарем оформлено акт приймання-передачі, відповідно до якого
Приміщення було передано в тимчасове володіння Підприємця.

При
цьому, вирішуючи спір, судові інстанції встановили, що у зв'язку з відсутністю
заперечень щодо продовження строку дії Договору від 01.06.03 він був
пролонгований до 30.09.06.

Разом
з тим, на підставі наданих сторонами доказів у справі місцевим та апеляційним
судами встановлено, що 01.10.06 між Агрофірмою (Орендодавець) та Підприємцем
(Орендар) було укладено новий договір оренди нежитлового приміщення (далі
-Договір від 01.10.06) згідно з умовами якого Орендодавець передає, а Орендар
приймає у тимчасове володіння Приміщення.

Водночас,
встановлено, що згідно вимог п.п. 3.1, 3.2 Договору від 01.10.06 Орендар
сплачує орендну оплату щомісячно у порядку попередньої оплати не пізніше 10
числа поточного місяця, а розмір орендної плати складає 250,00 грн. за місяць.

Також,
встановлено, що відповідно до п. 6.1. Договору від 01.10.06 термін дії даного
договору визначено строком до 31.12.06.

Окрім
того, судовими інстанціями встановлено, що у п. 8.1. Договору від 01.10.06
сторони погодили, що у випадку прострочення по сплаті орендних платежів Орендар
несе відповідальність у розмірі 1 % від суми боргу за кожен день прострочення.

У
зв'язку з відсутністю доказів заперечення Агрофірми щодо користування
Підприємцем Приміщення після спливу строку оренди згідно Договору від 01.10.06,
апеляційний суд прийшов до висновку про те, що такий договір є пролонгованим до
31.03.08, у зв'язку з чим прийшов до висновку про те, що підстави для виселення
Підприємця з орендованого приміщення відсутні.

Задовольняючи
позовні вимоги щодо стягнення боргу по орендній платі, попередні судові
інстанції врахували, що матеріалами справи підтверджено наявність спірної суми
заборгованості у Підприємця перед Агрофірмою по орендній платі за Договорами
від 01.06.03 та 01.10.06.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ч. 1 ст.
509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Згідно
ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України,
яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним
чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних
умовах звичайно ставляться.

За
змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом не допускається.

Частиною
3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України зазначає, що правове визначення
основних положень, що регулюють правовідносини найму (оренди) встановлено гл.
58 Цивільного кодексу України.

Так,
відповідно до приписів ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

Згідно
ст. 260 Цивільного кодексу УРСР (від 18.07.63) якщо наймач продовжує
користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутністю
заперечень наймодавець протягом одного місяця, договір вважається поновленим на
строк, який був раніше встановлений договором. Аналогічне положення містить ст.
764 Цивільного кодексу України (від 16.01.03).

Крім
того, ідентичний зміст має ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України, яка
визначає, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну
умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії
договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах,
які були передбачені договором.

Пунктом
1 статті 762 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування майном
з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно
до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно
ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у
письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як
встановлено попередніми судовими інстанціями, умовами договорів оренди
Приміщення передбачено відповідальність за порушення зобов'язання по сплаті
орендних платежів в формі пені в розмірі 1 % від суми договору.

Однак,
відповідно до вимог ст. 3 Закону України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання зобов'язання" розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З
урахуванням наведеного є правомірним висновок апеляційного суду про те, що до
даних правовідносин слід застосовувати розмір пені, що відповідає подвійній
обліковій ставці Національного банку України, оскільки розмір пені, встановлений
в договорах оренди від 01.06.03 та від 01.10.06 перевищує подвійну облікову
ставку Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується
пеня.

Разом
з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що
відповідно до п. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) застосовується скорочена позовна давність в один рік.

Відповідно
до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Щодо
доводів скаржника про необхідність зменшення суми, що підлягає до стягнення, на
суму боргу перед ним Агрофірми шляхом взаємозаліку, то такі твердження не
можуть бути взяті до уваги, оскільки розмір заборгованості та можливість її
стягнення з Агрофірми на користь Підприємця не були предметом вивчення у даному
спорі та можуть бути предметом розгляду іншого судового провадження.

З
урахуванням наведених правових положень колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що доводи, викладені Підприємцем в касаційній скарзі, є
необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і
не відповідають вимогам закону.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в
касаційній скарзі стверджує факт порушення судами не лише норм матеріального та
процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів, але
оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про
встановлення тих чи інших обставин справи в силу вимог ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України здійснюється за внутрішнім переконанням суду, і
їх переоцінка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

З
врахуванням того, що з'ясування підставності оцінки доказів та встановлення
обставин по справі згідно приписів ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної
інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до
висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На
підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає,
що судом апеляційної інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини, що
мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено
постанову з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає
підстави для залишення її без змін.

Керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну
скаргу суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову
від 17.06.08 Київського міжобласного апеляційного господарського суду у справі
№ 21/175 господарського суду Полтавської області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська