ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2008 р.

№ 13/89-2096

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.–головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Тернопільхлібпром”, м. Тернопіль (далі –ТОВ “Тернопільхлібпром”)

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.10.2007

зі справи № 13/89-2096

за позовом ТОВ “Тернопільхлібпром”

до Тернопільського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Тернопіль (далі –територіальне відділення АМК)

про визнання недійсним рішення.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

ТОВ “Тернопільхлібпром” –Пащенко В.В.,

територіального відділення АМК –Чорномаз Н.Є.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

ТОВ “Тернопільхлібпром” звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовом про визнання недійсним рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК від 02.03.2007 № 4 (далі –оспорюване рішення).

Рішенням названого суду від 16.07.2007 (суддя Стопник С.Г.) позов задоволено, судові витрати зі справи віднесено на відповідача. Цей судовий акт мотивовано необґрунтованістю оспорюваного рішення в частині визначення монопольного (домінуючого) положення ТОВ “Тернопільхлібпром” на ринку хліба та хлібобулочних виробів у межах Тернопільської області протягом 2005 року та 9 місяців 2006 року з огляду на те, що отримані позивачем дані щодо обсягів реалізації хліба та хлібобулочних виробів протягом вказаного періоду значно менші порівняно з фактичним рівнем споживання цього продукту в даному регіоні, враховуючи чисельність населення Тернопільської області та мінімальні норми споживання пшеничного та житнього хліба, встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.2000 № 656 “ Про затвердження наборів продуктів харчування, наборів непродовольчих товарів та наборів послуг для основних соціальних і демографічних груп населення”.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.10.2007 (колегія суддів у складі: суддя Кузь В.Л. –головуючий, судді Юркевич М.В., Городечна М.І.) рішення місцевого господарського суду скасовано в частині задоволення позову та прийнято нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову; судові витрати за подання та розгляд апеляційної скарги віднесено на позивача. В обґрунтування даної постанови апеляційний господарський суд зазначає про законність та обґрунтованість оспорюваного рішення.

ТОВ “Тернопільхлібпром” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову апеляційного господарського суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на невірну оцінку апеляційним господарським судом обставин справи, що призвело до невірного застосування приписів статей 12, 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції” (далі –Закон) та пункту 11 Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб’єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05. 03. 2002 № 49-р та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.04.2002 за № 317/6605 (далі –Методика).

У відзиві на касаційну скаргу територіальне відділення АМК заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, обґрунтованість цього судового рішення, та просить оскаржувану постанову залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. А згідно з частиною другою статті 4 названого Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Відповідно ж до приписів статті 60 Закону рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду.

У пункті 4 Інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005 також зазначено: “Закони України можуть передбачати вирішення певних категорій публічно-правових спорів в порядку іншого судочинства (наприклад, стаття 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлює, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення)”.

Отже, спір у цій справі відноситься до підвідомчості господарських судів і підлягає вирішенню за правилами Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України).

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що:

-          згідно з оспорюваним рішенням, прийнятим зі справи № 280-ЗМС:

визнано, що ТОВ “Тернопільхлібпром” займає монопольне (домінуюче) становище на ринку хліба та хлібобулочних виробів у межах Тернопільської області протягом 2005 та 9 місяців 2006 року з частками відповідно 37, 6% та 39, 2 %;

назване товариство порушило вимоги пункту 1 частини другої статті 13 та пункту 2 статті 50 Закону шляхом зловживання монопольним становищем на названому ринку, а саме –встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

у межах Тернопільської області протягом 2005 року та 9 місяців 2006 року на ринку хліба та хлібобулочних виробів діяло близько 100 суб’єктів господарювання;

за даними Тернопільського обласного управління статистики та результатів опитування суб’єктів господарювання на ринку хліба та хлібобулочних виробів протягом 2005 року було реалізовано 22 500 тонн зазначеного товару, а протягом 9 місяців 2006 року – 15 340 тонн;

у 2005 році позивачем було реалізовано 8 451 тонну хліба та хлібобулочних виробів, а протягом 9 місяців 2006 року –6 015 тонн. Частка ТОВ “Тернопільхлібпром” на регіональному ринку хліба та хлібобулочних виробів у 2005 році складала 37, 6 %, а за даними 9 місяців 2006 року – 39, 2 %. Тому в розумінні частини другої статті 12 Закону назване товариство займає монопольне становище на ринку;

- під час проведення перевірки зі справи № 280-ЗМС територіальним відділенням АМК було використано інформацію про обсяги виробництва хліба та хлібобулочних виробів у Тернопільській області, зазначену в листі Головного управління статистики в Тернопільській області від 04.10.2006 № 03-08/212 (з додатками). Згідно з цією інформацією 18 суб’єктів господарювання (відповідно до наведеного переліку) та інші суб’єкти господарювання (що діють на цьому ринку) реалізували в 2005 році 22 500 тонн хліба та хлібобулочних виробів, а протягом 9 місяців 2006 року – 15 340 тонн;

Судом апеляційної інстанції додатково встановлено, що:

- відповідно до оспорюваного рішення встановлені позивачем у вересні-жовтні 2006 року ціни на окремі види хліба та хлібобулочних виробів, які мають вирішальне соціальне значення, перевищують більше ніж на 5 % ціни інших товаровиробників, що є суттєвим відхиленням ціни в розумінні підпункту 7.1 пункту 7 Методики;

- територіальне відділення при визначенні ціни на зазначені види хлібобулочної продукції користувалося висновками комісії за участю представників Державної інспекції з контролю за цінами в Тернопільський області, Головного управління агропромислового розвитку Тернопільської обласної державної адміністрації. Цією комісією 16.11.2006 року відповідно до положень Закону України “Про ціни та ціноутворення” було проведено аналіз економічного обґрунтування рівня оптово-відпускних цін, який встановлено ТОВ “Тернопільхлібпром” на окремі види хліба хлібобулочних виробів, що мають вирішальне соціальне значення;

- позивач не подав належних доказів того, що він зазнає значної конкуренції на ринку;

- відсутність значної конкуренції на ринку дозволила позивачеві підвищувати ціну на хліб та хлібобулочні вироби, що свідчить про наявність у нього реальної ринкової влади;

- під час розгляду справи № 280-ЗМС про порушення ТОВ “Тернопільхлібпром” конкурентного законодавства територіальним відділенням АМК були використані передбачені підпунктом 11.1 пункту 1 Методики джерела інформації, а саме: лист від 04.10.2006 № 03.8/212 головного управління статистики у Тернопільській області з додатками; лист від 20.11.2006 № 06-2/2624 Тернопільського регіонального центру стандартизації, метрології та сертифікації Державного підприємства “Тернопільстандартметрологія”; статистичні дані Управління економіки, промисловості та розвитку інфраструктури; інформацію виробників, отриману у відповідь на запити територіального відділення АМК.

Причиною спору в даній справі стало питання про відповідність законові оспорюваного рішення та відповідно про наявність підстав для стягнення штрафу.

Стаття 3 Закону України “Про Антимонопольний комітет України” відносить до основних завдань названого Комітету, зокрема, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно з частиною третьою статті 4 Закону державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб'єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюються органами Антимонопольного комітету України.

Статтею 13 Закону визначено, що зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб’єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, зокрема обмеження конкурентоспроможності інших суб’єктів господарювання, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається: встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку; часткова або повна відмова від придбання або реалізації товару за відсутності альтернативних джерел реалізації чи придбання.

Зловживання монопольним (домінуючим) становищем згідно з пунктом 2 статті 50 Закону визнається порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, яке, зокрема, тягне за собою накладання штрафу в розмірах, передбачених статтею 52 Закону.

Згідно з підпунктом 10.3 пункту 10 Методики: суб’єкт (суб’єкти) господарювання не зазнає(ють) значної конкуренції, якщо завдяки своїй ринковій владі має (мають) здатність не допускати, усувати чи обмежувати конкуренцію, зокрема обмежувати конкурентоспроможність інших суб’єктів господарювання, чи ущемлювати інтереси інших суб’єктів господарювання чи споживачів; ознаками ринкової влади є, зокрема, здатність суб’єкта (суб’єктів) господарювання підвищувати ціни на товари (товарні групи) і підтримувати їх на рівні, що перевищує рівень, обумовлений конкуренцією на ринку; вважається, що суб’єкт (суб’єкти) господарювання не зазнає (зазнають) значної конкуренції, зокрема, коли частки на ринку, які належать конкурентам, порівняно невеликого розміру.

З урахуванням встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи, що входять до предмету доказування в ній, та зазначених приписів законодавства апеляційний господарський суд дійшов правильного висновку про відповідність оспорюваного рішення вимогам закону і відтак про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не взяті до уваги Вищим господарським судом України з огляду на таке.

Доводи скаржника, пов’язані з оцінкою доказів, які вже були предметом дослідження попередніми судовими інстанціями, та правильністю встановлення ними фактичних обставин справи не можуть бути підставами для задоволення касаційної скарги з огляду на приписи частини другої статті 1117 ГПК України, за якими касаційна інстанція не має права, зокрема, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Водночас порушень чи неправильного застосування апеляційним господарським судом вимог нормативно-правових актів, на які посилається скаржник, Вищим господарським судом України також не встановлено.

Що ж до посилання скаржника на неповідомлення його про час розгляду справи в судовому засіданні 23.10.2007, то воно спростовується відміткою на зворотному боці ухвали від 09.10.2007 про відкладення розгляду справи та наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Отже, визначених законом підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду не вбачається.

Керуючись статтями 1119 – 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.10.2007 зі справи № 13/89-2096 залишити без змін, а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Тернопільхлібпром” –без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя            І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов