ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2008 р. Справа № 46/26-08 (н.р. 47/525-06) вх. № № 446/4-46 (н.р. 10918/5-47)

Колегія суддів господарського суду в складі:

Головуючий суддя

суддя

суддя

при секретарі судового засідання

за участю представників сторін:

Прокурора - Вряшник В.В.

Харківської міської ради Харківської області - Ніколенко Я.О.

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області - не з"явився

Товариства з обмеженою відповідальністю "Таміра" - Лобода Л.Г.

Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" - не з"явився

ВАТ "Ольга" - не з"явився

Міністерство промислової політики України - не з"явився

УКМП ДЕКМ ХМР Х/о - Казека Е.В.

розглянувши справу :

за позовом Прокурора м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради Харківської області, м. Харків та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Таміра", м. Харків

2. Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева", м. Харків,

3-я особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні 2-го відповідача, ВАТ "Ольга", м.Харків

3-я особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні 2-го відповідача - Міністерство промислової політики України, м. Київ

про визнання недійсним договору

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Управління комунального майна та приватизації департаменту комунального майна Харківської міської ради Харківської області

до 1. Харківської міської ради Харківської області, м. Харків

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Таміра", м. Харків

3. Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева", м. Харків

4. ВАТ "Ольга", м. Харків

про визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договорів купівлі –продажу нежитлового приміщення, та витребування з чужого незаконного володіння будівлі

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор просить суд визнати недійсним договір купівлі – продажу нежитлового приміщення від 7 березня 2006 року, який укладений між Державним підприємством „Завод ім. В.О. Малишева” та Товариством з обмеженою відповідальністю „Таміра”, а також просить визнати недійсним витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10079470 від 14.03.2006 р. на майно реєстраційний № 14017241, номер запису 6324 в книзі 1, виданий Товариству з обмеженою відповідальністю „Таміра”, крім того повернути до державної власності нежитлову будівлю літ. „А-2” загальною площею 3264,1 кв.м., яка розташована за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 43-Г.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що при укладенні договору купівлі - продажу були порушені вимоги статей 18, 34, 63 Закону України „Про освіту”, статті 16 Закону України „Про дошкільну освіту”, якими встановлені обмеження щодо використання вивільнених приміщень ліквідованих державних та комунальних закладів, а саме, такі приміщення повинні використовуватися виключно для роботи з дітьми. Також, прокурор вважає, що ліквідований дошкільний заклад, що знаходиться в приміщенні „А-2” загальною площею 3264,1 кв.м. за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 43-Г разом з майном повинен бути переданий до комунальної власності на безоплатній основі. Крім того, прокурор вказує, що при укладанні договору було порушено основні принципи освіти, закріплені в Конституції України, Законі України „Про освіту”, Законі України „Про дошкільну освіту” щодо доступності для кожного громадянина усіх форм і типів послуг, що надаються державою, рівність умов кожної людини для повної реалізації її здібностей, таланту, всебічного розвитку, забезпечення права дитини на доступність і безоплатність здобуття дошкільної освіти, забезпечення необхідних умов функціонування і розвитку системи дошкільної освіти. Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно прокурор зазначає, що останній є недійсним та підлягає скасуванню, оскільки право власності було зареєстроване на підставі договору купівлі – продажу, що укладався із порушеннями чинного законодавства, державна реєстрація речових прав на майно також є недійсною, оскільки суперечить встановленій забороні вилучати майно державних дошкільних закладів.

Від ВАТ "Ольга", через канцелярію суду, 30.07.08 надійшли заперечення на позовну заяву.

12.09.08 на адресу господарського суду надійшла позовна заява Управління комунального майна та приватизації департаменту комунального майна ХМР по справі №46/26-08, з вимогами до Харківської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Таміра", Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" та ВАТ "Ольга", в якій просить суд :

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.02.08, видане ДП „Завод ім.. В.О. Малишева”,

- визнати недійсним договір купівлі –продажу нежитлового приміщення від 07.03.06, укладений між ДП „Завод ім.. В.О. Малишева” та ТОВ „Таміра”,

- визнати недійсним договір купівлі –продажу нежитлового приміщення від 30.10.06, укладений між ТОВ „Таміра” та ВАТ „Ольга”,

- витребувати з чужого незаконного володіння ВАТ „Ольга” на користь Управління комунального майна та приватизації департаменту комунального майна ХМР будівлю літ. А-2 площею 3264,1 кв.м., розташовану за адресою м. Харків, пр. Гагаріна, 43-г.

Самостійну позовну заяву Управління комунального майна та приватизації департаменту комунального майна ХМР було прийнято судом до розгляду сумісно з первісним позовом.

Оскільки, в позовній заяві Управління комунального майна та приватизації департаменту комунального майна ХМР містяться вимоги до ВАТ "Ольга", його було залучено до участі у справі у якості відповідача за самостійним позовом.

В обґрунтування позовних вимог третя особа із самостійними позовними вимогами посилається на те, що спірна будівля будувалась Управлінням капітального будівництва Харківської міської ради, якому для цих цілей згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящихся від 8 липня 1970 року № 288-1 „Про надання дозволу управлінню капітального будівництва міськвиконкому на забудову 6-го мікрорайону по пр. Гагаріна в Комінтернівському районі” було виділено земельну ділянку (у складі всього 6 мікрорайону), управління капітального будівництва також несло фінансові витрати, пов’язані з відселенням мешканців із домоволодінь, які підлягали знесенню, та відшкодовувало збитки підприємств, що підлягали виносу з ділянки, яка підлягала забудові. Крім того, з посиланням на Акт приймання в експлуатацію Державної приймальної комісії закінченого будівництвом об’єкту від 30.03.1974 року та ст. 86 ЦК УРСР, чинної на той час, третя особа вважає, що спірна будівля відносилася до державної власності СРСР, а згідно постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)” будівля дошкільного навчального закладу – дитячого садочка-ясел № 21 (в подальшому № 380), що розташована по пр. Гагаріна, 43-Г у м. Харкові, є комунальною власністю. Таким чином, Управління комунального майна та приватизації департаменту комунального майна ХМР вважає, що виконавчим комітетом Харківської міської ради було безпідставно видано свідоцтво про право власності відповідачу – ДП „Завод ім. В.О. Малишева”, а тому просить визнати його недійсним. В обґрунтування вимог щодо визнання недійсними договорів купівлі – продажу, укладених між ДП „Завод ім.. В.О. Малишева” та ТОВ „Таміра”, між ТОВ „Таміра” та ВАТ „Ольга”, третя особа також вказує на те, що при їх укладенні були порушені вимоги Законів України „Про освіту”, „Про дошкільну освіту”, які передбачають заборону на приватизацію дошкільних навчальних закладів, безоплатну передачу дошкільних навчальних закладів із державної до комунальної власності, а також на те, що згода на відчуження будівлі дошкільного закладу не надавалася, місцевий референдум, як це передбачено ст. 16 Закону України „Про дошкільну освіту”, не проводився.

Позивач - Харківська міська рада надав суду заяву про зміну позовних вимог (вх. №20464 від 26.11.08), відповідно до якої просить суд доповнити до підстав позову існування мараторію відносно ДП "Завод ім. Малишева" на виконання боржником грошових зобов"язань. Заяву позивача про зміну позовних вимог було прийнято судом до розгляду.

Представники Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева", ВАТ "Ольга", Міністерство промислової політики України в судове засідання 17.11.08 р. не з"явилися.

Сторони до початку судового засідання надали суду клопотання про розгляд справи без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

Клопотання не суперечить чинному законодавству, інтересам сторін, тому приймається судом та підлягає задоволенню.

Представник позивача у судовому засіданні підтримує заявлені позовні вимоги з урахуванням уточнень і просить їх задовольнити у повному обсязі.

Представник третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору також підтримує заявлені позовні вимоги, просить їх задовольнити у повному обсязі.

Представник першого відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить у їх задоволенні відмовити з посиланням на те, що норми Закону України „Про передачу об’єктів права державної та комунальної власності”, а також інші норми чинного законодавства України не містять обов’язку державного підприємства чи уповноваженого органу, до сфери управління якого відноситься підприємство, передавати безоплатно з державної у комунальну власність майно підприємства. Така передача може відбуватися лише за згодою власника такого майна і тільки з ініціативи суб’єктів, зазначених у цьому Законі. Харківська міська рада не зверталася до Міністерства промислової політики України, до сфери управління якого відноситься ДП „Завод ім. В.О. Малишева”, з ініціативою щодо передачі конкретного нерухомого майна у комунальну власність, рішення про надання згоди на прийняття такого майна до комунальної власності територіальної громади м. Харкова також не приймала, рішення Кабінету Міністрів України, обов’язковість якого передбачена ст. 4 Закону України „Про передачу об’єктів права державної та комунальної власності”, відсутнє. Крім того, згідно з вимогами Закону України „Про Державну програму приватизації” передприватизаційна підготовка ДП „Завод ім. В.О. Малишева” не здійснювалась, рішення щодо приватизації ДП „Завод ім. В.О. Малишева” не приймалося, оскільки ВО „Завод ім. В.О. Малишева”, правонаступником якого є Державне підприємство „Завод ім. В.О. Малишева”, включено до переліку об’єктів права державної власності, що не підлягають приватизації. Згідно з чинним на той час Декретом Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1992 р. № 8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності”, постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 р. № 453 „Про перелік підприємств, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства промислової політики” Державне підприємство „Завод ім. В.О. Малишева” належить до сфери управління Міністерства промислової політики України і функції по управлінню майном цього підприємства в порядку, визначеному ч. 4 ст. 12 Закону України „Про приватизацію державного майна”, Фонду державного майна України не передавалися, а тому інтереси держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області не порушені, оскільки відчуження майна державного підприємства було проведено за згодою органу управління – Міністерства промислової політки України на конкурентних засадах, тобто, з дотриманням порядку, передбаченому статтею 75 Господарського кодексу України. Результати проведеного аукціону з продажу спірного майна у встановленому законодавством порядку не скасовувалися і не визнавалися недійсними. Нежитлову будівлю колишнього ліквідованого дошкільного закладу відповідач планує використовувати з метою розміщення саме дитячого дошкільного закладу, а тому порушень вимог чинного законодавства України сторонами при укладенні спірної угоди допущено не було. Крім того, у поданих до суду письмових запереченнях на позовну заяву третьої особи із самостійними позовними вимогами, відповідач вказує, що будівля по пр. Гагаріна, 43-Г у м. Харкові до її відчуження була об’єктом права державної власності, з державної до комунальної власності територіальної громади м. Харкова у встановленому законодавством порядку не передавалася, посилання позивача на рішення виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих ся від 8 липня 1970 року № 288-1 „Про надання дозволу управлінню капітального будівництва міськвиконкому на забудову 6-го мікрорайону по пр. Гагаріна в Комінтернівському районі” та акт приймання в експлуатацію Державної приймальної комісії закінченого будівництвом об’єкту від 30.03.1974 р. не є доказом будівництва цього будинку за рахунок коштів місцевого бюджету, оскільки в рішенні виконкому, мова йде лише про забудову 6 мікрорайону багатоповерховими жилими будинками на території орієнтовною площею 42 га, а не про будівництво окремого будинку по пр. Гагаріна, 43-Г у м. Харкові.

Позивач - Регіональне відділення Фонду державного майна України в Харківській області, через канцелярію суду, надав письмові пояснення, в яких вказує, що оскільки Державне підприємство „Завод ім. В.О. Малишева” не перебувало в процесі приватизації і не могло бути з огляду на Закон України „Про перелік об’єктів права державної власності, які не підлягають приватизації”, майно цього підприємства не перебувало в оренді, державні органи приватизації та безпосередньо регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області не є суб’єктом, яке узгоджує питання відчуження майна цього підприємства, або здійснює функції з управління його майном. Просить суд розглядати справу без участі його представника.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні 2-го відповідача - Міністерство промислової політики України надала суду пояснення по справі, відповідно до яких проти позову заперечує повністю, вважає, що при укладанні спірного договору не були порушені права позивачів.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні 2-го відповідача – Відкрите акціонерне товариство „Ольга” надав через канцелярію письмові заперечення, в яких просить відмовити у задоволенні позову.

Таким чином, справа розглядається в порядку ст. 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Вислухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши докази по справі та давши їм оцінку, суд встановив наступне.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 р. № 453 „Про перелік підприємств, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства промислової політики” Державне підприємство „Завод ім. В.О. Малишева” належить до сфери управління Міністерства промислової політики України. Декретом Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1992 р. № 8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності” (чинного на час укладення угоди) на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади було покладено функції щодо управління майном, що є у загальнодержавній власності, крім майнових комплексів підприємств, установ, організацій, управління якими здійснюють відповідні служби Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України згідно з законодавчими актами України. Цим же Декретом заборонено підприємствам, що є у загальнодержавній власності, передавати безоплатно закріплене за ними майно іншим підприємствам, організаціям і установам, а також громадянам.

Згідно п. 5 ст. 75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі –продажу) державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об’єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси державне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і як правило, на конкурентних засадах.

Пунктом 4.2 та пунктом 4.4 Статуту державного підприємства „Завод ім. В.О. Малишева”, затвердженого наказом Державного комітету промислової політики України від 13.07.2000 р. № 177, передбачено, що майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном в цілях господарської діяльності, вчиняючи щодо нього будь-які дії, що не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту. Відчуження засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за підприємством, здійснюється за погодженням з Державним комітетом промислової політики України.

Відповідно до зазначених вимог чинного законодавства, ДП „Завод ім. В.О. Малишева” звернулося до Міністерства промислової політики України щодо надання дозволу на реалізацію майна підприємства (нежитлової будівлі за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 43-г, яка знаходилася на балансі ДП „Завод ім. В.О. Малишева). Міністерство промислової політики України листом від 07.02.2006 р. № 10/7-1-134 погодило реалізацію зазначеного майна, що не входить до складу цілісного майнового комплексу на конкурентних засадах. Погодження на реалізацію майна було надано відповідно до Протоколу № 2 від 01.02.2006 р. засідання комісії з питань визначення доцільності відчуження основних засобів, затвердженої наказом Мінпромполітики від 18.05.2005 р. № 167.

7 березня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю „Таміра” та Державним підприємством „Завод імені В.О. Малишева” був укладений договір купівлі – продажу нежитлового приміщення, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Христовою Т.В. і зареєстрований у реєстрі за № 1628. Як зазначено в договорі, предметом якого є нежитлова будівля літ. „А-2” загальною площею 3 264,1 кв.м., розташована у м. Харкові, пр. Гагаріна, 43-Г, він був укладений у відповідності до ст. 75 Господарського кодексу України та на підставі дозволу Міністерства промислової політики України № 10/7-1-134 від 07.02.2006 року і протоколу аукціону по лото № 1 від 06.03.2006 р., затвердженого президентом „Харківський Аукціонний Центр”, філія ДАК „НМАЦ”. Нежитлова будівля літ. „А-2” загальною площею 3 264,1 кв.м., розташована у м. Харкові, пр. Гагаріна, 43-Г, належала продавцеві на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Харківської міської ради 28 лютого 2006 року, на підставі розпорядження Харківського міського голови від 28 лютого 2006 року № 517, зареєстрованого комунальним підприємством „Харківське міське бюро технічної інвентаризації” згідно витягу № 9987374 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.03.2006 р., реєстраційний № 14017241, номер запису 6324 в книзі 1.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відчуження нежитлової будівлі літ. „А-2” загальною площею 3 264,1 кв.м., розташованої за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 43-Г, було здійснено з дотриманням вимог ст. 75 Господарського кодексу України. Згода на відчуження нерухомого майна Міністерством промислової політики України була надана згідно з вимогами Декрету Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1992 р. № 8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності” (чинного на час укладення угоди) та Положення про Міністерство промислової політики України, затвердженого Указом Президента України від 21 вересня 2001 року № 849/2001.

Судом не приймаються до уваги твердження позивача стосовно того, що дошкільний навчальний заклад разом з нежитловою будівлею літ. „А-2” загальною площею 3 264,1 кв.м., яка розташована у м. Харкові, пр. Гагаріна, 43-Г, повинен бути переданий до комунальної власності на безоплатній основі виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України „Про передачу об’єктів права державної та комунальної власності” передача об’єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України або органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України „Про передачу об’єктів права державної та комунальної власності” передача об’єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських рад. Аналогічна норма міститься в ст. 4-1 цього Закону щодо передачі об’єктів соціальної інфраструктури.

Згідно п. 51 ст. 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” до виключної компетенції ради відносить питання надання згоди на передачу об’єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об’єктів з комунальної у державну власність, а також щодо придбання об’єктів державної власності.

Відповідно до ч. 6 ст. 16 Закону України „Про дошкільну освіту” дошкільні навчальні заклади передаються центральними органами виконавчої влади або власниками з державної до комунальної власності на безоплатній основі.

Норми зазначених Законів, а також інші норми чинного законодавства України не містять обов’язку державного підприємства чи уповноваженого органу, до сфери управління якого відноситься підприємство, передавати безоплатно з державної у комунальну власність майно підприємства. Така передача може відбуватися лише за згодою власника такого майна і тільки з ініціативи суб’єктів, зазначених у цьому Законі. Крім того, до комунальної власності на безоплатній основі може бути переданий дошкільний навчальний заклад, про що згадується в ст. 16 Закону України „Про дошкільну освіту”.

Відповідно до статті 16 Закону України „Про дошкільну освіту” та статті 18 Закону України „Про освіту” навчальні заклади створюються органами державної влади. Згідно з Положенням про дошкільний навчальний заклад, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України 12.03.2003 р. № 305, дошкільний навчальний заклад є юридичною особою з дня реєстрації його статуту, діє на підставі статуту, який затверджується засновником (власником) за погодженням з відповідним органом управління освітою і реєструється місцевим органом виконавчої влади, має печатку та штамп встановленого зразку, бланки з власними реквізитами, рахунок в органах Державного казначейства.

Як передбачено частиною 7 статті 18 Закону України „Про освіту”, навчальний заклад повинен мати власне найменування, в якому обов’язково вказується його тип (дитячий садок, школа і таке інше) та організаційно-правова форма, а відповідно до статті 38 Закону України „Про дошкільну освіту” та статті 63 Закону України „Про освіту”, будівлі, споруди, земельні ділянки та інше майно є матеріально- технічною базою навчального закладу. Майно навчального закладу належить йому на правах, встановлених діючим законодавством України.

Матеріалами справи підтверджується, що 18 грудня 2002 року ДП „Завод ім. В.О. Малишева” було видано наказ „Про закриття дошкільного навчального закладу № 380”, який знаходився по пр. Гагаріна, 43-Г (що не був юридичною особою) у зв’язку з тим, що з 1997 р. цей дошкільний навчальний заклад не функціонував, а свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 28.02.2006 р., виданим на підставі розпорядження Харківського міського голови від 28.02.2006 р. за № 517, виконавчий комітет Харківської міської ради посвідчив, що нежитлова будівля літ. „А-2” загальною площею 3264,1 кв.м., розташована в м. Харкові по пр. Гагаріна, 43-Г, дійсно належить Державі Україна (користувач – державне підприємство „Завод ім. В.О. Малишева”) на праві державної власності.

Позивачем не надано доказів тому, що нежитлова будівлі літ. „А-2”, розташована по пр. Гагаріна, 43-Г в м. Харкові, належить дошкільному навчальному закладу, зареєстрованому як юридична особа в установленому законодавством порядку, а також доказів визнання недійсним розпорядження Харківського міського голови від 28.02.2006 р. № 517, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Позивачем також до суду не надано доказів звернення Харківської міської ради до Міністерства промислової політики України, до сфери управління якого відноситься ДП „Завод ім. В.О. Малишева”, з ініціативою щодо передачі як дошкільного навчального закладу, так і нежитлової будівлі по пр. Гагаріна, 43-Г у м. Харкові у комунальну власність, рішення про надання згоди на прийняття такого майна до комунальної власності територіальної громади міста Харківською міською радою не приймалося. Крім того, рішення Кабінету Міністрів України, обов’язковість якого передбачена ст. 4 Закону України „Про передачу об’єктів права державної та комунальної власності”, відсутнє.

Таким чином, суд вважає, що при укладенні між ТОВ „Таміра” та ДП „Завод ім. В.О. Малишева” договору купівлі – продажу нежитлового приміщення не було порушено норм ст. ст. 18, 34, 63 Закону України „Про освіту”, ст. 16 Закону України „Про дошкільну освіту”. Інтерес Харківської міської ради, про захист якого просить прокурор, є незаконним, оскільки спрямований на ущемлення прав і свобод інших юридичних осіб (Міністерства промислової політики України, Державного підприємства „Завод ім. В.О. Малишева”) обмежує захищені Конституцією та законами України інтереси держави, направлений на зловживання прагненням до користування матеріальним благом. Такий інтерес є незаконним, а тому, як зазначено в мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004), не захищається ні законом, ні правом, не повинен задовольнятися чи забезпечуватися ними. Заінтересована особа вправі звернутися до суду за захистом не будь-якого, а виключно охоронюваного законом інтересу, законного інтересу.

Не відповідають вимогам законодавства позовні вимоги управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради стосовно того, що спірна будівля будувалась управлінням капітального будівництва Харківської міської ради, будівля по пр. Гагаріна, 43-Г в м. Харкові є об’єктом права комунальної власності територіальної громади м. Харкова, а тому її відчуження відбулося без згоди власника.

Згідно п. 2 чинної на той час постанови Ради Міністрів Української РСР від 28.04.1980 р. № 285 „Про порядок передачі підприємств, об’єднань, організацій, установ, будинків і споруд” передача державних підприємств, виробничих, науково-виробничих, виробничо – аграрних, будівельно – монтажних та інших аналогічних об’єднань (комбінатів), а також організацій і установ одними державними органами УРСР іншим державним органам УРСР провадиться з республіканського підпорядкування у місцеве підпорядкування : підприємств торгівлі, громадського харчування, комунального господарства та побутового обслуговування населення, лікувальних і культурно-освітніх закладів, а також дошкільних, позашкільних та інших дитячих закладів і загальноосвітніх шкіл – міністерствами, державними комітетами і відомствами УРСР за погодженням з виконавчим комітетом обласної, Київської, Севастопольської міської Ради народних депутатів, з наступним повідомленням Держплану УРСР, Міністерства фінансів УРСР і ЦСУ УРСР, п. 5 Постанови також встановлено, що передача будинків і споруд провадиться міністерствами, державними комітетами і відомствами УРСР міністерствам, державним комітетам і відомствам СРСР та виконавчим комітетам місцевих Рад народних депутатів – за рішенням цих міністерств, державних комітетів, відомств УРСР, попередньо погодженим, відповідно з міністерством, державним комітетом і відомством СРСР, виконавчим комітетом обласної, Київської, Севастопольської міської Ради народних депутатів.

Міністерства, державні комітети і відомства УРСР, виконавчі комітети обласних, Київської, Севастопольської міських Рад народних депутатів приймають будинки і споруди, які передають їм міністерства, державні комітети і відомства СРСР, за попередньо погодженим рішенням.

Також, відповідно до п. 2.1.5 рішення виконавчого комітету Харківської обласної Ради народних депутатів від 26.05.1980 р. № 398 „Про порядок передачі підприємств, об’єднань, організацій, установ, будинків і споруд” виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів передають і приймають будинки і споруди з дозволу виконавчого комітету обласної, Київської, Севастопольської міської Ради народних депутатів.

Представником третьої особи із самостійними позовними вимогами не надано доказів прийняття рішення міністерством, державним комітетом чи відомством УРСР, яке повинно було бути попередньо погоджено з виконавчим комітетом Харківської обласної Ради народних депутатів, про передачу дошкільного навчального закладу чи будівлі за адресою: в м. Харкові, пр. Гагаріна, 43 –Г, до місцевої Ради народних депутатів.

Згідно ст. 7 Закону України „Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування” від 07.12.1990 р. до комунальної власності належить майно, яке передається безоплатно державою, іншими суб’єктами права власності, майно, яке створюється і купується органами місцевого самоврядування за рахунок належних їм коштів, а також майно, перелік якого встановлено Законом про власність.

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 „Про розмежування державного майна України міх загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно – територіальних одиниць (комунальною власністю)” передача державного майна, яке перебуває у віданні міністерств і відомств України, інших органів, уповноважених управляти державним майном, до складу комунальної власності, а також від однієї адміністративно-територіальної одиниці до іншої здійснюється безоплатно стосовно порядку, передбаченого постановою Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. № 285 „Про порядок передачі підприємств, об’єднань, організацій, установ, будинків і споруд”, з наступним повідомленням про це органів державної статистики, податкових та фінансових органів.

Таким чином, Кабінет Міністрів України своєю постановою не затверджував переліку об’єктів комунальної власності, а затвердив лише загальний перелік державного майна, яке передається до власності адміністративно - територіальних одиниць (комунальної власності) в порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів Української РСР від 28.04.1980 р. № 285 „Про порядок передачі підприємств, об’єднань, організацій, установ, будинків і споруд” (за відповідним рішенням міністерства, погодженого з виконкомом обласної Ради народних депутатів).

Відповідно до ст. 60 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 р. підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб’єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленого законом.

Третьою особою із самостійними позовними вимогами також до суду не надано доказів звернення Харківської міської ради до Міністерства промислової політики України, до сфери управління якого відноситься ДП „Завод ім. В.О. Малишева”, з ініціативою щодо передачі як дошкільного навчального закладу, так і нежитлової будівлі по пр. Гагаріна, 43-Г у м. Харкові у комунальну власність, рішення про надання згоди на прийняття такого майна до комунальної власності територіальної громади міста Харківською міською радою не приймалося. Крім того, рішення Кабінету Міністрів України, обов’язковість якого передбачена ст. 4 Закону України „Про передачу об’єктів права державної та комунальної власності”, відсутнє.

Таким чином, судом встановлено, що спірна будівля до її відчуження була об’єктом права державної власності, із державної до комунальної власності територіальної громади м. Харкова у встановленому законодавством порядку не передавалася, а посилання позивача на рішення виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящихся від 8 липня 1970 року № 288-1 „Про надання дозволу управлінню капітального будівництва міськвиконкому на забудову 6-го мікрорайону по пр. Гагаріна в Комінтернівському районі” та акт приймання в експлуатацію Державної приймальної комісії закінченого будівництвом об’єкту від 30.03.1974 р. не є доказом будівництва цього будинку за рахунок коштів місцевого бюджету, так як в цьому рішенні вказується про забудову 6 мікрорайону багатоповерховими жилими будинками на території орієнтовною площею 42 га, а не про будівництво (створення) окремого будинку по пр. Гагаріна, 43-Г в м. Харкові.

При пред’явленні позову у даній справі прокурор м. Харкова також визначив одним із позивачем Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, обґрунтовуючи тим, що відповідно до Тимчасового положення Про Фонд державного майна України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 р., основним завданням органу приватизації є захист майнових прав України, здійснення прав розпорядження майном державних підприємств у процесі їх приватизації та інше, а тому при відчуженні нежитлової будівлі літ. „А-2” по пр. Гагаріна, 43-Г у м. Харкові було порушено інтереси держави. Крім того, у судовому засіданні представник позивача вважає, що для відчуження спірного майна необхідно було отримати згоду органу приватизації.

Про те, з такими висновками суд погодитися не може з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво в суді виключно інтересів держави і громадянина у випадках, визначених законом.

Такі випадки визначені, зокрема, і статтею 2 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає обов’язок господарського суду порушувати справи за позовами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

За змістом пункту 2 статті 121 Конституції України та статті 2 ГПК України, обсягу наданих прокурору статтею 29 ГПК України прав, представництво прокуратурою інтересів держави у господарському суді є одним із видів представництва в суді, яке за своєю правовою природою є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов’язки. Але представництво прокурором інтересів держави відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак: складом представників та колом суб’єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації.

З огляду на це, обґрунтовуючи у позовній заяві необхідність захисту інтересів держави та зазначаючи орган, уповноважений здійснювати державою відповідні функції у спірних відносинах прокурор повинен враховувати, що закріплені нормами Конституції України та іншими правовими актами інтереси держави у своїй основі потребують здійснення загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки тощо.

Проте, інтереси держави є відмінними від інтересів інших учасників суспільних відносин і, даючи офіційне тлумачення положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України, Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 року № 3-рп/99 зазначив, що в заяві прокурор обґрунтовує порушення чи загрозу порушення інтересів держави, зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, під яким відповідно до статей 6, 7 та 143 Конституції України потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України „Про приватизацію державного майна” державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні. Частиною 3 цієї статті також визначено, що державні органи приватизації здійснюють повноваження власника державного майна у процесі приватизації.

Пунктом 13 розділу III Закону України „Про Державну програму приватизації” передбачено, що органи, уповноважені управляти державним майном, разом з Фондом державного майна до прийняття рішення про приватизацію здійснюють передприватизаційну підготовку державних підприємств, які мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, мають у своєму складі відокремлені чи територіально роздроблені виробництва, розвинену соціальну інфраструктуру, майно, що не підлягає приватизації, структурні підрозділи, які реалізують аналогічні або взаємозамінні види товарів (робіт, послуг), а також ВАТ, створених у процесі корпоратизації (за винятком об’єктів, що не підлягають приватизації відповідно до Закону України „Про перелік об’єктів права державної власності, що не підлягають приватизації”). Передприватизаційна підготовка підприємств, не визначених у абзаці першому цього пункту, проводиться за спільним рішенням Фонду та органу, уповноваженого управляти відповідним державним майном, окремо щодо кожного підприємства.

Відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України „Про приватизацію державного майна” з моменту прийняття рішення про приватизацію державного майна орган, що здійснює управління майном цього підприємства, передає у встановленому порядку функції з управління цим майном державним органам приватизації і стосовно цього підприємства припиняється дія норм Господарського кодексу України в частині купівлі, продажу, передачі, обміну тощо. Якщо ці дії необхідні для ефективного функціонування державного підприємства, майно якого приватизується, вони здійснюються підприємством з дозволу державних органів приватизації.

Отже, законом визначено, що дозвіл на продаж майна державного підприємства надається органом приватизації лише у разі, якщо прийнято рішення про приватизацію майна державного підприємства та за умови передання функцій з управління цим майном органу приватизації, що також випливає з п. 4 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 30 липня 1999 р. № 1477, яким було передбачено, що відчуження майна державного підприємства, його структурного підрозділу, функції управління яким в установленому порядку передані державним органам приватизації, здійснюється безпосередньо підприємством після отримання погодження державного органу приватизації, який здійснює функції управління цим підприємством.

Як свідчать матеріали справи, ДП „Завод ім. В.О. Малишева”, яке є правонаступником Виробничого об’єднання „Завод ім. В.О. Малишева”, включено до переліку об’єктів права державної власності, що не підлягають приватизації (Закон України „Про перелік об’єктів права державної власності, що не підлягають приватизації”), тобто, знаходиться за межами приватизації. Передприватизаційна підготовка відносно цього державного підприємства не здійснювалась, спільне рішення Фонду державного майна України та Міністерства промислової політики України не приймалося, Фондом державного майна план – графік згідно з ч. 2 п. 13 розділу III Закону України „Про Державну програму приватизації” від 18.05.2000 р. не розроблявся і Кабінетом Міністрів України не затверджувався, функції з управління майном державного підприємства Фонду державного майна України не передавались.

Таким чином, висновки позивача стосовно того, що відчуження майна ДП „Завод ім. В.О. Малишева” повинно було бути погоджено з Фондом державного майна України, не відповідають вимогам п. 4 ст. 12 Закону України „Про приватизацію державного майна”, яким передбачено надання такої згоди органом приватизації лише у разі прийняття рішення щодо приватизації майна державного підприємства та за умови передання функцій з управління майном державного підприємства Фонду державного майна України.

У даному випадку, суд вважає, що при відчуженні нежитлової будівлі у м. Харкові по пр. Гагаріна, 43-Г, яка знаходилася у повному господарському віданні ДП „Завод ім. В.О. Малишева”, права та інтереси держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області не порушувалися, оскільки відчуження майна державного підприємства було проведено за згодою органу управління – Міністерства промислової політки України на конкурентних засадах, тобто, з дотриманням порядку, передбаченому статтею 75 Господарського кодексу України. Результати проведеного аукціону з продажу спірного майна у встановленому законодавством порядку недійсними не визнавалися. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області не є тим органом, якому були передані функції з управління майном державного підприємства, а тому права та інтереси держави, про захист яких просить прокурор, при відчуженні нерухомого майна підприємством не порушувались.

Згідно ст. 4 ГПК України суд також констатує необхідність застосування судової практики Європейського суду з прав людини у національному законодавстві як інструменту функціонування Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка згідно частини 1 статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Законом України „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколу № 2, 4, 7 і 11 до Конвенції” № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол і протоколи № 2, 4, 7 і 11 до Конвенції. Згідно статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Виходячи із пунктів 32-35 рішення згідно рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року „Strech проти Об’єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії”, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається „законне та обґрунтоване очікування придбання майна або майнового права по договору, укладеному з органом публічної влади. Визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 14 березня 2007 року по справі № 21-8во07, а також Вищий господарський суд України в постанові від 23.01.2007 р. по справі № 47/83.

Таким чином, надаючи згоду на відчуження нежитлової будівлі у м. Харкові по пр. Гагаріна, 43-Г на конкурентній засаді, Міністерство промислової політки України діяло як орган публічної влади і приймало своє рішення у межах чинного законодавства. Воно мало виключні повноваження відносно визначення умов відчуження та прийняття необхідних для її проведення актів, не узгоджуючи свої дії та рішення з майбутніми покупцями державного майна. ТОВ „Таміра”, як добросовісний покупець, прийняло участь в аукціоні з реалізації нерухомого майна, уклало відповідний договір купівлі – продажу, виконало прийняті за договором зобов’язання, а тому не може бути позбавлено своєї власності.

Не приймаються судом до уваги твердження позивача щодо порушення при укладенні оспорюваного договору вимог ст. 16 Закону України „Про дошкільну освіту” виходячи із наступного.

Згідно п. 5 ст. 16 Закону України „Про дошкільну освіту” вивільнені приміщення ліквідованих державних та комунальних дошкільних навчальних закладів використовуються виключно для роботи з дітьми. Майно, яке є державною або комунальною власністю (земельні ділянки, будівлі, споруди, обладнання тощо), придбання чи відокремлення якого призначене для здобуття дітьми дошкільної освіти, використовується виключно із зазначеною метою.

Матеріалами справи підтверджується, що з метою використання придбаної нежитлової будівлі літ. „А-2” по пр. Гагаріна, 43-Г у м. Харкові під розташування дитячого закладу з навчальним комплексом з влаштуванням прилеглих дитячих майданчиків та необхідної інженерної інфраструктури, ТОВ „Таміра” звернулось до Харківського міського голови (лист № 23/03-02 від 23.03.2006 р. та № 11/05-1 від 11.05.2006 р.) з заявою про виділення земельної ділянки та дозволу на реконструкцію будівлі. Харківським міським управлінням земельних ресурсів 24.05.2006 р. надано позитивний висновок № 2905 щодо погодження місця розташування реконструкції зазначеної нежитлової будівлі, а управлінням містобудування та архітектури Головного управління містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради видано та затверджено Архітектурне завдання на розробку містобудівного обґрунтування розташування об’єкту: реконструкція нежитлової будівлі літ. А-2 (колишній дитячий садок) під розташування дитячого закладу з навчальним комплексом з влаштуванням прилеглих дитячих майданчиків та необхідної інфраструктури об’єкту по пр. Гагаріна, 43-Г, на підставі якого за заявою замовника було виготовлено містобудівне обґрунтування зазначеного об’єкту. Містобудівне обґрунтування, яке було виконане ТОВ фірма „Авуар”, було погоджено Харківською обласною санітарно-епідеміологічною станцією (висновок № 436 від 15.05.2006 р.), Державним управлінням екології та природних ресурсів в Харківській області (лист № 07-25-632 від 24.05.2006 р.). Крім того, Управлінням містобудування та архітектури Головного управління містобудування, архітектури та земельних відносин надано комплексний висновок по реконструкції нежитлової будівлі літ. А-2 (колишній дитячий садок) під розташування дитячого закладу з навчальним комплексом з влаштуванням прилеглих дитячих майданчиків та необхідної інженерної інфраструктури об’єкту по пр. Гагаріна, 43-Г у Комінтернівському районі м. Харкова, який затверджено 30.05.2006 р.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що при укладенні оскаржуваної угоди вимоги ст. 16 Закону України „Про дошкільну освіту” порушені не були.

Щодо визнання недійсним витягу про реєстрацію за ТОВ „Таміра” права власності на нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного правочину та про повернення до державної власності нежитлової будівлі літ. „А-2”, розташованої в м. Харкові по пр. Гагаріна, 43-Г, то ці вимоги також необґрунтовані, зокрема тому, що укладений відповідачами договір купівлі – продажу нежитлового приміщення від 07.03.2006 р. не визнано недійсним.

Відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 р. за № 7/5 в редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.10.2003 р. № 6/5, витяг про реєстрацію прав власності – це документ, що видається за результатами прийняття рішення реєстратором та внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно, і це рішення не визнано недійсним, не скасовано в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Статтею 12 ГПК України передбачено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

У даному випадку, прокурор просить визнати недійсним витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10079470 від 14.03.2006 р. реєстраційний № 14017241, номер запису 6324 в книзі 1, тобто, документ, який виданий ТОВ „Таміра” в підтвердження права власності на нерухоме майно.

Зазначені витяг (документ) та свідоцтво про право власності не є актом нормативного чи ненормативного характеру, не є правочином, а тому спір про визнання їх недійсними не підлягає вирішенню в господарських судах.

За таких обставин, провадження по справі слід припинити, відповідно до п. 1 ст. 80 ГПК України.

Суд прийшов до висновку, що підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання недійсним договору купівлі – продажу нежитлового приміщення від 7 березня 2006 року, укладеного між ДП „Завод ім. В.О. Малишева” та ТОВ „Таміра”, а також договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30 жовтня 2006 року, укладеного між ТОВ „Таміра” та ВАТ „Ольга”, не вбачається. Крім того, вимоги щодо повернення до державної власності нежитлової будівлі літ. „А-2” загальною площею 3264,1 кв.м., яка розташована за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 43-Г, а також, витребуванні цієї будівлі із чужого незаконного володіння відкритого акціонерного товариства „Ольга” на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради Харківської області, є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Третя особа із самостійними вимогами на предмет спору, також, просить визнати недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 лютого 2006 року, видане виконавчим комітетом Харківської міської ради Державному підприємству „Завод ім. В.О. Малишева”.

Щодо визнання недійсним витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10079470 від 14.03.2006 р., реєстраційний № 14017241, номер запису 6324 в книзі 1, виданого Товариству з обмеженою відповідальністю „Таміра”, та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 лютого 2006 року, яке було видане виконавчим комітетом Харківської міської ради Державному підприємству „Завод ім. В.О. Малишева”, то в цій частині провадження у справі підлягає припиненню відповідно до п. 1 ст. 80, оскільки, зазначені витяг (документ) та свідоцтво про право власності не є актом нормативного чи ненормативного характеру, не є правочином, а тому спір про визнання їх недійсними не підлягає вирішенню в господарських судах.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов"язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов"язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок іншої сторони і в тому разі коли друга сторона звільнена від його сплати; суми які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов"язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов"язаних з розглядом справи покладаються при задоволенні позову на відповідача, а при відмові в позові – на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 4, 12, 32, 33, 34, 43, 44, 46, 47 -1, 49, 68, 69, 77, п. 1 ст. 80, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИЛА:

В позові прокурора м. Харкова відмовити частково.

В частині позовних вимог прокурора м. Харкова про визнання недійсним витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10079470 від 14.03.2006 р. реєстраційний № 14017241 номер запису 6324 в книзі 1, виданий Товариству з обмеженою відповідальністю „Таміра”, провадження у справі припинити.

У позові Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради Харківської області відмовити частково.

В частині позовних вимог Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради Харківської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 лютого 2006 року, виданого виконавчим комітетом Харківської міської ради Державному підприємству „Завод ім. В.О. Малишева”, провадження у справі припинити.

Скасувати заходи про забезпечення позову щодо заборони відчуження у будь-який спосіб нежитлової будівлі дитячого садка – ясел літера „А-2” загальною площею 3264,1 кв.м., розташованої за адресою: м. Харків, пр Гагаріна, 43-Г, зареєстрованого за ВАТ „Ольга”, які були вжиті ухвалою господарського суду Харківської області від 19 лютого 2008 року.

Рішення підписано 15.12.08

Головуючий суддя

суддя

суддя