ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого                    Картере В.І.

суддів:                              Жекова В.І., Пироговського В.Т.,

при секретарі судового засідання —Лисіної О.В.

за участю представників:

від Державного підприємства “Одеський морський торгівельний порт” - Конончук О.В.

від Одеської міської ради —Кіхтенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради

на рішення господарського суду Одеської області від 12.06.2007р.

по справі № 17-28/264-06-6506

за позовом Державного підприємства “Одеський морський торгівельний порт”

до Одеської міської ради

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство ”Одеський морський торговельний порт” звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської Ради (далі- ОМР), в якому з урахуванням уточнень просило визнати право власності на об’єкт нерухомого майна - гуртожиток, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 11-а.

В обґрунтування позову, позивач послався на те, що з 1964 року він користується названим гуртожитком як своїм власним в т.ч. видає ордери на вселення працівників порту, одержує з них плату за користування житлом, сплачує експлуатаційні витрати та комунальні платежі, земельний податок, несе витрати по ремонту і утриманню будинку та прилеглої території. Крім того, позивач послався на Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, відповідно до якого на органи місцевого самоврядування покладено обов’язок щодо видачі свідоцтва про право власності.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.06.2007 р. (суддя Зуєва Л.Є.) позов задоволено, право власності на нерухоме майно - гуртожиток, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 11-а визнано за Державним підприємством „Одеський морський торговельний порт”, з ОМР стягнуто держмито у розмірі 85 грн. та витрати на ІТЗ судового процесу у розмірі 118 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Одеська міська Рада звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОМР стверджує про те, що позивач є державним комерційним підприємством, а тому не являється та не може являтись власником спірного майна, так як йому делеговані лише окремі функції щодо управління майном, яке знаходиться в державній власності.

Апелянт зазначає, що застосування місцевим господарським судом, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, приписів ст. 316, 391, 392 ЦК України є помилковим з огляду на те, що вказані норми можуть бути застосовані лише при наявності у позивача зареєстрованого належним чином права власності на спірний об'єкт.

Крім цього, апелянт звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що судом першої інстанції невірно визначено статус спірного об'єкту нерухомості і стверджує про те, що спірний об'єкт не є самовільним будівництвом у розумінні ст.376 ЦК України.

Також, ОМР зазначає, що весь житловий та не житловий фонд, що знаходиться на території м. Одеси станом на 25.11.1991р., відповідно до Постанови Кабінету міністрів України №311 від 05.11.1991р. “Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)” та Рішення Одеської обласної ради від 25.11.1991р. №266-ХХІ “Про розмежування державного майна між власністю обласної ради та міст обласного підпорядкування і районів області”, перейшов у власність територіальної громади м. Одеси, не залежно від того, у власності яких осіб він знаходився на той момент та дій, які ці особи вчиняли щодо нього.

Разом з тим, ОМР вважає, що вказаний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України і згідно приписів ст. 2, 17 КАС України віднесений до компетенції адміністративних судів, а тому, як зазначає апелянт, провадження по даній справі повинно бути припинено на підставі ст. 12, 80 ГПК України.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 18.10.2007р. по справі № 17-28/264-06-6506 рішення господарського суду Одеської області від 12.06.2007р. скасовано, провадження по справі припинено з огляду на те, що даний спір порушує права та інтереси фізичних осіб, яких не можливо залучити до участі у справу, оскільки згідно ст. 1, 21, 26, 27 ГПК України фізичні особи не є учасниками господарського процесу.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.02.2008р. по справі №17-28/264-06-6506 постанову Одеського апеляційного господарського суду скасовано, дану справу передано на новий апеляційний розгляд до Одеського апеляційного господарського суду з посиланням на те, що апеляційний господарський суд не надав оцінки доводам, викладеним в апеляційній скарзі та не здійснив повторно в повному обсязі розгляд справи, як того вимагає ч.1 ст.101 ГПК України.

Під час першого слухання даної справи в апеляційній інстанції, до Одеського апеляційного господарського суду надійшла заява від 80 фізичних осіб, які проживають в гуртожитку, про залучення їх до участі у справі в якості зацікавлених осіб, оскільки рішення з даної справи, як зазначили заявники, вплине на їх права та обов'язки.

Апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви фізичних осіб з тих підстав, що чинним господарським процесуальним законодавством передбачено лише один випадок, коли до господарського суду може звернутись фізична особа, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності, а саме в процедурі банкротства. Крім цього, даний спір виник між Державним підприємством “Одеський морський торгівельний порт” та Одеською міською радою щодо визнання права власності на нерухоме майно, і в даному випадку вирішення спору по суті не впливає ніяким чином на права та охоронювані законом інтереси мешканців гуртожитку.

Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників учасників судового процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи і обставини на які посилається апелянт, перевіривши додержання та правомірність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до Статуту Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт”, затвердженого Наказом Міністра транспорту та зв'язку України Рудковським М.М. 03.11.2006р. №1060, ДП “Одеський морський торговельний порт” є державним унітарним транспортним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності, підпорядковане та входить до сфери управління Міністерства транспорту та зв'язку України (Орган управління майном).

Пунктом 4.2 Статуту порту передбачено, що майно порту є державною власністю і належить йому на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, Порт володіє, користується та розпоряджається закріпленим за ним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству, нормативно-правовим актам Органу управління майном та Статуту.

Статтею 73 ГК України встановлено, що державне унітарне підприємство (у т.ч. державне комерційне підприємство) утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функцію у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного підприємства перебуває у державній власності і закріплено за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Статтею 136 ГК України встановлено, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 затверджено Перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), та встановлено, що державне майно України, яке не належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю. Майно морського порту, яке знаходиться у повному господарському віданні порту, до комунальної власності не передавалось.

Статтею 326 ЦК України встановлено, що право надання позову про визнання права власності на майно, якщо це право оспорюється або у разі втрати правовстановлюючого документа, надано власнику майна. Що стосується державної власності –то, відповідно до частини 2 статті 141 ГК України –управління об’єктами, які належать державі покладено на Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, на центральні та місцеві органи виконавчої влади.

Нерухоме майно, щодо якого заявлений позов, за ствердженням позивача є державною власністю, а відтак і повноваження щодо подання відповідного позову про визнання права власності належить не особі, якій це майно передане в оперативне управління, а органу, який від імені держави уповноважений реалізовувати права власника - в даному випадку Міністерству транспорту та зв'язку України.

Оскільки матеріалами справи не підтверджено наявність у позивача будь-якого доручення вказаного вище органу представляти його інтереси з питань визнання права власності на спірне по даній справі майно, апеляційний господарський суд вважає позов не обґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню.

Доводи апелянта щодо неправильного застосування норм ЦК України апеляційним господарським судом не оцінюються з огляду на те, що в даному випадку, оскаржене судове рішення в будь-якому випадку підлягає скасуванню у зв'язку із пред'явленням позову неналежним позивачем.

Виходячи з викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в даному випадку позивачем не доведено наявність у нього повноважень для подання позову про визнання права власності, оскільки право на звернення з позовом щодо захисту інтересів держави надано уповноваженому органу центральної влади –Міністерству транспорту та зв'язку, яке не надавало відповідних повноважень позивачу.

Посилання апелянта на те, що дана справа повинна розглядатись за правилами адміністративного судочинства не приймаються апеляційним господарським судом до уваги з наступних підстав.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України, під адміністративною справою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією із сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; а під суб'єктом владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 вказаного Кодексу).

Таким чином, в контексті вказаних положень ст. 3 КАС України, справою адміністративної юрисдикції, яка може бути передана на вирішення адміністративного суду, є спір, який виник між суб'єктами суспільних відносин відносно їх прав та обов'язків в правовідносинах, в яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта, а інший суб'єкт, відповідно, вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень. В разі, коли суб'єкт, в тому числі і суб'єкт владних повноважень, не здійснює у спірних правовідносинах владні управлінські функції відносно іншого суб'єкта, з яким виник спір, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції і не повинен розглядатися в адміністративних судах.

В даному випадку вирішенню підлягає спір про визнання права власності, тобто спір про право, який не відноситься до компетенції адміністративних судів України.

Враховуючи наведене і виходячи з того, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення, оскаржене судове рішення слід скасувати, у задоволені позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 85, 99, 101-105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 12.06.2007р. по справі №17-28/264-06-6506 - скасувати.

У задоволенні позовних вимог Державного підприємства “Одеський морський торгівельний порт” - відмовити.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя:                                                            В.І. Картере

Судді:                                                                                В.І. Жеков

В.Т. Пироговський

Повний текст постанови підписаний 17.03.2008р.