РІШЕННЯ

"17"
жовтня 2008 р.

Справа №
9/135-2971

Господарський суд Тернопільської області

у
складі   , при секретарі Кулагіній
Т.В.

розглянув у відкритому
судовому засіданні  господарський
спір

за позовом : ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до відповідача-1 : Товариства  з обмеженою відповідальністю   «Інтер»,
вул.. Б. Хмельницького, 122,  смт.
Вишнівець Збаразького району Тернопільської
області

до відповідача-2: Відкритого  акціонерного товариства «Кредитпромбанк»,  вул..
Дружби народів, 38,  м. Київ,

За участі представників:

позивача:
не з'явився

відповідача-1:   не
з'явився

відповідача-2:   В.О. Малко,
довір. ,  Паніенко  І.О., довір.

роз'яснивши  у розпочатому судовому засіданні
представникам  сторін та третьої особи
без самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача-1,  права та обов'язки  учасників господарського процесу згідно з
ст.ст. 22,  29  ГПК
України,

встановив:

Позивач,  ОСОБА_1.
, який  є  учасником Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтер»і якому належить
частка у розмірі   20 %   статутного капіталу,  звернувся
у вересні 2008 року  до
Відповідачів   з позовом   про визнання
недійсними за  статтею 232 ЦК
України  договорів ,  сторонами яких є  Товариство з
обмеженою відповідальністю «Інтер»(надалі  Товариство ) та  Відкрите
акціонерне товариство«Кредитпромбанк»(надалі  Банк)
і  укладених   20 квітня 2006 року   ,
іпотеки    №  08/11/1106-Ілт, застави №  08/11/31/06 -Злт та кредиту № 08/11-06
Клт   .

Позивач
вважає,  що укладенням договорів та їх
виконанням зачіпаються його
корпоративні  права,  оскільки
у разі   їх виконання може  істотно зменшитися  розмір активів Товариства ,  що призведе до  збитковості
чи неплатоспроможності Товариства.

У
якості  обставин,  якими
обґрунтовувалася    вимога,
була  наведена  відсутність згоди  вищого
органу  Товариства  на укладення
договору кредиту та договорів,
що  забезпечують його  виконання
, адже  , вказує Позивач,   29.07.2008 року Львівським апеляційним
господарським  судом  за позовом
іншого учасника  Товариства    визнано недійсним рішення загальних
зборів  Товариства від 18.03.2006 р.  про надання згоди  його керівнику   на отримання кредиту та передачу у
заставу   належного  Товариству
майна.

Позивач  при цьому
вважав,  що  оскільки
у липні 2008  року   судом
була встановлена незаконність
рішення  загальних зборів
учасників Товариства  на укладення
договорів,  то  їх
укладення  у квітні   2006
року   керівниками    Товариства
та Банку    є свідченням    зловмисної
згоди  цих осіб.

Банк
позов не визнав, просив   відмовити
у  його задоволенні,  мотивуючи
тим,   що   укладення
договорів   у процесі
господарської  діяльності   Товариства
не зачіпає прав та охоронюваних
законом інтересів  його  учасників. Крім того  послався на
рішення від 17.01.2006 року наглядової ради  Товариства
,    яке   було підставою   для укладення  спірних
договорів між  Банком та
Товариством.

13
жовтня 2008 року Позивач звернувся через канцелярію суду  із заявою,
згідно  із якою та   з посиланням на ст.. 22 ГПК України       поставив питання про збільшення  розміру позовних вимог ,  а фактично доповнив  вимоги
додатковою вимогою   про визнання  недійним
протоколу  № 17/14/06 від
17.01.2006 року  засідання наглядової  ради Товариства.

Банк
не погодився   із заявою  Позивача,
вважаючи  об'єднання  таких вимог
не сумісним  із  раніше заявленим позовом.

Товариство  не скористалося своїм правом на участь у
судових засіданнях,  відзиву на позов не
надало.

Заслухавши
думку  представників   сторін з приводу заявленого  Позивачем
клопотання ,  суд  вважає
необхідним    відхилити заяву  Позивача
про збільшення  розміру позовних
вимог з таких  міркувань.

Під
збільшенням  розміру  позовних вимог процесуальний закон  розуміє
збільшення суми позову по тій же вимозі,
яка була  заявлена  Позивачем
у позовній заяві.

Разом
з тим,  збільшення розміру позовних вимог
не пов'язано  із пред'явленням додаткових
позовних  вимог , які не були  заявлені у позові. Така вимога  може бути заявлена  самостійно з дотриманням    загальних правил  звернення
із позовом   .

Доповнення  позовних вимог    статтею 22 ГПК України  не передбачено.

Крім
того предметом    спору,  який
вирішується судом,   може
бути     визнання недійсним  рішення
колегіального виконавчого
органу    Товариства,  а не
протокол  його засідання .

У
справі в порядку ст.. 77 ГПК України з
13 жовтня 2008 р.   оголошувалася
перерва    до
16  год. 17.10. 2008 р.

Проаналізувавши  подані сторонами докази,  заслухавши
доводи представників сторін,   суд
дійшов до висновку,  що у
задоволенні   позову слід відмовити
,  з огляду на таке.

Відповідно  до статті
12 Закону України  «Про господарські
товариства» та  ст.   115
ЦК України   Товариство є
власником  майна,  переданого
йому    учасниками товариства
у  власність як вклад до статутного
(складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті
господарської діяльності;  одержаних
доходів;  іншого майна, набутого на
підставах, що не заборонені законом.

Товариство  з обмеженою відповідальністю   за змістом
ч. 1  ст.  84  ЦК
України  самостійно здійснює  підприємницьку діяльність з метою  одержання
прибутку та наступного   його  розподілу
між учасниками,  а за змістом
статті 91 ЦК України
деліктоздатність
Товариства  , як юридичної  особи ,
виникає з моменту  його
створення  і припиняється  з дня внесення  до Єдиного
державного  реєстру  запису про
його  ліквідацію.

В силу
частин 1 та 2  ст.  96  ЦК
України  Товариство самостійно  відповідає
за своїми   зобов'язаннями  усім належним    йому майном, а його  учасники
не  відповідають  за зобов'язаннями    Товариства
і несуть лише  ризик  збитків, пов'язаних  із
діяльністю Товариства у межах вартості
своїх  вкладів,  про що йдеться     у ч. 2
ст.  140 цього  Кодексу.

Разом
з тим   згідно  із статтею
92 ЦК України Товариство набуває
цивільних прав та обов'язків   і
здійснює  їх  через свої органи,  які утворюються згідно  з порядком,
встановленим  установчими
документами та затоном.

Органами
управління   Товариства  з обмеженою відповідальністю  за змістом      ч. 2 ст.
97 Закону України  «Про
господарські товариства» та  ст.   145
ЦК України   є  загальні збори   його
учасників     та   виконавчий орган -одноособовий  чи колегіальний.

Органи   юридичної
особи    не тільки здійснюють  управління
діяльністю нею,  але  виступають
у майновому  обороті від її імені.
Іншими словами   дії    органів
юридичної   особи     є
діями  самої    особи
.

До
того ж     органи  юридичної особи складають    частину цієї  особи
і не є самостійними
суб'єктами  права  .

Утім,  згідно
з  ч. 4 ст 92 ЦК України   обов'язок солідарно відповідати перед
Товариством    лежить на членах   органу
юридичної особи,  або інших  особах,
які відповідно  до закону чи
установчих документів  виступають від
імені  Товариства ,    у разі якщо
вони   порушують свої  обов'язки
щодо  представництва.

Відповідно
до статті 10  Закону України  «Про господарські товариства» та  ст.
116  ЦК України   учасники
господарського товариства мають право у порядку, встановленому
установчим документом товариства та законом:
брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в
установчому документі, крім випадків, встановлених законом; брати участь у
розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди);  вийти у встановленому порядку з товариства;
здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства,
цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому
законом;  одержувати інформацію про
діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом,   а також
мати інші права, встановлені установчим документом товариства та
законом.

Проаналізовані  судом
норми позитивного  прав та    установчі документи   Товариства
з обмеженою відповідальністю «Інтер» дають підставу    вважати,
що       ОСОБА_1. як учасник     цього
Товариства  не наділений     правом виступати  від імені Товариства .

Оскільки
спірні правочини  стосуються   прав та обов'язків     Товариства,    Позивач не має матеріально-правого  інтересу
у разі визнання недійсними договорів
кредиту   застави та іпотеки.

Аналогічної  правої позиції   дотримується   Верховний суд України      у постанові  Судової палати у господарських справах
Верховного  суду України від 30.09.2003
р.  у справі за позовом   Українсько-Російського   спільного
науково-виробничого підприємства ТОВ «Сіл -Авто»до ВАТ «Львівський  автобусний завод»і  ВАТ «Львівський  завод
гідромеханічних передач».

Не
заперечуючи визначених статтею  10  Закону України  «Про господарські товариства» та  статтею
116  ЦК України  прав
учасника   господарського товариства,  суд позатим     відхиляє
за неспроможністю  доводи Позивача  з приводу того,  що
укладені  Відповідачами     договори
впливають на обсяг   корпоративних
прав   ОСОБА_1.     у
Товаристві.

Учасник     , здійснюючи   контроль за органами  Товариства
в межах своєї  частки , має  можливість
реалізувати  свої права у
визначеному  законом та установчими
документами   порядку, у тому  числі
шляхом прийняття рішення про призначення
та звільнення    виконавчих   органів
Товариства.

Разом
з тим ,  учаснику  не належить право  оскаржувати дії  Товариства
,  спрямовані   на набуття останнім    цивільних прав  та обов'язків у відносинах   з іншими
суб'єктами цих прав.

При
вирішенні даного  спору  суд також враховує  як аналогію
рішення  Конституційного  Суду України     від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 у
справі   № 1-10/2004 за конституційним
поданням  за конституційним поданням 50
народних  депутатів України щодо
офіційного тлумачення  окремих положень
частини першої статті 4  Цивільного процесуального
кодексу України     (справа про
охоронюваний законом інтерес), положеннями якого  визначено,
що легітимний інтерес
акціонерного  товариства   не є простою сукупністю законних інтересів
його   акціонерів.

Оскільки   укладеними
між Товариством і Банком
кредитним   договором,  договорами іпотеки  та
застави  прав   учасника
Товариства    не порушено,  у позові слід відмовити   незалежно
від наведених   Позивачем   підстав.

Судові
витрати у сумі 203  грн.  ,
понесені Позивачем при зверненні
до  суду   із вимогами до Відповідачів    про визнання недійсними   договорів       слід
віднести на Позивача  в силу
ст..  49 ГПК України.

Враховуючи   викладене,
керуючись  ст.ст. 4, 22, 33, 34,
43, 49, 82, 84, 85, 116, 117 ГПК України, господарський суд

Вирішив:

Відмовити у задоволенні
позову  ОСОБА_1,  АДРЕСА_1,
до Товариства  з обмеженою
відповідальністю   «Інтер»,  вул.. Б. Хмельницького, 122,  смт. Вишнівець Збаразького району
Тернопільської  області   та
Відкритого  акціонерного товариства
«Кредитпромбанк»,  вул..    Дружби народів, 38,  м. Київ,
про  визнання недійсним    договору
від        20 квітня 2006
року       іпотеки    №
08/11/1106-Ілт,  договору       від        20 квітня 2006 року      застави №
08/11/31/06 -Злт та
кредитного  договору   від
20 квітня 2006 року       №
08/11-06 Клт.

На
рішення суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати
апеляційну скаргу, а прокурор - апеляційне подання, протягом десяти днів з дня
прийняття (підписання) “_____” _________________  2008 р. рішення, через місцевий господарський
суд.

Суддя