ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"27" березня 2008 р.

Справа № 4/24

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Хилька Ю.І. за участю секретаря судового засідання Жушман Т.Г. розглянув справу №4/24

за позовом: Кіровоградської міжрайонної державної податкової інспекції, 25006, м. Кіровоград, вул. Покровська, 4,

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "ЮГ-Агро" ЛТД (далі - ТОВ "ЮГ-Агро" ЛТД), 27641, Кіровоградська область, Кіровоградський район, с. Соколівське, вул. Миру, 7,

про припинення юридичної особи, -

від позивача - Мельник В.В., довіреність № 2 від 01.02.08 головний державний податковий інспектор юридичного відділу;

від відповідача - директор Запотоцький Г.О.;

час прийняття постанови 17 год. 50 хв.

В судовому засіданні 25.03.2008 року оголошувалась перерва на 27.03.2008 року.

СУТЬ СПОРУ:

Подано адміністративний позов про припинення юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю “Юг-Агро” ЛТД с. Соколівське вул. Миру 7 Кіровоградського району та області на підставі ч. 5 ст. 38 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців”.

Відповідач письмово позов не заперечив, в судовому засіданні позов заперечив, посилаючись на ту обставину, що ним вживались заходи для повідомлення державному реєстратору відомостей про фактичне місцезнаходження підприємства, однак через відсутність державного реєстратора відомості своєчасно не вносились. На даний час статус відомостей про юридичну особу ним підтверджено повністю, що посвідчується витягом з Державного реєстру станом на 27.03.2008 року. Просить в позові відмовити повністю.

Розглянувши справу за наявними в ній матеріалами, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,

В С Т А Н О В И В :

Позивач обґрунтував свої вимоги слідуючим чином.

Пунктом 17 статті 11 Закону України "Про державну податкову службу в Україні “передбачено, що органи державної податкової служби мають право звертатись до суду у передбачених законом випадках із заявою про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності.

Проведеною перевіркою встановлено, що відповідач зареєстрований Кіровоградською районною державною адміністрацією 16.11.2004 року та перебуває на обліку в Кіровоградській МДПІ. Однак, згідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру внесено запис про відсутність відповідача за місцем знаходження, що є підставою у відповідності до п. 8.6 Порядку обліку платників податків, зборів (обов'язкових платежів), затвердженого Наказом ДПА України № 80 від 19.02.98 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 791/3231 від 14.12.98 року та п. 5 ст. 38 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців” прийняти судове рішення про припинення юридичної особи у зв'язку з ліквідацією та призначення ліквідаційної комісії.

Відповідач позов заперечує повністю, посилаючись на ту обставину, що ним вживались заходи для повідомлення державному реєстратору відомостей про фактичне місцезнаходження підприємства, однак через відсутність державного реєстратора відомості своєчасно не вносились. На даний час статус відомостей про юридичну особу ним підтверджено повністю, що посвідчується витягом з Державного реєстру станом на 27.03.2008 року.

Дослідивши матеріали справи, правовідносини між учасниками спору, заслухавши представників сторін, господарський суд приходить до переконання, що позовні вимоги не є обґрунтованими, в позові необхідно відмовити повністю.

Такий висновок господарський суд зробив на підставі наступного.

Враховуючи правовий статус позивача, господарський вважає правильним позицію позивача, який звернувся до суду з вимогою про необхідність розглянути спір по суті в порядку Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Визначення поняття "справа адміністративної юрисдикції" наведено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Поняття "суб'єкт владних повноважень" визначено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України - це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Відтак необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій, причому ці функції повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Натомість, за приписом ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі.

Згідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази.

Як вбачається із наданих позивачем витягів з Державного реєстру станом на 18.12.2007 року при аналізі їх змісту не виявлено формулювання підстав для припинення юридичної особи відповідно до п. 8.6 затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 19.02.98 № 80 (в редакції наказу Державної податкової адміністрації України від 17.11.98 № 552) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 березня 1998 р. за № 172/2612 «Порядку обліку платників податків, зборів (обов'язкових платежів) та визначеної п. 5 ст. 38 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців” процедури припинення юридичної особи, а саме: ”наявності в Єдиному державному реєстрі запису про відсутність юридичної особи за вказаним її місцезнаходженням; (Пункт 8.6)

На думку позивача зазначення в витягу з Єдиного державного реєстру в розділі “Статус відомостей про юридичну особу” відмітки “не підтверджено” є доказом про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням не приймається судом, оскільки таке пояснення є лише власним міркуванням позивача щодо доведеності підстав для задоволення його позовних вимог. Припиненням юридичної особи, яка працює та сплачує податки лише на підставі недостовірного запису із витягу з Єдиного державного реєстру буде порушено конституційний принцип про те, що відповідно до ст. 67 Конституції України кожний зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і в розмірах, встановлених законом.

Також, господарський суд при цьому виходить з вимог ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги і заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього кодексу. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Будь-яких клопотань від позивача щодо сприяння в витребувані документів не надходило. В судовому засіданні представник позивача заявив, що він не може надати будь-які додаткові матеріали та просив суд розглянути справу на підставі наявних в справі матеріалів.

Позивач не надав господарському суду доказів порушення відповідачем податкового законодавства, а недоліки в частині внесення відомостей про статус юридичної особи вже виправлені після звернення позивача до суду з позовом про припинення юридичної особи та ліквідацію працюючого підприємства, що не може судом визнаватись обґрунтованим.

Отже, аналізуючи всі зібрані по справі і подані сторонами документи, господарський суд вважає, що доказів які б беззаперечно і однозначно свідчили б про наявність підстав для припинення юридичної особи і введення процедури ліквідації з призначенням ліквідатора не встановлено.

Таку правову позицію підтримано Вищим адміністративним судом України щодо впливу процедурних порушень на дійсність актів, коли визначено, що недодержання вимог правових норм, які регулюють прийняття акта, може бути підставою для визнання такого акта недійсним лише у тому разі, коли відповідне порушення спричинило прийняття неправильного акту. Якщо ж у цілому акт узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є правильним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його недійсним, якщо інше не передбачене законодавством.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

В позові відмовити повністю.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову в порядку і строки відповідно до ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України. Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова виготовлена в повному обсязі 31 березня 2008 року.

Суддя

Ю. І. Хилько