ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2008 р.

№ 01/60-92

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційне подання прокурора Волинської області, м. Луцьк (далі –Прокурор області)

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.06.2008

зі справи № 01/60-92

за позовом прокурора міста Луцька, м. Луцьк, в інтересах держави в особі:

регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області, м. Луцьк (далі –регіональне відділення ФДМУ);

Державної служби з питань національної культурної спадщини, м. Київ (далі – Державна служба);

управління культури і туризму Волинської облдержадміністрації, м. Луцьк (далі –Управління культури і туризму)

до товариства з обмеженою відповідальністю “Ініціал”, м. Луцьк (далі –ТОВ “Ініціал”), та

управління Волинської єпархії Української православної церкви Київського патріархату, м. Луцьк (далі –Управління Волинської єпархії УПЦ КП)

про визнання недійсним договору оренди.

Судове засідання проведено за участю представників:

прокурора –Сахно Н.В.,

регіонального відділення ФДМУ –не з’яв.,

Державної служби –не з’яв.,

Управління культури і туризму –Стрільчука В.В.,

ТОВ “Ініціал” –М’яловіцького В.Л.,

Управління Волинської єпархії УПЦ КП –Спіріної Ю.П.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов (з урахуванням подальших уточнень) подано про визнання недійсним договору оренди частини приміщення пам’ятки культурної спадщини –келій монастиря бернардинів по пр. Волі, 2 в м. Луцьку площею 340 кв.м (далі –Приміщення), укладеного Луцько-Волинською єпархією УПЦ КП і ТОВ “Ініціал” 01.06.2003 за № 01/2003 та пролонгованого до 31.05.2009 (далі –Договір оренди).

Рішенням господарського суду Волинської області від 06.03.2008 (суддя Якушева І.О.):

відповідача Луцько-Волинську єпархію УПЦ КП замінено на Управління Волинської єпархії УПЦ КП;

позов задоволено; Договір оренди визнано недійсним на майбутнє; на відповідачів віднесено судові витрати у справі.

У прийнятті зазначеного рішення суд з посиланням на приписи статей 1, 5, 17, 18, 25 Закону України “Про охорону культурної спадщини”, статті 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, статті 48 Цивільного кодексу Української РСР (далі –ЦК УРСР), статей 203, 215, 236 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України), статті 207 Господарського кодексу України виходив з невідповідності Договору оренди вимогам закону.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.06.2008 (колегія суддів у складі: Краєвська М.В. - головуючий, судді Галушко Н.А. і Орищин Г.В.): задоволено апеляційну скаргу ТОВ “Ініціал”; рішення місцевого господарського сду з даної справи скасовано і прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю, а судові витрати з перегляду справи в апеляційній інстанції покладено “на позивачів порівну”. У прийнятті зазначеної постанови суд з посиланням на приписи статей 257, 261, 267, 268, пунктів 6 і 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України виходив зі спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

У касаційному поданні до Вищого господарського суду України Прокурор області просить оскаржувану постанову апеляційної інстанції з даної справи скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі. Подання мотивовано невірним застосуванням апеляційною інстанцією норм матеріального права, а саме ЦК України, зокрема, статті 261 цього Кодексу.

У “поясненні на касаційне подання” регіональне відділення ФДМУ підтримує вимоги касаційного подання і просить постанову суду апеляційної інстанції з даної справи скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

ТОВ “Ініціал” у відзиві на касаційне подання заперечує проти доводів Прокурора області і просить постанову апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційне подання –без задоволення.

Від інших сторін у справі відзиви на касаційне подання не надходили.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційного подання.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційного подання з огляду на таке.

Судом першої інстанції у справі встановлено, що:

- згідно з Договором оренди Луцько-Волинська єпархія як орендодавець передає, а ТОВ “Ініціал” як орендар приймає Приміщення в оренду;

- Договір оренди було укладено на 3 роки – з 01.06.2003 по 31.05.2006;

- згідно з пунктом 9.7 Договору оренди в разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну цього договору протягом одного місяця після закінчення строку його чинності даний договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах;

- 01.01.2008 Волинською єпархією УПЦ КП і ТОВ “Ініціал” було укладено договір про спільну діяльність без об’єднання вкладів (далі –Договір від 01.01.2008), згідно з § 3 якого названа єпархія зобов’язалася надати у спільне користування ТОВ “Ініціал” для потреб спільної діяльності приміщення площею 342, 7 кв. м, розташоване в м. Луцьку по пр. Волі, 2;

- у пункті 7.5 Договору від 01.01.2008 сторони зазначили, що з моменту його укладення Договір оренди втрачає силу;

- позовні вимоги обґрунтовано тим, що: Волинська єпархія УПЦ КП не мала права передавати в оренду Приміщення, що є об’єктом культурної спадщини, пам’ятником архітектури національного значення; правом передачі, зокрема, в оренду об’єктів культурної спадщини, що є пам’ятками, наділено Фонд державного майна України чи уповноважений на це орган; Договір оренди укладено без погодження з Державною службою; орендну плату за цим договором установлено в залежності від курсу іноземної валюти, що не відповідає вимогам чинного законодавства; кошти за оренду державного майна не надходять до державного бюджету;

- згідно з паспортом на об’єкт культурної спадщини –келії монастиря бернардинів власником цього об’єкту є держава в особі Управління культури і туризму;

- рішенням Волинської обласної ради від 03.12.2002 “Про перелік пам’яток містобудування та архітектури, історії Волинської області, які не підлягають приватизації” затверджено відповідний перелік, і до нього віднесено келії монастиря бернардинів як пам’ятку, що перебуває у державній власності;

- розпорядженням Представника Президента від 11.08.1992 № 268 Свято-Троїцький собор, будівлю колишнього монастиря бернардинів по пр. Волі і два будинки по вул. Плеханова, в яких розміщені єпархіальне управління та духовна семінарія, передано в користування громаді Свято-Троїцького собору УПЦ КП;

- на час розгляду даної справи Приміщення на підставі розпорядження Волинської облдержадміністрації від 19.09.2006 № 321 взято Волинською єпархією УПЦ КП на баланс;

- суду не подано доказів наявності у Волинської єпархії УПЦ КП –користувача Приміщення –повноважень щодо передачі Приміщень в оренду;

- об’єкт культурної спадщини пам’ятку архітектури національного значення –Приміщення передано ТОВ “Ініціал” без погодження з Державною службою;

- користування Приміщенням за Договором оренди є таким, що вже відбулося;

- прокуророві, що подав позов, про факт укладення Договору оренди стало відомо у червні 2005 року після виконання доручення голови облдержадміністрації –проведення перевірки використання пам’ятки архітектури, про порушення, допущені під час укладення цього договору, - із звернення регіонального відділення ФДМУ від 18.09.2007.

Судом апеляційної інстанції у прийнятті оскаржуваної постанови зазначено, зокрема, таке:

- строк пред’явлення позову про визнання недійсним Договору оренди не сплив до 01.01.2004;

- позов про визнання недійсним Договору оренди від 01.06.2003 подано 27.11.2007;

- ТОВ “Ініціал” у суді першої інстанції просило застосувати у даному спорі позовну давність;

- поважних причин для поновлення пропущеного строку позовної давності немає, і з відповідним клопотанням позивачі у справі до суду не зверталися.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання недійсним Договору оренди. Учасниками судового процесу в даній справі і господарськими судами вирішення зазначеного питання безпосередньо пов’язується із застосування у спірних відносинах позовної давності.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред’явлення якого виникло до 01.01.2004, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

З установлених попередніми судовими інстанціями обставин справи вбачається, що право на пред’явлення позову про визнання недійсним Договору оренди виникло з моменту його укладення, тобто з 01.06.2003.

Таким чином, до позову про визнання цього договору недійсним застосовується позовна давність, встановлена для відповідного позову законодавством, що діяло раніше, - тобто ЦК УРСР.

Згідно із статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

За приписами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Статтею 80 названого Кодексу передбачалося, що закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Обидві попередні інстанції наведених норм ЦК України і ЦК УРСР не врахували і в розгляді справи не застосували, що є порушенням відповідних норм матеріального права. Вони помилково послалися на пункт 6 названих Прикінцевих та перехідних положень, що установлює порядок застосування правил ЦК України про позовну давність взагалі, тоді як у пункті 7 цих Положень вміщено спеціальну норму щодо застосування позовної давності до позовів, зокрема, про визнання правочину недійсним, до числа яких належить і позов у даній справі.

Так само обидві названі судові інстанції, не застосувавши наведених приписів статті 76 ЦК УРСР, неправильно визначилися з початком перебігу строку позовної давності. Місцевий господарський суд відрахував цей строк з моменту, коли прокуророві стало відомо про укладення Договору оренди, - не взявши до уваги, що зазначена статті ЦК УРСР (втім, як і статті 261 нині чинного ЦК України) пов’язує початок перебігу з виникненням права на позов саме у особи, права якої порушено, тобто в даному разі –у позивачів з цієї справи, а не у прокурора, який статусу позивача не має, а є самостійним учасником судового процесу. Водночас суд апеляційної інстанції, звернувши увагу на цю помилку місцевого господарського суду, сам припустився іншої помилки, пов’язавши початок перебігу строку позовної давності виключно з датою укладення Договору оренди; при цьому він на порушення згаданих приписів статті 76 ЦК УРСР не з’ясував належними засобами доказування, коли саме позивач (будь-який з них) дізнався про порушення свого права, тобто про укладення Договору оренди (деякі дані з цього приводу наведено Прокурором області).

Крім того, названими судовими інстанціями не з’ясовано й такого: якщо Приміщення (разом з іншим майном) було передано в користування саме релігійній громаді Свято-Троїцького собору УПЦ КП, то чи вправі було здійснювати розпорядження цим майном (шляхом передачі в оренду) Управління Волинської єпархії УПЦ КП з огляду, зокрема, на приписи статей 8 і 9 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”, за якими релігійна громада і релігійні управління є різними релігійними організаціями. Для вирішення цього питання господарським судам необхідно було дослідити відповідні приписи статутів (положень) цих релігійних організацій, за необхідності залучивши до участі у справі названу релігійну громаду.

Не з’ясувавши відповідних обставин, попередні судові інстанції припустилися неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини першої статті 11110 ГПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права є підставами для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду. Справу ж слід передати на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого суду необхідно врахувати викладене, встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку, правильно застосувати норми матеріального і процесуального права і прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне подання прокурора Волинської області задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 06.03.2008 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.06.2008 зі справи № 01/60-92 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Волинської області.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов