ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД _________________________________________________________________________________________
А Н О В А ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
Справа
№ 20-17/51-07-2222
Колегія   суддів
Одеського   апеляційного   господарського  суду
Суддів
Єрмілова Г.А.                                                                                                                        Воронюка
участю представників сторін:
відповідача (СПД ОСОБА_1) -  ОСОБА_2,
довіреність  № б/н,  дата видачі : 25.04.08;
Від позивача (ТОВ "Альтаір") -  Рижков Л.С., довіреність  № б/н, дата видачі: 25.04.08,  дата видачі : 20.04.08;
Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1
на  рішення господарського суду Одеської області
справи  № 20-17/51-07-2222
позовом  Товариства з обмеженою
відповідальністю “Альтаїр”
Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1
визнання недійсним договору купівлі-продажу.
розпорядження  голови Одеського
апеляційного господарського суду В.С. Балуха № 87 від  04.08.2008 року  в зв'язку з виходом із відпустки судді
Єрмілова Г.А.  справа  № 20-17/51-07-2222, прийнята до провадження
колегією у складі суддів Савицького Я.Ф., Воронюка О.Л., Лашина В.В., передана
на розгляд колегії у складі суддів: Єрмілова Г.А., Воронюка О.Л., Лашина В.В.
до ст.77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалась перерва з 11.09.2008р.
березня 2007 р. Товариство з обмеженою відповідальністю „Альтаїр” (далі -ТОВ
„Альтаїр”) звернулось до господарського суду з позовом до Суб`єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 (далі -СПД ОСОБА_1)  про визнання недійсним на підставі ст. 229 ЦК
України договору купівлі-продажу
магазину від 28.04.2005 р., укладеного між сторонами, внаслідок помилки
позивача щодо обставин, які мають істотне значення. Позивач обґрунтовує свої
вимоги тим, що під час вчинення оспорюваної угоди купівлі-продажу він помилявся
щодо природи та предмету правочину та не включив до вартості договору крім
вартості об`єкта нерухомості ще й вартість земельної ділянки, на якої він
Рішенням
господарського суду Одеської області від 02.07.2008 р. (суддя Щавинська Ю.М.)
позов був задоволений, договір купівлі-продажу магазину від 28.04.2005 р.,
укладений між ТОВ „Альтаїр” та СПД ОСОБА_1 визнаний недійсним, з останньої на
користь ТОВ „Альтаїр” стягнуто 85 грн. держмита та 118 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не
погоджуючись з цим рішенням, СПД ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його
скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, посилаючись на
порушення місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального
права, оскільки право власності на земельну ділянку у позивача виникло тільки
02.09.2005 р., тобто після укладення та виконання оспорюваного договору, а тому
ТОВ „Альтаїр” не міг розглядати цю земельну ділянку як окремий предмет за
умовами договору купівлі-продажу будинку, встановлювати її вартість та отримувати
за неї гроші, тобто апелянт зазначає, що визнана в оскаржуваному рішенні
помилка позивача стосується неіснуючого предмету оспорюваного правочину та
неналежної умови по вартості земельної ділянки. Апелянт вказує, що позивач не
зазначив, яке право власності або користування на земельну ділянку, на якій
розташований магазин, залишалося за ним, не обґрунтував, на яких підставах він,
помиляючись, бажав користуватися своїм правом власності або користування
земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно іншої особи. При цьому
скаржник відмічає, що згідно до норм законодавства можливо відчужити земельну
ділянку без об`єкту нерухомості, але згідно до ст. 377 ЦК України та ст.. 120
ЗК України не можна відчужити об`єкт нерухомості без земельної ділянки, на якій
він розміщений і має зв`язок через фундамент, а також без ділянки для
проходу/проїзду до нього та обслуговування, що передбачено ДБН 2.2-9-99..

Заслухавши
пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія
вважає апеляційну скаргу обґрунтованою та підлягаючою задоволенню з наступних
під став.

02.02.2004 р. між ТОВ „Альтаїр” та СПД
ОСОБА_1 був укладений договір № 1 фінансового лізингу, за яким позивач передав
відповідачці нежиле приміщення, розташоване по вул. М.Грушевського, 40 у м.
Одесі загальною площею 127,8 кв.м, розміщене на земельній ділянці площею 320
кв.м на умовах оренди строком на 10 років. Згідно з п. 1.4. договору приміщення
оцінено сторонами у 13 810 грн. Пунктом 3.6. цього договору встановлено, що право
власності на згадане приміщення переходить до СПД ОСОБА_1 з моменту укладення
договору його купівлі-продажу та в разі сплати визначеної сторонами договірної
ціни.

28.04.2005
р. між сторонами був укладений договір купівлі-продажу магазину, за умовами
якого ТОВ „Альтаїр” продало, а СПД ОСОБА_1 придбала нежиле одноповерхове
приміщення загальною площею 127,8 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул.
М.Грушевського, 40 на підставі договору фінансового лізингу № 1 від 02.02.2004
р. Ціна договору відповідає ціні, встановленої сторонами у п. 1.4. договору № 1
фінансового лізингу від 02.02.2004 р.

У зв`язку з ухиленням позивача від
нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 28.04.2005 р., рішенням
господарського суду Одеської області від 09.03.2006 р. по справі №
1/47-06-1533, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 18.04.2006 р., цей догові був визнаний дійсним та за
СПД ОСОБА_1 було визнано право власності на магазин загальною площею 127,8
кв.м, розташований по вул. М.Грушевського, 40 у м. Одесі.

17 листопада 2006 р. рішенням
господарського суду Одеської області по справі № 9/192-06-5555, залишеним без
змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30.01.2007 р.,
за СПД ОСОБА_1 було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0320
га, розташовану по вул. Грушевського, 40 у м. Одесі, припинено право власності
ТОВ „Альтаїр” на неї. Ці судові рішення були мотивовані, зокрема, тим, що
відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до набувача житлового будинку, будівлі,
споруди переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка ними
зайнята, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх
обслуговування, у випадку, коли договором відчуження житлового будинку, будівлі
або споруди розмір земельної ділянки не визначений.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог ТОВ „Альтаїр” та визначаючи на підставі ст. 229 ЦК України
недійсним договір купівлі-продажу від 25.04.2005 р., укладений між сторонами,
місцевий господарський суд виходив з того, що ціна продажу, визначена у п. 2.1
цього договору тотожна ціні, передбаченої п. 1.4. договору № 1 фінансового
лізингу від 02.02.2004 р., однак з моменту укладення цього договору позивач
поніс значні фінансові витрати, пов`язані з оформленням права на земельну
ділянку, тобто позивачем при укладенні спірного договору не усвідомлювалась
його правова природа, що призвело до вчинення правочину під впливом помилки
щодо ціни договору та реальної вартості відчуженого майна.

Однак з цими висновками судова колегія погодитися не може, вважає їх
зробленими помилково внаслідок неповного з`ясування судом першої інстанції всіх
обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи,
08.12.2004 р. між ТОВ „Альтаїр” та Одеською міською радою був укладений договір
купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення,
розташованої за адресою: м. Одеса, вул. М.Грушевського, 40, загальною площею
0,0320 га для експлуатації та обслуговування павільйону кафе-бару. На виконання
умов цього договору позивачем згідно з квитанцією № 6 від 21.12.2004 р. були
перераховані грошові кошти в розмірі 38 470,40 грн. вартості земельної ділянки.

Відповідно до ст. 125 ЗК України
право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником
документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної
реєстрації.

Натомість,
державний акт на право власності на вказану земельну ділянку позивачем було отримано
лише 02.09.2005 р., тобто вже після укладення договору купівлі-продажу магазину
від 25.04.2005 р.

Враховуючи
це, а також приписи ст.ст. 317, 319 ЦК України, за якими саме власникові
належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, судова
колегія вважає, що ТОВ „Альтаїр” не мало правомочностей щодо розпорядження
земельною ділянкою та остання на момент укладення договору купівлі-продажу від
25.04.2005 р. не могла бути ані предметом договору ані умовою, за якою
визначалась би вартість магазину, тобто у позивача була відсутня помилка щодо
предмету чи істотних умов договору купівлі-продажу магазину.

У відповідності до ст.ст. 6, 627 ЦК
України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 ст. 628 цього Кодексу
встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Аналізуючи спірну ситуацію, судова
колегія доходить до висновку про те, що ТОВ „Альтаїр” не помилялось щодо
правової природи самого договору, між тим, при його укладенні не враховувало
вимоги ст. 377 ЦК України.

Однак
виходячи з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978
року № 3 „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” із
змінами і доповненнями, п. 13 Роз`яснення Вищого господарського суду України
від 12.03.99 р. № 02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням угод недійсними” під помилкою слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною за угодою предмета чи інших істотних умов
угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що
угода не була б укладена. Помилка повинна мати суттєве значення, зачіпати
природу угоди або такі якості її предмета, які значно знижують можливість його
використання за призначенням. Помилка в мотивах угоди, а також неправильна уява
про норму права не підпадають під ознаки статті
229 ЦК України.

Крім цього, питання дійсності
договору купівлі-продажу від 25.04.2005 р., укладеного між сторонами,
досягнення ними усіх істотних умов по ньому вже було предметом судового
розгляду по справі № 1/47-06-1533.

Відповідно
до ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду
(іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи,
не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення господарського суду Одеської області не
відповідає обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з винесенням нового
судового рішення, яким в позовних вимогах ТОВ „Альтаїр” слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 103-105 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів

П О
С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну
скаргу Суб`єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1
задовольнити, а рішення господарського суду Одеської області від 02.07.2008 р.
по справі  № 20-17/51-07-2222 - без змін,
в задоволенні позову Товариство з обмеженою відповідальністю „Альтаїр”
відмовити.

Головуючий
В.В. Лашин

Суддя
Г.А. Єрмілов

Суддя                                                                                          О.Л.
Воронюк

Постанова
підписана________________