ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2008 р.

№ 39/225-07

Вищий господарський суду України в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. –головуючого,

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.,

розглянувши касаційну скаргу

Дніпропетровської міської ради

на постанову

від 05.11.2007

Дніпропетровського апеляційного господарського суду

у справі господарського суду Дніпропетровської області № 39/225-07

за позовом

ЗАТ "Кондитерська фабрика "А.В.К."

до

- Дніпропетровської міської ради

- ГУ Державного казначейства України у Дніпропетровській області

про

стягнення 21757,57 грн.

за участю представників:

- позивача

Заворотнього О.М.

- відповідача

не з’явилися.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04.07.2007 (суддя Ліпинський О.В.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.11.2007 (колегія суддів у складі головуючого судді А.К.Дмитренко, суддів В.І.Крутовських, А.Є.Прокопенко), задоволені позовні вимоги ЗАТ "Кондитерська фабрика "А.В.К." про стягнення з Дніпропетровської міської ради помилково перерахованої до місцевого бюджету орендної плати за землю в сумі 21757, 57 грн.

Дніпропетровська міська рада, не погоджуючись з рішенням та постановою у справі, в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вважає переплату за користування земельними ділянками відсутньою, адже, судами не було враховано, що згідно ст. 2 Закону України "Про плату за землю" плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель і з урахуванням коефіцієнту індексації. Крім того, на думку скаржника, позивачем пропущено строк позовної давності.

Представник скаржника своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні касаційної інстанції не скористався.

Відповідно до розпорядження в.о. Голови судової палати Вищого господарського суду України від 31.01.2008 № 02-12.2/20, в зв’язку з тим, що суддя Бакуліна С.В. приступила до виконання своїх обов’язків, розгляд касаційної скарги здійснюється в постійному складі колегії: головуючого судді Грейц К.В., суддів Бакуліної С.В., Глос О.І

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що правовідносини сторін за справою врегульовані укладеними між ними договорами оренди земельних ділянок від 02.06.2000 № 164 (земельна ділянка площею 0,0509 га за адресою: м. Дніпропетровськ, Індустріальний район, вул. Калинова,1), від 02.06.2000 № 166 (земельна ділянка площею 1,7686 га за адресою: м. Дніпропетровськ, Індустріальний р-н., вул. Журналістів, 11), від 02.06.2000 № 167 (земельна ділянка площею 1,87605 га за адресою: м. Дніпропетровськ, Індустріальний р-н, вул. Журналістів, 7 в), від 27.12.2001 № 1584 (земельна ділянка площею 0,1093 га за адресою: м. Дніпропетровськ, Індустріальний р-н, вул. Журналістів, 11 г), від 24.02.04 № 4988 (земельна ділянка площею 0,5972 га за адресою: м. Дніпропетровськ, Індустріальний р-н, вул. Журналістів, в районі будівлі № 7 в).

За умовами зазначених договорів орендна плата справляється у грошовій формі у визначеному на рік і на місяць розмірі і у відповідний строк.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, всього за оренду вищезгаданих земельних ділянок орендарем у 2004 році підлягало сплаті 94922,35 грн., фактично ж позивачем перераховано 116695 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 13.02.2004 № 1074, від 12.03.2004 № 2121, від 14.04.2004 № 3235, від 14.05.2004 № 4467, від 14.06.2004 № 5470, від 14.07.2004 № 6695 , від 13.08.2004 №7294, від 14.09.2004 № 8597, від 14.10.2004 № 10152, від 15.11.2004 № 11818, від 13.12.2004 № 13540, від 14.01.2005 № 491, таким чином переплата у 2004 році склала 21773,65 грн.

При цьому, судами встановлено, що переплата цієї суми виникла через справляння позивачем орендної плати у розмірі 1% від грошової оцінки згідно з даними Державного земельного кадастру для розрахунку плати за землю у 2004 році та відповідно до статті 7 Закону України "Про плату за землю", якою встановлено ставку земельного податку, а не розмір орендної плати.

Оскільки умовами договорів оренди земельних ділянок передбачено внесення саме орендної плати у визначеному кожним з договорів розмірі, а не земельного податку, колегія суддів визнає вірним висновок судів попередніх інстанцій про те, що сплата позивачем в 2004 році орендної плати в розмірі цього податку, тобто, в більшому, ніж встановлено договорами, розмірі, є безпідставною.

За приписами ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), незалежно від того, чи таке безпідставне набуття або збереження було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанції про те, що фактичне перерахування позивачем відповідачеві-1 орендної плати за землю у розмірі, більшому, ніж встановлено договорами оренди цієї землі, відбулось без достатніх правових підстав, отже, позовні вимоги про повернення безпідставно набутих відповідачем-1 коштів підлягають задоволенню як законні і обґрунтовані.

При цьому, посилання скаржника на відсутність переплат, оскільки, на його думку, згідно Закону України "Про плату за землю" така плата справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, отже, позивач добровільно сплачував в 2004 році плату заземлю у вигляді земельного податку, колегія суддів вважає хибними, адже, ці платежі не є тотожними і не можуть застосовуватись одночасно щодо однієї й тієї ж земельної ділянки, тим більше, якщо щодо цієї земельної ділянки укладено договір оренди, в якому відповідно до ст. 19 Закону України "Про плату заземлю", ст. 21 Закону України "Про оренду землі" встановлені розмір, форма, умови і строки внесення орендної плати, тобто, правовідносини сторін за справою щодо внесення плати за землю регулюються саме умовами договорів оренди землі.

Щодо доводів скаржника про закінчення строку позовної давності, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Разом з тим, будь-яких заяв від відповідачів про застосування судом позовної давності протягом розгляду справи у господарських судах не надходило, отже, скаржник не вправі посилатись в касаційній скарзі на пропуск строку позовної давності, зокрема, щодо вимог про повернення безпідставно перерахованих коштів за січень-лютий 2004 року.

Наведене свідчить про те, що під час прийняття рішення та постанови у справі, суди попередніх інстанцій не припустились порушення або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для їх скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.11.2007 у справі господарського суду Дніпропетровської області № 39/225-07 залишити без змін.

Касаційну скаргу Дніпропетровської міської ради залишити без задоволення.

Головуючий суддя К.В.Грейц

Судді           С.В.Бакуліна

О.І.Глос