ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2008 р.

№ 10-01/3634

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Ткаченко Н.Г. –(головуючий),

Катеринчук Л.Й. (доповідач),

Разводової С.С.

розглянувши касаційну скаргу

сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю машино-тракторної станції «Поляна»

на постанову

Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 26.06.2008

у справі

господарського суду

№ 01/3634

Черкаської області

за заявою

товариства з обмеженою відповідальністю «Торгмаксима»

про визнання банкрутом

сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю машино-тракторної станції «Поляна»

в судовому засіданні взяли участь представники :

від заявника

не з’явились

від боржника

розпорядник майном Білан В.В.

В С Т А Н О В И В :

в провадженні господарського суду Черкаської області знаходиться справа №01/3634 про визнання банкрутом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Машинотракторна станція «Поляна» (далі –боржника) за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Торгмаксима», порушена ухвалою суду 12.07.2006 за загальною процедурою в порядку Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»(далі –Закону).

Справа знаходиться на стадії розпорядження майном боржника.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 12 травня 2008 відмовлено відділу Державної виконавчої служби Монастирищенського районного управління юстиції у прийнятті подання про звільнення з-під арешту заставного майна боржника.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду, закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»в особі філії «Черкаське головне регіональне управління закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі –банк) звернулося до Київського міжобласного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу місцевого господарського суду від 12 травня 2008 та прийняти постанову, якою задовольнити подання відділу Держаної виконавчої служби Монастирищенського районного управління юстиції про зняття арешту з заставного майна та майна, що перебуває в іпотеці банку, зокрема: за договором № Дз 3-170мн/05 від 17.03.2005 застави транспортних засобів, за договором № Дз 4-170мн/05 від 17.03.2005 застави майна та за договором іпотеки № ДЗ 2-170мн/05 від 17.03.2005.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 26.06.2008 апеляційну скаргу банку задоволено частково, ухвалу господарського суду Черкаської області від 12.05.2008 скасовано, відмовлено відділу Держаної виконавчої служби Монастирищенського районного управління юстиціїв задоволенні заяви про звільнення майна боржника з-під арешту.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, боржник звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив зазначену постанову суду апеляційної інстанції скасувати, аргументуючи порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, статті 5 Закону, статей 56, 91 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову суду апеляційної інстанції на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону про банкрутство, провадження у справах про банкрутство регулюється названим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

При цьому, названий Закон слід розглядати як законодавчий акт, що містить спеціальні норми, які мають пріоритет по відношенню до норм загальних щодо регулювання порядку провадження у справах про банкрутство.

Відповідно статті 11 Закону про банкрутство, суддя господарського суду, прийнявши заяву про порушення справи про банкрутство, вводить мораторій на задоволення кредиторських вимог.

За приписами пункту 8 частини 1 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у випадку порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, введеного господарським судом, крім випадків знаходження виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника).

Згідно з статтею 1 Закону, мораторій на задоволення кредиторських вимог - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів, термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Таким чином, з моменту введення мораторію на задоволення вимог кредиторів боржник не може виконувати грошові зобов'язання та зобов'язання щодо сплати податків і зборів, що виникли до введення мораторію, а заходи, спрямовані на забезпечення виконання цих зобов'язань, не діють до визначення у процедурі банкрутства порядку відчуження активів боржника на задоволення вимог кредиторів, які будуть включені до реєстру вимог кредиторів.

Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 12 Закону про банкрутство протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства.

Зазначена норма визначає конкретний проміжок часу, протягом якого не вчиняються дії з примусового виконання рішень судів та інших органів, і цей проміжок часу лише відповідає строку дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, але ніяк не пов'язаний з його суттю.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при порушенні провадження у справі про банкрутство судом було вжито заходів на забезпечення грошових вимог кредиторів шляхом накладення арешту на майно боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, ВДВС звернувся до суду з поданням про зняття арешту з майна боржника для задоволення вимог стягувача, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та підставами виникнення яких є неспроможність боржника виконати зобов'язання за кредитним договором, на забезпечення якого між стягувачем та боржником було укладено договори № Дз 3-170мн/05 від 17.03.2005 застави транспортних засобів, № Дз 4-170мн/05 від 17.03.2005 застави майна та договір іпотеки № ДЗ 2-170мн/05 від 17.03.2005.

Згідно з статтею 1 Закону конкурсними кредиторами є кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та вимоги яких не забезпечені заставою майна боржника.

Отже, в даному випадку, банк є заставним кредитором, вимоги якого, відповідно до статті 31 Закону, вносяться окремо до реєстру вимог кредиторів , задовольняються у першу чергу та на які розповсюджується дія мораторію.

Законом передбачена спеціальна процедура продажу майна боржника, шляхом його продажу безпосередньо ліквідатором без участі органів державної виконавчої служби, який не припускає задоволення цих вимог в індивідуальному порядку, а спрямований на забезпечення визначеності об'єму майна боржника протягом усієї процедури банкрутства, створення необхідних умов як для подолання неплатоспроможності боржника, так і для більш повного задоволення вимог кредиторів, що проявляється у забезпеченні кредиторів рівними правовими можливостями при їх задоволенні, реалізації їх прав і законних інтересів, забезпеченні конституційного принципу рівності усіх перед законом, у тому числі й за умов, коли майна боржника недостатньо для повного задоволення усіх вимог кредиторів.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні подання ВДВС Монастирищенського районного управління юстиції про зняття з-під арешту майна боржника, заставленого згідно з договорами № Дз 3-170мн/05 від 17.03.2005 застави транспортних засобів, № Дз 4-170мн/05 від 17.03.2005 застави майна та за договором іпотеки № ДЗ 2-170мн/05 від 17.03.2005 з огляду на необхідність застосування в спірному випадку спеціальної процедури реалізації майна боржника відповідно до положень законодавства про банкрутство та вважає доводи боржника такими, що не спростовують висновків апеляційного суду.

З огляду на зазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України, діючи в межах повноважень суду касаційної інстанції згідно приписів статей 111-5, 111-7 Господарського процесуального кодексу України, відхиляє доводи скаржника, погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та не вбачає підстав для скасування постанови Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 26.06.2008 у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 ГПК України Вищий господарський суд України –

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю машино-тракторної станції «Поляна»залишити без задоволення.

2. Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 26.06.2008 залишити без змін.

Головуючий Н. Ткаченко

Судді                                                                        Л. Катеринчук

С. Разводова