ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.03.08р.

Справа № 9/74-08

За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, м.Дніпропетровськ

до Відкрите акціонерне товариство "Дніпропетровський лакофарбовий завод"

м.Дніпропетровськ

про визнання права власності

За зустрічним позовом Відкритого акціонерного товариства „Дніпропетровський

лакофарбовий завод”, м. Дніпропетровськ

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по

Дніпропетровській області, м.Дніпропетровськ

про визнання права власності

Суддя Подобєд І.М.

Представники:

Від позивача - Сакало П.А. - головн.спец.-ю/к, довіреність № 76 від 28.09.07р.

Від відповідача - Аркіна Л.О. - представник, довіреність № 64-1 від 09.01.08р.

СУТЬ СПОРУ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області звернулося у січні 2008 року із позовом до ВАТ "Дніпропетровський лакофарбовий завод", в якому просить господарський суд: 1) визнати право власності на базу відпочинку, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, Лісопарк ім. Сухачевського, урочище „Діївська дача”, який було передано ВАТ "Дніпропетровський лакофарбовий завод" в процесі приватизації за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області; 2) зобов’язати ВАТ "Дніпропетровський лакофарбовий завод" поновити на своєму балансі як державне майно –базу відпочинку за адресою: м. Дніпропетровськ, Лісопарк ім. Сухачевського, урочище „Діївська дача”, яке не увійшло в процесі приватизації до статутного фонду ВАТ "Дніпропетровський лакофарбовий завод". Позовні вимоги обґрунтовуються Позивачем тим, що зазначений об’єкт є державною власністю та у ході приватизації цілісного майнового комплексу Дніпропетровського лакофарбового заводу у 1994 році був наданий Позивачу у користування. Проте Відповідач, на думку Позивача, безпідставно здійснив державну реєстрацію права власності на зазначений об’єкт в органах бюро технічної інвентаризації, чим порушив право власності держави на зазначене майно.

Відповідачем 19.02.08р. подано зустрічний позов до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, в якому просить суд в задоволенні первісного позову Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області відмовити та визнати за ВАТ "Дніпропетровський лакофарбовий завод" право власності на об’єкт нерухомого майна –базу відпочинку „Сонячна”, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Нарвська, 292. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовуються тим, що Відповідач за первісним позовом набув право власності на спірне майно у відповідності з чинним на той час законодавством, зокрема на підставі ст. 24 закону України “Про приватизацію державного майна”, що підтверджується відповідними документами (актом приймання-передавання, свідоцтвом про право власності). Крім того, ВАТ “Дніпропетровський лакофарбовий завод” повідомило про привласнення розпорядженням міського голови Дніпропетровської міської ради № 994р від 29.07.07р. спірному об’єкту адреси: вул. Нарвська, 292 у м. Дніпропетровську.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.08р. у цій справі зустрічний позов ВАТ “Дніпропетровський лакофарбовий завод” був прийнятий до спільного розгляду з позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області.

Представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області у судовому засіданні вказував на наявність підстав для визнання права власності на спірне майно саме за державою, тому підтримав первісно заявлені позовні вимоги та заперечував проти задоволення зустрічного позову ВАТ “Дніпропетровський лакофарбовий завод”, посилаючись на його необґрунтованість.

Представник ВАТ “Дніпропетровський лакофарбовий завод” в судовому засіданні заперечував проти первісного позову з підстав зазначених у зустрічному позові, просив визнати право колективної власності на спірне майно за цим акціонерним товариством.

В судовому засіданні 03.03.08р. за згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частину судового рішення, згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані докази, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

26.03.1992 року між Фондом державного майна України та організацією орендарів Орендного підприємства Дніпропетровський лакофарбовий завод ім. М.В. Ломоносова був укладений договір № 794 оренди цілісного майнового комплексу Дніпропетровського лакофарбового заводу з правом його викупу (пункти 1.1, 4.2 договору).

У 1993 році був розпочатий процес приватизації державного майна Орендного підприємства Дніпропетровський лакофарбовий завод шляхом викупу державного майна, у зв’язку з чим 05.01.1994 року до договору оренди № 794 від 26.03.1992 року шляхом укладення Додаткової угоди були внесені зміни, які визначали умови викупу орендованого державного майна. Зокрема, п. 2 цієї Додаткової угоди була визначена вартість цілісного майнового комплексу, що підлягає викупу, у сумі 31 539 037 тис. крб. та визначена вартість майна, для якого орендодавцем встановлені пільги –315 643 тис. крб.

Відповідно до п. 5 зазначеної Додаткової угоди до складу майна, для якого орендодавцем встановлені пільги, були включені об’єкти соціально-побутового призначення, а саме: палац культури, дитячий комбінат, медична частина, база відпочинку, дитячий табір, оздоровчий комплекс, балансова вартість яких відповідно до інвентаризаційних описів станом на 30.09.1993р. складала 315 643 тис. крб.

Водночас пунктом 4 зазначеної Додаткової угоди сторони встановили, що об’єктів, які не підлягають викупу орендарем (згідно Декрету Кабінету Міністрів України від 31.12.1992р. №26-92, або рішення органу приватизації) - немає.

19.04.1994 року між Фондом державного майна України та Організацією орендарів Орендного підприємства Дніпропетровській лакофарбовий завод ім. М. В. Ломоносова був укладений договір купівлі-продажу № 320, відповідно до якого Організацією орендарів Орендного підприємства Дніпропетровський лакофарбовий завод був придбаний цілісний майновий комплекс Дніпропетровського лакофарбового заводу, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Будьонного, 2а, яке відповідно до договору оренди з Фондом державного майна №794 від 26.03.1992р. та додатковою угодою до нього П12-4 від 14.12.1992р., було передане організації орендарів Дніпропетровського лакофарбового заводу ім. М.В. Ломоносова в платне користування з правом викупу (пункт 1 договору).

Згідно з пунктом 2 вищевказаного договору купівлі-продажу №320 від 19.04.1994р., термін та організаційні форми приватизації підтверджуються додатковими угодами від 05.01.1994р. і 25.03.1994р.

Пунктом 3 вищевказаного договору купівлі-продажу №320 від 19.04.1994р. передбачено, що акт оцінки і ціна об’єкту приватизації затверджені наказом Фонду державного майна України від 31.12.1993р. №125-ДУ. Відповідно до акту оцінки вартість цілісного майнового комплексу орендного підприємства Дніпропетровський лакофарбовий завод ім. М.В. Ломоносова, складеного за „Методикою оцінки вартості об’єктів приватизації”, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.1993р. №717, складає 31 539 037 тис. крб. в тому числі державна частка майна, яка підлягає викупу становить 25 575 170 тис. крб. Акт оцінки вартості є невід’ємною частиною договору купівлі-продажу.

На виконання зазначеного договору купівлі-продажу між Фондом державного майна України та Організацією орендарів Дніпропетровського лакофарбового заводу ім. М.В. Ломоносова був складений Акт від 01.09.1994 року приймання-передавання сплаченої державної частки цілісного майнового комплексу, у тому числі зазначених об’єктів соцкультпобуту вартістю 315 643 тис. крб.

Відповідно до п. 11 договору купівлі-продажу № 320 від 19.04.1993р. Фондом державного майна України 01.09.1993 року Орендному підприємству Дніпропетровський лакофарбовий завод було видано свідоцтво про право власності на цілісний майновий комплекс орендного підприємства Дніпропетровський лакофарбовий завод (реєстраційний № П-360).

У 1994 році Орендне підприємство Дніпропетровський лакофарбовий завод ім. М.В.Ломоносова було реорганізоване шляхом перетворення у Відкрите акціонерне товариство „Дніпропетровський лакофарбовий завод”. Отже, з цього часу ВАТ “Дніпропетровський лакофарбовий завод”, що підтверджується його статутом, є правонаступником Орендного підприємства Дніпропетровський лакофарбовий завод ім. М.В. Ломоносова.

У 1999 році Дніпропетровським державним бюро технічної інвентаризації було зареєстровано право колективної власності ВАТ „Дніпропетровський лакофарбовий завод” на придбаний цілісний майновий комплекс, у тому числі на об’єкт базу відпочинку “Сонячна” (урочище „Діївська дача”, Ленінський район).

Розпорядженням міського голови Дніпропетровської міської ради № 994р від 29.07.07р. спірному об’єкту привласнено нову адресу: вул. Нарвська, 292 у м.Дніпропетровську.

З урахуванням встановлених обставин позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України за первісним позовом задоволенню не підлягають з наступних підстав.

На час приватизації державного майна Орендного підприємства „Дніпропетровський лакофарбовий завод ім. М.В.Ломоносова” відносини приватизації регулювались Законом України “Про приватизацію державного майна” від 04.03.1992р.

Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону приватизація майна державних підприємств України (надалі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб.

Зі змісту зазначеної норми, основним завданням привативатизації є передача обєктів державної власності на користь юридичних та фізичних осіб, тому її результатом є саме зміна форми власності на об?єкти державного майна.

Відповідно до ст. ст. 8, 15 зазначеного Закону приватизація зданого в оренду державного майна Дніпропетрвоського лакофарбового заводу ім. М.В. Ломоносова здійснювалась шляхом його викупу товариством покупців, створеному працівниками цього підприємства.

Правовий статус об’єктів соціально - побутового призначення при здійсненні приватизації державного майна визначається ст. 24 Закону України “Про приватизацію державного майна”.

Так, відповідно до ст. 24 зазначеного Закону (в первісній редакції від 04.03.1992р.) встановлено, що товариству покупців, створеному працівниками підприємства згідно з статтею 8 цього Закону, яке стало власником свого підприємства в результаті викупу підприємства, купівлі його на аукціоні, за конкурсом, придбання 51 і більше відсотків акцій, за його згодою відповідний державний орган приватизації безоплатно передає об'єкти соціально-побутового призначення, створені за рахунок коштів фонду соціального розвитку (аналогічних фондів) зазначеного підприємства із зменшенням ціни, за яку було придбано майно підприємства, на суму початкової ціни зазначеного майна. Ці пільги поширюються на викуп державного майна орендними підприємствами.

Як вбачається із встановлених обставин, між Фондом державного майна України та організацією орендарів Орендного підприємства „Дніпропетровський лакофарбовий завод ім. М.В. Ломоносова” укладено Додаткову угоду від 05.01.1994 до договору оренди № 794 від 26.03.1992р., за умовами якої передбачено викуп орендарем орендованого майна –цілісного майнового комплексу колишнього Дніпропетровського лакофарбового заводу ім. М. В. Ломоносова. Водночас умовами додаткової угоди передбачено безоплатну передачу орендарю майна на загальну суму 315 643 тис. крб. При цьому безпосередньо у пункті 5 вищевказаної Додаткової угоди визначено пооб’єктний перелік майна, яке безкоштовно передається орендарю, і в цьому переліку зазначено спірну базу відпочинку.

Згодом у 1994 році між Фондом державного майна України та організацією орендарів Дніпропетровського лакофарбового заводу ім. М.В. Ломоносова укладено договір купівлі-продажу №320 від 19.04.1994р. цілісного майнового комплексу Орендного підприємства „Дніпропетровський лакофарбовий завод ім. М. В. Ломоносова”. Умовами цього договору (пункт 2) чітко зафіксовано перехід права власності на викуплене майно на підставі додаткової угоди від 05.01.1994р.

Таким чином, на спірні правовідносини, пов’язані з безоплатною передачею Орендному підприємству Дніпропетрвоський лакофарбовий завод ім. М.В. Ломоносова в 1994 року об’єкту соціально-побутового призначення внаслідок викупу цим орендним підприємством (правопопередник ВАТ „Дніпропетровський лакофарбовий завод”) цілісного майнового комплексу Орендного підприємства Дніпропетровський лакофарбовий завод ім. М.В. Ломоносова за договором купівлі-продажу № 320 від 19.04.1994р., поширюється дія ст. 24 Закону України „Про приватизацію державного майна” в редакції від 04.03.1992р.

Зі змісту акту оцінки вартості майна орендного підприємства „Дніпропетровський лакофарбовий завод ім. М.В. Ломоносова”, затвердженого Фондом державного майна України 07.12.93 випливає, що вартість спірного об’єкту, як і вартість інших об’єктів соціально-побутового призначення (рядок 17.2), була вилучена з загальної вартості цілісного майнового комплексу оскільки ці об’єкти створювалися саме за рахунок коштів фонду соціального розвитку. Це дозволяє зробити висновок, що зазначене майно було приватизовано на пільгових умовах –шляхом безоплатної передачі Організації орендарів Орендного підприємства Дніпропетровський лакофарбовий завод ім. М.В. Ломоносова.

Отже спірний об’єкт нерухомості увійшов до складу цілісного майнового комплексу, викупленого Орендним підприємством Дніпропетрвоський лакофарбовий завод ім. М.В. Ломоносова, у зв’язку із чим на виконання ч.2 ст. 24 Закону України „Про приватизацію майна державних підприємств” 19.04.1994р. відбувся безоплатний перехід спірного об’єкту у власність цієї особи без сплати його ціни в порядку пільгової приватизації шляхом передачі цього об’єкту в складі цілісного майнового комплексу, згідно умов договору купівлі-продажу №320 від 19.04.1994р.

Водночас слід зазначити, що норма ч.2 ст. 24 Закону України „Про приватизацію державного майна” в первісній редакції від 04.03.1992р. має диспозитивний характер, а тому державне майно (об’єкти соціально-побутового призначення) до внесення змін до цієї статті в лютому 1997 року могло передаватися та фактично передавалося безоплатно у власність орендному підприємству Дніпропетровський лакофарбовий завод ім. М.В. Ломоносова в 1994 році, оскільки згадана стаття не містила вказівок на незмінність попереднього власника такого нерухомого майна (держави). Відповідні застереження було запроваджено лише Законом України від 19.02.1997р. №89/97-ВР (набрав чинності з 15.05.1997р.), які полягали у встановленні можливості безоплатної передачі об’єктів соціально-побутового призначення господарському товариству за умови цільового використання та без права продажу, тобто, лише у користування. Адже, згідно зі ст. 225 Цивільного кодексу УРСР (1963 року), який був чинний до 01.01.2004р., право продажу майна належить лише власнику, а законодавець не надав такого права отримувачу зазначеного вище майна.

Крім того, порівняльний аналіз положень ст. 24 Закону України “Про приватизацію державного майна” в редакції, яка діяла на момент передавання майна Організації орендарів орендного підприємства Дніпропетровський лакофарбовий завод ім. М.В. Ломоносова і в редакції, станом на момент подання Позивачем за первісним позовом позовної заяви свідчить, що законодавець вніс до зазначеної статті зміни, які безпосередньо стосуються правового статусу майна, яке безоплатно передається у процесі приватизації, тобто після внесення змін до цієї статті майно соціально-побутового призначення може передаватися тільки у безстрокове безоплатне користування зі збереженням державної власності.

Щодо норми, яка існувала на момент виникнення спірних правовідносин, то на той час об’єкти соціально-побутового призначення передавалися без вказівки на незмінність форми власності.

Крім того, можливість приватизації об’єктів соціально-побутового призначення прямо передбачена іншими нормативно-правовими актами, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, відповідно до п. 10 Положення про план приватизації, затвердженого Наказом Фонду державного майна України від 10.11.1992р. № 476, комісія з приватизації для вирішення питання щодо способу приватизації об’єкту державного майна повинна здійснити аналіз об’єктів соціально-побутового призначення. При цьому, як випливає з Розділу VII зазначеного Положення комісія з приватизації може прийняти у тому числі і рішення щодо приватизації таких об’єктів шляхом їх безоплатної передачі товариству покупців відповідно до ст. 24 Закону України “Про приватизацію державного майна”.

При цьому відповідно до п. 3 розділу VII зазначеного Положення встановлено, що товариство покупців, створене працівниками підприємства, у випадку, коли воно стало його власником у результаті викупу, купівлі на аукціоні, за конкурсом, придбання 51 і більше відсотків акцій, має право на безоплатне отримання об'єктів соціально-побутового призначення, створених за рахунок коштів фонду соціального розвитку (аналогічних фондів) зазначеного підприємства із зменшенням ціни, за яку було придбано майно підприємства, на суму початкової ціни зазначеного майна.

Отже, наявні доводи Позивача за первісним позовом щодо не набуття Позивачем за зустрічним позовом спірного майна у власність ґрунтуються виключно на звуженому тлумаченні змісту диспозитивної норми ч.2 ст. 24 Закону України „Про приватизацію державного майна” в редакції від 04.03.1992р. та намаганнях поширити на спірні правовідносини, які виникли у 1992 р. (момент набрання Орендним підприємством Дніпропетровський лакофарбовий завод ім. М.В. Ломоносова права викупу орендованого цілісного майнового комплексу) та припинилися у 1994 року (з дати підписання акта прийому-передачі викупленого майна), норму ч. 2 ст. 24 цього ж Закону в наступній редакції від 19.02.1997р., яка вже не допускала вибуття таких об’єктів з державної власності. При цьому Позивачем за первісним позовом залишено поза увагою конституційний принцип незворотності дії законів у часі, який підлягає обов’язковому застосуванню при вирішенні даного спору.

Суд також не погоджується з доводами представника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, наведеними у судовому засіданні, щодо неможливості безоплатного відчуження державного майна у процесі приватизації, що, на його думку, випливає з положень ст. 12 Закону України “Про господарські товариства”, з огляду на те, що зазначена норма регулює взаємовідносини між засновниками господарського товариства та самим товариством. Проте, відповідно установчих документів ВАТ “Дніпропетровський лакофарбовий завод” (статуту та установчого договору) орган приватизації не виступав засновником цього товариства та не здійснював передачу спірного майна до його статутного капіталу. Відтак, положення ст. 12 Закону України “Про господарські товариства” не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Щодо посилання представника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на положення інструктивного листа Фонду державного майна України № 10-25-2822 від 06.03.03, слід зазначити, що, відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вирішує господарські спори на підставі законодавчих актів України. Приймаючи до уваги, що інформаційний лист Фонду державного майна України не є законодавчим актом, тому його висновки не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Із матеріалів справи також вбачається, що на виконання наказу Фонду державного майна України №1077 від 09.06.1999р., Регіональним відділенням Фонду Державного майна по Дніпропетровській області двічі здійснювались перевірки стану утримання, збереження та використання державного майна, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ „Дніпропетровський лакофарбовий завод”, за результатами яких було складено акти від 22.01.2002р. та від 02.08.2007р. із змісту яких видно, що серед майна яке перевірялось вказана і база відпочинку, розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, Лісопарк ім. Сухачевського, урочище „Діївська дача”, тобто спірний об’єкт.

Проте ані вищевказані акти перевірок, ані лист ВАТ Дніпропетровський лакофарбовий завод” від 19.08.2002р. №64-57 на адресу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, у якому Позивач за зустрічним позовом повідомляв Позивача за первісним позовом про наявність об’єктів соціальної інфраструктури, які не увійшли до статутного фонду підприємства і є власністю держави та просив укласти договір безстрокового безоплатного користування цими об’єктами, не можуть вважатися правочинами, внаслідок яких виникли певні зобов’язання між сторонами даного спору, оскільки можуть свідчити лише про помилкове усвідомлення дійсних правовідносин, які склались у цих осіб з приводу належності спірного майна.

Не створює будь-яких прав на спірне майно і рішення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради від 25.09.2002р. №28, яким відмовлено ВАТ „Дніпропетровський лакофарбовий завод” в прийомі в комунальну власність об’єктів, які знаходяться на балансі цього товариства, у тому числі: база відпочинку „Сонячна” ВАТ „Дніпропетровський лакофарбовий завод”, 39053, м. Дніпропетрвоськ, с. Сухачівка, лісопарк.

Інших доказів на підтвердження незаконності набуття Орендним підприємством Дніпропетровський лакофарбовий завод”, правонаступником якого на цей час є ВАТ “Дніпропетровський лакофарбовий завод”, права власності на спірне майно суду під час розгляду даної справи надано не було.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області не доведені обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, тому позовні вимоги за первісним позовом є безпідставними. Тому немає законних підстав для визнання за державою права власності на зазначену базу відпочинку та зобов’язання ВАТ „Дніпропетровський лакофарбовий завод” поновити цей об’єкт на своєму балансі як державне майно і у цих позовних вимогах слід відмовити повністю.

Натомість суд дійшов до висновку, що зустрічні позовні вимоги ВАТ “Дніпропетровський лакофарбовий завод” підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається із встановлених обставин, 19.04.1994 року між Фондом державного майна України та Організацією орендарів орендного підприємства Дніпропетровській лакофарбовий завод був укладений договір купівлі-продажу № 320, відповідно до якого Організацією орендарів Орендного підприємства Дніпропетровській лакофарбовий завод був придбаний цілісний майновий комплекс Дніпропетровського лакофарбового заводу, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Будьонного, 2а, до складу якого також входили об’єкти соціально-культурного призначення, у тому числі база відпочинку, яка на теперішній час згідно матеріалів технічної інвентаризації Комунального підприємства „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації” має назву база відпочинку „Сонячна” (урочище „Діївська дача”, Ленінський район).

Відповідно до ст. 128 Цивільного кодексу УРСР (1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Отже, підписаний між Фондом державного майна України та Організацією орендарів Дніпропетровського лакофарбового заводу ім. М.В. Ломоносова 01.09.1994 року Акт приймання-передавання цілісного майнового комплексу, у тому числі об’єктів соціально-культурного призначення, підтверджує факт набуття з цього моменту покупцем право власності на придбане майно.

Суд також погоджується з доводами Позивача за зустрічним позовом щодо правомірності набуття права власності на спірний об’єкт на безоплатній основі, оскільки такий порядок набуття права власності був прямо визначений чинним на той час законодавством, зокрема ст. 24 Закону України “Про приватизацію державного майна” та ст. 21 Закону України “Про власність”.

Стаття 328 Цивільного кодексу України, який застосовується до тих прав та обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання чинності цим Кодексом, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, зі змісту вищевказаних норм законодавства випливає, що результатом приватизації організацією орендарів цілісного майнового комплексу державного підприємства шляхом його викупу є набуття нею також і права колективної власності на зазначений спірний об’єкт –на пільгових умовах шляхом безоплатної передачі.

Як вбачається із встановлених обставин державна реєстрація права власності ВАТ “Дніпропетровський лакофарбовий завод” на спірне майно була здійснена цією особою відповідно до правил державної реєстрації об’єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року.

З огляду на наведене ВАТ „Дніпропетровський лакофарбовий завод” з 01.09.1994 року на законних підставах набуло право власності на цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Будьонного, 2а, у тому числі, об’єкт соціально-побутового призначення - базу відпочинку „Сонячна” (урочище „Діївська дача”, Ленінський район), розташовану за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Нарвська, 292.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Враховуюче вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ВАТ “Дніпропетровський лакофарбовий завод” про визнання за цією особою право власності на зазначений об’єкт нерухомого майна є правомірними та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі слід покласти на Позивача за первісним позовом (Відповідача за зустрічним позовом).

Керуючись Законом України “Про приватизацію державного майна”, Законом України “Про власність”, ст. 128 Цивільного кодексу УРСР (1963 року), ст. ст. 328, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 32-34, 45-49, 80, 82-85, 115-118 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд –

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову Регіонального відділення Фонду державного майна України відмовити.

Зустрічний позов Відкритого акціонерного товариства “Дніпропетровський лакофарбовий завод” задовольнити.

Визнати за Відкритим акціонерним товариством “Дніпропетровській лакофарбовий завод” (49600, м. Дніпропетровськ, вул. Будьонного, 2а, код в ) право власності на об’єкт нерухомого майна - базу відпочинку „Сонячна” (урочище „Діївська дача”, Ленінський район), що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Нарвська, 292.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України (49600, м.Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 58, код в , р/р 0001 в УДКУ у Дніпропетровській області, МФО 805012) на користь Відкритого акціонерного товариства “Дніпропетровській лакофарбовий завод” (49600, м. Дніпропетровськ, вул. Будьонного, 2а, код в ) суму 554 грн. 53 коп. витрат на державне мито та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскаржене протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Суддя

І.М. Подобєд

Рішення підписано - 05.03.08р.