ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2008 р.

Справа № 3-30/169-03-5301

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Бєляновського В.В.,

Суддів: Шевченко В.В.

Мирошниченко М.А.

при секретарі - Волощук О.О.,

за участю представників:

Від прокуратури: Пінаєва Л.Л.

Від позивача: Соловйов І.М., Ракович Н.В.

Від Одеської залізниці: Зайцев С.М.

Від Міністерства транспорту та зв'язку України: Молчанов Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційне подання Одеської транспортної прокуратури

на рішення господарського суду Одеської області

від 10.09.2008 року

по справі № 3-30/169-03-5301

за позовом: Одеського дорожнього комітету професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України

до відповідачів: 1. Одеської залізниці

2. Міністерство транспорту та зв'язку України

за участю Одеської транспортної прокуратури

про визнання права власності та спонукання до передачі санаторію - профілакторію

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2003 року Одеський дорожній комітет професійної спілки залізничників та транспортних будівельників України (далі - Одеський дорожній комітет профспілки) звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Одеської залізниці про визнання права власності на санаторій-профілакторій Одеської залізниці, розташований у м. Одесі по Французькому бульвару, 59, за трудовим колективом Одеської залізниці в особі Одеського дорожнього комітету профспілки та зобов’язання Одеської залізниці передати зазначені об’єкти на баланс позивача.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що рішенням виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 1551 від 12.12.1950р. відповідачу надано у постійне користування 25024 кв. м. землі для обслуговування спірного об'єкту, про що складено акт на право постійного користування землею від 21.04.1952р. та затверджено відповідний план відводу управлінням головного архітектора м. Одеси. Будівництво, капітальний ремонт та реконструкція спірного об'єкта здійснювалися за рахунок нецентралізованих джерел, тобто спеціалізованих фондів, зокрема, соціально - культурних закладів і житлового будівництва, які формувалися за рахунок прибутку Одеської залізниці. Означені кошти виділялися на підставі спільних постанов керівництва та Одеського дорожнього комітету профспілки. На підставі колективних договорів залізниці та п. 7.3 статуту відповідача прибуток набутий трудовим колективом залізниці направлявся на будівництво та розвиток оздоровчих закладів залізниці і, зокрема, на спірний об'єкт. Викладене підтверджується також довідками відповідача про експлуатаційні витрати на утримання спірного об'єкта за рахунок прибутку. 29.06.2006 року на конференції трудового колективу Одеської залізниці було прийнято постанову "Про збереження лікувальних і оздоровчих установ Одеської залізниці", відповідно до якої доручено Одеському дорожньому комітету профспілки вирішити питання щодо передачі у власність трудового колективу в особі Одеського дорожнього комітету профспілки спірного санаторію - профілакторію. Оскільки претензія щодо передачі даного об'єкта була залишена відповідачем без виконання, то на підставі ст. ст. 30,38 Закону України “Про власність” позивач просив про задоволення позову.

Одеська залізниця позов не визнала вказуючи на те, що вона не уповноважена вирішувати питання визнання права власності на об'єкти соціальної інфраструктури, які на даний час знаходяться в її розпорядженні.

Рішенням господарського суду Одеської області від 27.08.2003 року позов задоволено, визнано за трудовим колективом Одеської залізниці в особі Одеського дорожнього комітету профспілки право власності на санаторій-профілакторій Одеської залізниці, розташований у м. Одесі по Французькому бульвару, 59 та зобов'язано Одеську залізницю передати на баланс Одеському дорожньому комітету профспілки зазначений санаторій-профілакторій. Рішення мотивовано тим, що будівництво та утримання санаторію здійснювалося за рахунок прибутку Одеської залізниці, що останньою не заперечується, тому передача у власність позивачеві оспорюваного об'єкта не суперечить чинному законодавству, а саме: ст. 7 Закону України “Про колективні договори та угоди”, ст. 28, ч. 1 ст. 38 Закону України “Про власність”, статуту позивача і не потребує додаткових підтверджень.

За касаційним поданням заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв'язку України зазначене рішення постановою Вищого господарського суду України від 19.03.2008 року було скасовано з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до прийняття неправильного судового рішення у справі, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду даної справи господарським судом Одеської області прийнято рішення від 10.09.2008 року (суддя –Д'яченко Т.Г.), яким позов задоволено, визнано право власності Одеського дорожнього комітету профспілки на санаторій - профілакторій Одеської залізниці, розташований у м. Одесі по Французькому бульвару, 59, що складається з готелю (літ. А), їдальні (літ. „Б”), лікувального корпусу (літ. „В”), котельної складу (літ. „ГГГІ”), чотирьох котеджів (літ „Д”,”Е”, „Ж”, „З”), згідно наявних у матеріалах справи інвентарних даних станом на 15.09.2003р. та зобов'язано Одеську залізницю передати зазначений санаторій-профілакторій на баланс Одеського дорожнього комітету профспілки.

Рішення мотивовано тим, що факт будівництва спірного об'єкта за рахунок доходів Одеської залізниці не спростовується жодною із сторін спору, підтверджується наявними в справі Актом прийняття в експлуатацію від 30.12.1981 року та конкретизується довідкою позивача про джерела фінансування об’єктів соціальної інфраструктури по Одеській залізниці. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що будівництво спірного об’єкта нерухомості здійснювалося за рахунок прибутку, що знаходився у розпорядженні трудового колективу залізниці. Аналіз правових норм різних проміжків часу, як на момент будівництва спірного об'єкта нерухомості, так і на момент звернення з позовом, засвідчив врегульоване законодавством право державного підприємства та трудового колективу за рахунок коштів фонду соціального розвитку здійснювати будівництво об'єктів соціальної сфери для потреб трудового колективу, а фактичні докази, наявні у матеріалах справи, підтвердили реалізацію закріпленого законодавчо права при будівництві спірного об’єкта. А тому суд, керуючись положеннями ст. 328 та ч. 2 ст. 16 ЦК України про те, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, а способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права, дійшов висновку щодо обґрунтованості та правомірності позовних вимог і задовольнив їх.

В апеляційному поданні Одеська транспортна прокуратура посилаючись на те, що судом допущене невірне застосування норм матеріального права просить зазначене рішення скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. При цьому прокурор, зокрема, зазначає, що оскаржуваним рішенням суду безоплатно передається збудоване за рахунок прибутку державного підприємства нерухоме майно до приватної власності, оскільки відповідно до довідки ЄДРПОУ Одеський дорожній комітет профспілки має приватну форму власності.

У відзиви на апеляційне подання Одеський дорожній комітет профспілки заперечує проти його задоволення вказуючи на те, що воно необґрунтоване на законодавстві і на фактичних обставинах справи і просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

Ухвалою господарського суду апеляційної інстанції від 14.10.2008 року до участі у справі в якості іншого відповідача залучено Міністерство транспорту та зв'язку України, яке відповідно до ст. ст. 1, 4 Закону України “Про управління об'єктами державної власності” та статуту Одеської залізниці є уповноваженим органом управління державним майном, закріпленим за Одеською залізницею на праві повного господарського відання. У відзиві на апеляційне подання Мінтрансзв'язку підтримало викладені в ньому доводи і просило оскаржуване рішення скасувати у повному обсязі та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

24.11.2008 року до Одеського апеляційного господарського суду надійшла заява Одеського дорожнього комітету профспілки про відкладення розгляду справи для надання відповіді Мінтрансом на відкритий лист голів профспілкових організацій з приводу збереження оздоровчих закладів трудового колективу залізниці.

В судовому засіданні 25.11.2008 року представниками позивача також заявлено клопотання здійснити процесуальне правонаступництво в порядку ст. 25 ГПК України і замінити позивача по справі - Одеський дорожній комітет профспілки на Одеську дорожню організацію професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України.

Вказані клопотання визнані судом необґрунтованими та відхилені з огляду на те, що відповідно до вимог ст. 77 ГПК України звернення до Мінтрансу голів профспілкових організацій з відкритим листом не є достатньою підставою для відкладення судового розгляду даної справи, оскільки позиція цього відповідача стосовно спору у справі викладена у відзиві на апеляційне подання прокурора, залученому до матеріалів справи. Статтею 25 ГПК України передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін у спірному або встановленому рішенням господарського суду правовідношенні внаслідок реорганізації підприємства чи організації господарський суд здійснює заміну цієї сторони її правонаступником, вказуючи про це в рішенні або ухвалі. Разом з тим, позивач у справі - Одеський дорожній комітет профспілки не реорганізовувався, як на момент звернення до господарського суду з даним позовом, так і на момент апеляційного розгляду справи є виборним органом Одеської дорожньої організації професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України, яка ніяк не може бути його правонаступником. А такої процесуальної дії, як заміна неналежного позивача належним позивачем, чинним господарським процесуальним законодавством не передбачено.

Обговоривши доводи апеляційного подання та відзиви на нього, вислухавши пояснення представників сторін та прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційне подання підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11112 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Проте, в порушення вимог наведеної норми закону господарським судом першої інстанції при новому розгляді даної справи та ухваленні оскаржуваного рішення не виконано жодної вказівки, що міститься у постанові Вищого господарського суду України від 19.03.2008 року.

Частиною 1 ст. 5 Закону України “Про залізничний транспорт” встановлено, що майно, закріплене за залізницями, підприємствами, установами та організаціями залізничного транспорту загального користування, є загальнодержавною власністю.

Відповідно до статутних положень Одеської залізниці - це створене на основі Законів України “Про залізничний транспорт”, “Про підприємства в Україні” статутне державне підприємство, засноване на державній власності і підпорядковане Державній адміністрації залізничного транспорту України, що входить до сфери управління Міністерства транспорту та зв'язку України. Майно Одеської залізниці є державною власністю і закріплюється за нею на праві повного господарського відання.

Частиною 2 ст. 141 ГК України визначено, що управління об'єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб'єкти.

Між тим, з урахуванням вказаних норм права, господарським судом першої інстанції при новому розгляді даної справи не було визначено власника спірного нерухомого майна та не залучено його до участі у справі у певному процесуальному статусі, права та обов'язки якого зачіпаються оскаржуваним рішенням. Отже, господарський суд прийняв рішення про права і обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Зазначені процесуальні порушення призвели до прийняття неправильного рішення і відповідно до ч. 2, п. 3 ч. 3 ст. 104 ГПК України є безумовною підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Статтею 21 ГПК України чітко встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Вказана стаття Закону визначає перелік осіб, які вправі звертатися до господарських судів. У частині 1 цієї статті зазначено два види суб'єктів:

а) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні);

б) громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому законом порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

Частина 2 цієї статті містить перелік суб'єктів, право на звернення яких до господарського суду повинно бути прямо передбачене законодавчими актами України.

Згідно зі ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Отже, з огляду на вимоги статей 1 і 21 ГПК України професійні спілки можуть бути учасниками господарського процесу лише за наявності у них статусу юридичної особи. В іншому разі справи у спорах за участю профспілок не підвідомчі господарським судам.

Звернувшись до господарського суду з даним позовом Одеський дорожній комітет професійної спілки залізничників та транспортних будівельників України в обгрунтування пред'явлених вимог посилається на те, що згідно з п. 3 постанови від 29.06.2000 року трудовий колектив Одеської залізниці доручив йому вирішити питання щодо передачі у власність трудового колективу в особі Одеського дорожнього комітету профспілки спірного санаторію - профілакторію.

Проте, таке твердження позивача не відповідає фактичним обставинам справи.

З наявної в справі постанови конференції трудового колективу Одеської залізниці від 29.06.2000р. вбачається, що трудовий колектив уповноважив Одеську дорожню організацію професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України від імені трудового колективу вирішувати питання визнання і закріплення права власності трудового колективу на об'єкти лікувальних і оздоровчих установ Одеської залізниці, а також представляти інтереси колективу у всіх державних, адміністративних і судових органах.

Частиною 9 ст. 16 Закону України “Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності” передбачено, що профспілка, об'єднання профспілок набувають права юридичної особи з моменту затвердження статуту (положення). Статусу юридичної особи набувають також організації профспілки, які діють на підставі її статуту.

З наявних у справі довідок з ЄДРПОУ від 30.03.2000р. та від 12.10.2005р. вбачається, що як на момент звернення до господарського суду з даним позовом, так і на момент вирішення даного спору саме Одеська дорожня організація професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України є юридичною особою.

Згідно з ч. 10 ст. 16 вищезгаданого Закону профспілка, її організації, об'єднання профспілок здійснюють свої повноваження, набувають цивільних прав і беруть на себе цивільні обов'язки через свої виборні органи, які діють у межах прав, наданих їм за законом та статутом (положенням). У зв'язку з цим, сторонами або іншими учасниками судового процесу у господарському суді можуть виступати саме профспілки (їх організації, об'єднання профспілок), а не їх виборні органи.

Позивач у справі - Одеський дорожній комітет профспілки є виборним органом Одеської дорожньої організації професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України і, відповідно, не є юридичною особою. Ні Закон України “Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності”, ані статут професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України, наявний у справі, не надають права дорожньому комітету профспілки звертатися до господарського суду із позовом за захистом прав і охоронюваних законом інтересів трудового колективу Одеської залізниці.

Наведеної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах за участю профспілок, про що доведено до відома господарських судів інформаційним листом від 26.10.1999р. № 01-8/505 з наступними змінами від 09.11.2000р. № 01-8/635 та від 25.01.2002р. № 01-8/96.

Враховуючи вищевикладене, даний спір з таким суб'єктним складом його сторін не підлягає вирішенню в господарських судах України, у зв'язку з чим провадження у справі має бути припинено відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Відповідно до ст. 122 ГПК України на поворот виконання рішення господарського суду Одеської області від 27.08.2003 року, скасованого постановою Вищого господарського суду України від 19.03.2008 року, Одеський дорожній комітет профспілки зобов'язаний повернути Одеській залізниці все те, що з неї було стягнуто на користь Одеського дорожнього комітету профспілки за скасованим рішенням господарського суду Одеської області від 27.08.2003 року

Керуючись п.1 ч.1 ст. 80, ст.ст. 99, 101-105, 122 ГПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційне подання Одеської транспортної прокуратури задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 10.09.2008 року у справі № 3-30/169-03-5301 скасувати, стягнення за ним припинити.

Провадження у справі № 3-30/169-03-5301 припинити.

Зобов'язати Одеський дорожній комітет професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України повернути Одеській залізниці все те, що з Одеської залізниці було стягнуто на користь Одеського дорожнього комітету професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України за скасованим рішенням господарського суду Одеської області від 27.08.2003 року у справі № 3-30/169-03-5301.

Видачу наказу про повернення стягнутих грошових сум та майна доручити господарському суду Одеської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Бєляновський В.В.

Судді Мирошниченко М.А.

Шевченко В.В.