ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2008 р.

№ 17/42

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:

суддів:

Добролюбової Т.В.,

Гоголь Т.Г.,

Швеця В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державного комітету України з державного матеріального резерву

на рішення

Господарського суду Рівненської області

від 23 червня 2008 року

у справі

господарського суду

№ 17/42

Рівненської області

за позовом

Державного комітету України з державного матеріального резерву

до

Відкритого акціонерного товариства "Острозьке хлібоприймальне підприємство"

про

повернення самовільно відчужених матеріальних цінностей та стягнення штрафних санкцій в розмірі 424 656, 68 грн

за участю представників сторін від:

позивача: Брега Т.М. (дов. від 05.12.07),

відповідача: не з'явилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2008 року Державний комітет України з державного матеріального резерву звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до ВАТ "Острозьке хлібоприймальне підприємство", з урахуванням уточнень позовних вимог просив зобов'язати відповідача повернути до державного матеріального резерву самовільно відчужене зерно, загальною вартістю 211 535,03 грн і стягнути в дохід державного бюджету 381 954,18 грн штрафних санкцій, в тому числі 211 535,03 грн штрафу в розмірі 100% самовільно відчужених цінностей та 170 419,15 грн пені.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 23 червня 2008 року (суддя Петухова М.Г.) позов задоволено частково, зобов'язано ВАТ "Острозьке хлібоприймальне підприємство" протягом десяти днів з дня набрання даним рішенням законної сили повернути до державного резерву України, Державному комітету України з державного матеріального резерву зерно ячменю пивовареного 2 класу в кількості 1,180 тонн та зерно ячменю продовольчого 1 класу в кількості 42,113 тонн, в частині стягнення з відповідача штрафу і пені - відмовлено. Рішення вмотивоване посиланнями на статті 230, 232, 239, 250 ГК України, статтю 950 ЦК України статті 2, 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтю 33 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", на підставі яких суд дійшов висновку про неправомірність стягнення штрафних санкцій у зв'язку з порушенням позивачем строків позовної давності, визначених статтею 250 ГК України.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим актом, Державний комітет України з державного матеріального резерву звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області від 23.06.08 скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Державного комітету України з державного матеріального резерву в повному обсязі. Касаційна скарга вмотивована доводами щодо порушення господарським судом приписів статті 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статей 232, 238, 241, 249 ГК України та статей 34, 36, 38 ГПК України. Скаржник вказав, що штрафні санкції, передбачені Законом України "Про державний матеріальний резерв" стягуються лише за рішенням суду та не є адміністративно-господарськими санкціями в розумінні глави 27 ГК України (адміністративно-господарські санкції), у зв'язку з чим вважає неправомірним застосування до даних правовідносин положень статті 250 ГК України.

У судовому засіданні Вищого господарського суду України Державний комітет України з державного матеріального резерву уточнив вимоги касаційної скарги і просив рішення Господарського суду Рівненської області від 23.06.08 в частині відмови у стягненні штрафу і пені скасувати, в цій частині прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача 381 954,18 грн штрафних санкцій.

Заслухавши суддю - доповідача Швеця В.О., пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, на підставі укладених між сторонами збережувальних зобов'язань від 09.09.99, 09.10.99, 15.10.99, 23.02.00 (а.с.9-14) ВАТ "Острозьке хлібоприймальне підприємство" здійснювало зберігання таких цінностей державного матеріального резерву: зерна пшениці 6 класу; ячменю пивовареного 2 класу; ячменю продовольчого 1 класу; ячменю кормового 3 класу; овес 4 класу, з урахуванням приписів Закону України "Про державний матеріальний резерв" і Постанови Кабінету Міністрів України № 1129 від 08.10.97 "Про затвердження Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву". Оформлення закладання зерна до державного резерву підтверджується також складеними між сторонами приймальними актами за встановленою формою Р-16, передбаченого п. 2.2 Інструкції про порядок оформлення операцій з хлібопродуктами держрезерву на пунктах відповідального зберігання, затвердженої наказом Держкомітету України по матеріальних резервах від 27.03.96 № 41 та Інструкцією "Про порядок ведення обліку та оформлення операцій з зерном і продуктами його переробки" № 55 від 15.02.78, затвердженої наказом Державного комітету заготовок Ради Міністрів СРСР № 84 (а.с. 66-70).

За результатами проведеної КРУ Держкомрезерву України перевірки від 25.06.04 щодо наявності, стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей державного резерву, які знаходяться на відповідальному зберіганні у ВАТ "Острозьке ХПП" складено відповідний акт, згідно з яким виявлено самовільне відчуження відповідачем зерна, а саме: пшениці 6 класу в кількості 21,632 тонн; ячменю пивовареного 2 класу в кількості 19,769 тонн; ячменю продовольчого 1 класу в кількості 42,113 тонн; ячменю кормового 3 класу в кількості 254,945 тонн; овес 4 класу в кількості 9,506 тонн (а.с.78-82). Складеним працівниками КРУ Держкомрезерву України актом від 25.03.05 (а.с.74-77) повторно зафіксовано самовільне відчуження зерна позивача у таких розмірах: пшениці 6 класу в кількості 22,632 тонн; ячменю пивовареного 2 класу в кількості 1,180 тонн; ячменю продовольчого 1 класу в кількості 42,113 тонн; ячменю кормового 3 класу в кількості 447,040 тонн; овес 4 класу в кількості 15,865 тонн.

Відповідно до пункту 1 статі 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачено, що державний резерв матеріальних цінностей є недоторканним і може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Статтею 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" унормовано, що відпуск із державного резерву матеріальних цінностей, що підлягають освіженню (поновленню) і зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях системи державного резерву провадиться за рішенням центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом. Такий відпуск провадиться на конкурсних засадах. Кошти, отримані внаслідок такої реалізації, спрямовуються на придбання та закладання до державного резерву аналогічних матеріальних цінностей.

В силу частини другої статті 13 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" реалізація зерна державного резерву за необхідності його поновлення узгоджується з державним агентом із проведення інтервенційних операцій.

З огляду на вищевикладені обставини, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність факту самовільного відчуження відповідачем зерна позивача, а саме: ячменю пивовареного 2 класу в кількості 1,180 тонн; ячменю продовольчого 1 класу в кількості 42,113 тонн, у зв'язку з чим, задовольнив позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача повернути до Державного матеріального резерву вказане зерно.

Відмовляючи у позові в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій, господарський суд виходив з положень статей 230, 232, 250 Господарського Кодексу України, посилаючись на пропущення позивачем встановленого строку позовної давності в один рік.

Колегія суддів касаційної інстанції не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно з пунктом 10 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" за самовільне відчуження (використання, реалізацію) матеріальних цінностей державного резерву з юридичних осіб, на відповідальному зберіганні яких вони знаходяться, стягується штраф у розмірі 100 відсотків вартості матеріальних цінностей у цінах на час виявлення факту відчуження, а також пеня з суми відсутнього їх обсягу за кожний день до повного їх повернення.

Господарський суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог Держкомрезерву про стягнення з відповідача в доход Державного бюджету України 381 954,18 грн штрафу та пені, виходив з того, що в силу частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення штрафних санкцій застосовується позовна давність в один рік. В той же час, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що застосування місцевим господарський судом у даному випадку позовної давності строком в один рік є необґрунтованим, оскільки пунктом 6 частини першої статті 268 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв". Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вищезазначеного не врахував, і не застосував зазначених правових норм до спірних правовідносин, у зв'язку з чим прийшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для нарахування штрафних санкцій.

Згідно статті 43 ГПК України на господарський суд покладається обов'язок всебічно, повно та об'єктивно розглянути в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, керуючись законом.

У зв’язку із вищевикладеним, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення надав неповну та невірну юридичну оцінку обставинам справи, не застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, у зв’язку з чим, враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції (ст.1117 ГПК України), оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні штрафу і пені підлягає скасуванню, а справа в цій частині передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду.

При новому розгляді, суду необхідно з'ясувати наведені в цій постанові обставини справи, дослідити наявні у справі докази, дати їм, та доводам сторін належну правову оцінку та ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Господарському суду слід врахувати, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, а обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 23 червня 2008 року у справі № 17/42 в частині відмови у стягненні штрафу і пені скасувати. В цій частині матеріали справи скерувати для нового розгляду до Господарського суду Рівненської області. В решті рішення у справі залишити без змін.

Головуючий суддя: Т. Добролюбова

Т. Гоголь

Судді:

В. Швець