ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

07.03.2008

Справа №2-7/2486-2008

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ідальго» (99055, м. Севастополь, Ленінський район, проспект Генерала Острякова, 238, кв. 71, ідентифікаційний код 34945648)

До відповідача Закритого акціонерного товариства «Златоуст» (м. Ялта, м. Алупка, Дворцове шосе, 28, ідентифікаційний код 20689067)

Про стягнення 10 175 923,00 грн.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача – Беспалов К. В., предст., дов. від 05.03.2008 р.

Від відповідача - Мельниченко Т. С., предст., дов. від 20.02.2007 р.

Суть справи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ідальго» звернулося до Господарського суду АР Крим з позовом до Закритого акціонерного товариства «Златоуст» про стягнення 10175923,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов’язків по за договором №1/д від 30.05.2007 р. з додатковими угодами до нього, у зв’язку з чим заборгованість ЗАТ «Златоуст» перед ТОВ «Фірма «Ідальго» складає 6574784,00 грн., яка до часу подачі позову до суду в добровільному порядку не погашена. Крім того, у зв’язку з порушенням відповідачем виконання грошового зобов’язання позивач просить стягнути з ЗАТ «Златоуст» штраф у сумі 3287392,00 грн., 238443,00 грн. інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 75304,83 грн.

Відповідач проти позову заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін – це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо неявка цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи судом не вбачається.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами у порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ :

29.05.2007 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Артстрой плюс» (Боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ідальго» (Кредитор) був укладений договір, п. 1 якого передбачено, що предметом цього договору є визначення способу виконання зобов’язань Боржника ТОВ «Артстрой плюс» перед Кредитором ТОВ «Фірма «Ідальго».

Відповідно до п. 1.2 Договору з метою задоволення вимог Кредитора до Боржника та згідно зі ст. 600 Цивільного кодексу України відповідно до рішення загальних зборів учасників ТОВ «Артстрой плюс» від 14 травня 2007 року сторони домовилися, що виконання зобов’язання відбувається шляхом передачі відступного у вигляді нерухомого майна вартістю 15435000,00 грн.

П. 2 Договору передбачено, що на виконання цього договору Боржник передає, а Кредитор приймає у власність у якості відступного пансіонат літ. А, В, Г, Д, Е загальною площею 14399 кв. м., який складається в цілому з: літ. А – корпус №1, №2, №3, №4; літ. В; літ. Г; літ. Д; літ. Е – загальною площею 14399 кв. м., що знаходиться за адресою: Автономна Республіка Крим, місто Ялта, місто Алупка, шосе Палацове, будинок №28.

Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу та зареєстрований в державного реєстрі правочинів, про що свідчить відповідний витяг.

Майно було передано позивачу за відповідним актом приймання-передачі від 29.05.2007 р. (а. с. 10).

Право власності позивача на придбане майно було зареєстровано Комунальним підприємством Ялтинським бюро реєстрації та технічної інвентаризації, що підтверджується відповідним витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 11).

З матеріалів справи вбачається, що після цього, 30.05.2007 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ідальго» (Замовник) та Закритим акціонерним товариством «Златоуст» (Виконавець) був укладений договір №1/д, згідно з п. 1.1 якого Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов’язання здійснити від власного імені обслуговування пансіонату «Златоуст», розташованого в АР Крим, м. Ялта, м. Алупка, Дворцове шосе, 28, належного на праві власності Замовнику, організацію роботи пансіонату по наданню послуг з тимчасового розміщення, харчування та організації дозвілля відпочиваючих протягом курортного сезону 2007.

Відповідно до п. 1.2 Договору дія Виконавця включає до себе:

- організація роботи необхідних служб для приймання та обслуговування відпочиваючих, отримання необхідних дозвільних документів, укладання від власного імені договорів з підприємствами, організаціями всіх форм власності, суб’єктами підприємницької діяльності на поставку необхідних послуг та товарів (матеріалів);

- залучення осіб для відпочинку в пансіонаті шляхом ведення переговорів з туристичними агентствами, рекламних заходів, іншими способами відповідно до чинного законодавства;

- укладання від власного імені в інтересах сторін договорів з туристичними агентствами, операторами, іншими особами з метою організації відпочинку та дозвілля в пансіонаті;

- продаж послуг по розміщенню та тимчасовому проживанню в пансіонаті від власного імені;

- інші дії, необхідні для організації найліпших умов відпочинку та дозвілля відпочиваючих в пансіонаті;

- систематичний контроль за станом майна Замовника, у випадку необхідності, проведення ремонтних робіт за рахунок Замовника;

- контроль за дотриманням санітарних, протипожежних та екологічних норм при експлуатації майна Замовника.

Згідно з п. 3.1 Договору Виконавець самостійно веде облік отриманих доходів та понесених витрат, пов’язаних з діяльністю пансіонату.

Витрати у зв’язку з виконанням договору Виконавець несе від власного імені та за власний рахунок (п. 3.2 Договору).

П. 3.3 Договору передбачено, що розрахунок зобов’язань Виконавця перед Замовником здійснюється з червня 2007 року. Виконавець зобов’язаний щомісячно перераховувати на розрахунковий рахунок Замовника суми, належні йому.

Відповідно до п. 3.4 Договору зобов’язання Виконавця перед Замовником складаються з сум виручки від продажу послуг, отриманих Виконавцем на розрахунковий рахунок або в касу за виключенням понесених валових витрат, пов’язаних з виконанням договору, та оплати за надані послуги в сумі, передбаченій п. 3.5 цього договору.

Вартість послуг за цим договором складає 5 відсотків від сум виручки від продажу послуг, отриманих Виконавцем на розрахунковий рахунок або в касу за виключенням понесених валових витрат, пов’язаних з виконанням договору (п. 3.5 Договору).

01.06.2007 р. між сторонами у справі була укладена додаткова угода №1, якою п. 1.1 договору №1/д від 30.05.2007 р. був викладений у наступній редакції: «Замовник доручає, а Виконавець придбає право на здійснення господарської діяльності по обслуговуванню від власного імені пансіонату «Златоуст», розташованого в АР Крим, м. Ялта, м. Алупка, Дворцове шосе, 28, належного на правах власності Замовнику, та зобов’язується від власного імені організувати роботу пансіонату по наданню послуг з тимчасового розміщення, харчування та організації дозвілля відпочиваючих протягом курортного сезону 2007». Вказаною додатковою угодою п. 3.4 Договору був викладений у наступній редакції: плата Замовнику за право на здійснення Виконавцем господарської діяльності по обслуговуванню від власного імені пансіонату «Златоуст», розташованого в АР Крим, м. Ялта, м. Алупка, Дворцове шосе, 28, належного на правах власності Замовнику, Виконавцем здійснюється із розрахунку сум виручки від продажу послуг, отриманих виконавцем на розрахунковий рахунок або в касу за виключенням понесених валових витрат, пов’язаних з виконанням договору, та оплати за надані послуги в сумі, передбаченій п. 3.5 цього Договору».

Укладеною між сторонами додатковою угодою №2 від 04.06.2007 р. п. 3.3 договору №1/д від 30.05.2007 р. був викладений у наступній редакції: «Розрахунок зобов’язань Виконавця перед Замовником здійснюється з червня 2007 року. Виконавець зобов’язаний перерахувати на розрахунковий рахунок Замовника належну йому суму щомісячно в два етапи:

1 етап – авансовий платіж, в розмірі 30% запланованого доходу, який підлягає оплаті за договором, перераховується не пізніше 15 числа місяця, за який здійснюється розрахунок;

2 етап – остаточний розрахунок за місяць – в розмірі, передбаченому п. 3.4 Договору за виключенням суми авансового платежу, здійснюється не пізніше 5 числа місяця, наступного за розрахунковим.

З матеріалів справи вбачається, що умови укладеного договору та додаткових угод до нього відповідачем належним чином не виконуються. Так, з наявних в матеріалах справи виписок з банківського рахунку (а. с. 12) вбачається, що 31.07.2007 р. Закритим акціонерним товариством «Златоуст» була здійснена оплата за послуги, надані в червні 2007 року, у сумі 1367801,04 грн. та авансова оплата за послуги в липні 2007 року у розмірі 350 000,00 грн., після чого відповідач припинив здійснення оплат за договором. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з Закритого акціонерного товариства «Златоуст» заборгованості у сумі 6574784,00 грн., яку він розраховує, виходячи з середньодобової суми виручки, яку він мав отримати від відповідача з урахуванням здійсненої позивачем за червень 2007 року оплати. Проте, суд не може погодитися з правомірністю такого розрахунку, оскільки вказане обчислення суперечить п. 3.4 укладеного між сторонами договору (з урахуванням додаткових угод до нього). Так, суд звертає увагу на те, що оскільки суми валового доходу та витрат ЗАТ «Златоуст» щомісячно змінювалися, відповідно змінювалися і суми, що підлягали сплаті позивачу. Відповідач зазначає, що сума заборгованості перед позивачем складає 5 144 380,00 грн., тобто визнана ним.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. При цьому, майново-господарськими, згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України, визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення стосовно господарських зобов’язань міститься в ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідач не представив суду доказів оплати заборгованості перед позивачем у розмірі 5 144 380,00 грн., у той час як відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством для доведення такого роду фактів. Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем умов договору №1/д від 30.05.2007 р. з додатковими угодами до нього, через що суд вважає, що стягненню з Закритого акціонерного товариства «Златоуст» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ідальго» підлягає заборгованість у сумі 5 144 380,00 грн. У той же час, судом не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що ТОВ «Фірма «Ідальго» продало пансіонат іншій особі, оскільки вказані твердженні не підтверджуються жодними доказами.

Ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Ч. 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов’язання (основного зобов’язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Під неустойкою, відповідно до ст. 549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, види забезпечення виконання зобов’язань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне виконання зобов’язання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобов’язань будь-яким з видів, передбачених ст. 546 Цивільного кодексу України, також створює зобов’язувальні правовідносини між кредитором та боржником.

Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Додатковою угодою №2 від 04.06.2007 р. сторонами був доповнений договір пунктом 4.3 наступного змісту: «за невиконання або неналежне виконання зобов’язань за договором винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 50% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання».

Вказане положення відповідає частині 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачений принцип свободи договору, який полягає в тому, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до статей 627, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладанні, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов’язковим до виконання сторонами.

Господарським кодексом України визначено, що відносини у всіх сферах господарської діяльності здійснюється на основі договорів.

Відповідно до частини 2 статті 67, частини 4 статті 179 Господарського кодексу України сторони вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Причому, пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень цивільного кодексу України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

Аналогічні положення містяться в пункті 5 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, яким встановлено, що положення Господарського кодексу України щодо відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарських зобов'язань застосовуються у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності зазначеними положеннями, крім випадків, коли за порушення господарських зобов'язань була встановлена інша відповідальність договором, укладеним до зазначеного в пункті 1 цього розділу строку.

Більш того, суд зазначає, що додаткова угода №2 від 04.06.2007 р., зокрема, пункт 2, є дійсною, оскільки її недійсність у судовому порядку встановлена не була. Іншого суду, всупереч положенням статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України доведено не було.

Отже, стягненню з відповідача підлягає штраф у сумі 2 572 190,00 грн., що дорівнює 50% від суми загального боргу.

Крім того, позивачем заявлена вимога щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 75304,83 грн. та 238 443,00 грн. інфляційних втрат.

Так, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, з урахуванням зменшення суми загального боргу, стягненню з відповідача підлягають 3% річних у розмірі 63492,00 грн. та 645044,00 грн. інфляційних втрат. У той же час, враховуючи те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ідальго» заявлена вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 238 443,00 грн., суд вважає за необхідне стягнути з відповідача інфляцію саме у зазначеному розмірі.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ідальго» підлягають частковому задоволенню.

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Закритого акціонерного товариства «Златоуст» (м. Ялта, м. Алупка, Дворцове шосе, 28, ідентифікаційний код 20689067) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Ідальго» (99055, м. Севастополь, Ленінський район, проспект Генерала Острякова, 238, кв. 71, ідентифікаційний код 34945648) суму заборгованості у розмірі 5 144 380,00 грн., штраф у сумі 2 572 190,00 грн., 3% річних у сумі 63 492,00 грн., 238 443,00 грн. інфляційних втрат, 20 093,69 грн. державного мита та 92,98 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          В іншій частині позову відмовити.

4.          Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.