ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

18.02.08 о 10:30 Справа № 129/20-05/17

Господарський суд Київської області у складі судді Суховий В.Г.

при секретарі судового засідання Деркач Т.Г.

за участю представників:

позивача: Котова Н.І.

відповідача: Никаноров Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Відкритого акціонерного товариства “Старт”

про стягнення 3 638 грн

СУТЬ СПОРУ:

В господарський суд Київської області звернулося з позовом Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі –Позивач) до Відкритого акціонерного товариства “Старт” (далі –Відповідач) про стягнення 3 638 грн штрафних санкцій у зв’язку з недотриманням відповідачем у 2004 році визначеного чинним законодавством нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач у 2004 році не створив необхідну кількість робочих місць для інвалідів та не звертався до відповідних органів з метою працевлаштування інвалідів, у зв’язку з чим з нього підлягають стягненню штрафні санкції у розмірі 3 638 грн.

Відповідач у своєму поясненні на позовну заяву позовні вимоги не визнає та просить в позові відмовити. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що штрафні санкції за незайняті інвалідами робочі місця сплачуються підприємством лише за наявності у нього прибутку, а відповідач за результатами роботи у 2004 році був збитковим підприємством. Крім того, відповідач посилається на те, що така ж позиція з цього приводу викладена в постанові Верховного Суду України від 15.01.2003р. у справі № 4292/1-36.

Справа вже розглядалася судами. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.09.2007р. касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Старт” задоволено частково. Рішення господарського суду Київської області від 06.10.2005р. та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 17.11.2005р. у справі № 129/20-05 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Зазначена ухвала Вищого адміністративного суду України від 19.09.2007р. прийнята з тих підстав, що: в матеріалах справи не містяться докази того, звертались чи не звертались інваліди про працевлаштування до відповідача і направлялися чи не направлялися відповідними організаціями до відповідача інваліди для працевлаштування.

У зв’язку з неявкою представника позивача розгляд справи було відкладено.

В судовому засіданні 13.02.2008р. представник позивача позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач проти позовних вимог заперечив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд в с т а н о в и в:

Відповідно до ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі - Закон), в редакції станом на 2004 р., для підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік –у кількості одного робочого місця, якщо інше не передбачено законом.

Як вбачається зі звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою №10-ПІ поданого 01.02.2005р. (а.с. 5), затвердженою наказом Мінпраці України №338 від 29.12.2004р., який фактично є звітом за 2004 рік (належним чином засвідчена копія якого наявна в матеріалах справи), середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становила 18 осіб, в зв’язку з чим кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів у відповідності до частини першої ст. 19 Закону повинна становити 1 робоче місце, тоді як фактично у відповідача не було зайнято жодного робочого місця для інвалідів, за що і визначено позивачем суму штрафних санкцій.

Згідно зі ст. 18 Закону працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Відповідно до п.5 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою КМУ від 03.05.95р. N314 “Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” (далі –Положення), підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Пунктом 14 Положення передбачено, що підприємства у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; щорічно до 1 лютого року, що настає за звітним, подають відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів; інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Отже, аналіз наведених положень чинного законодавства України дає підстави для висновку про те, що виконанню відповідними органами обов’язку працевлаштовувати інвалідів повинно передувати вжиття підприємством необхідних заходів для забезпечення такого працевлаштування, до яких належать, зокрема, створення в установленому порядку робочих місць у межах нормативу та інформування названих органів про наявність таких вакантних посад для інвалідів.

У постановах від 20.07.2004 зі справи № 2-23/9789-03, від 29.03.2005 зі справи № 13/403 та від 29.03.2005 зі справи № 3/118 Верховним Судом України викладено правову позицію, згідно з якою суди мають з’ясовувати, зокрема, чи повідомляло підприємство органи працевлаштування про створені робочі місця для працевлаштування інвалідів; якщо названі органи були повідомлені, то чи направлялись інваліди для працевлаштування і, відповідно, з чиєї вини направлені не були працевлаштовані або їм було відмовлено у працевлаштуванні на вакантні посади. Отже, працевлаштування інвалідів може здійснюватись органами працевлаштування інвалідів, визначеними у статті 18 Закону, лише за наявності отриманої від підприємства інформації про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватись праця інвалідів.

Суд неодноразово пропонував відповідачу подати докази створення робочих місць (вакансій) для інвалідів на підприємстві.

Однак доказів створення відповідачем у 2004 році у встановленому порядку 1-го робочого місця для інваліда, за не працевлаштування якого заявлено до стягнення адміністративно-господарських санкції відповідач суду не надав.

У Пункті 5 Положення визначено, що підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Виходячи з цього, слід дійти висновку, що підприємство (відповідач) зобов’язане інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду інвалідів саме про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, зазначаючи у тому числі кількість створених вакантних робочих місць для інвалідів, найменування професій та посад.

Відповідно до пункту 2.1 Інструкції щодо заповнення державної статистичної звітності за формами № 3-ПН "Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках", затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 06.07.1998 № 244: звіт за формою N 3-ПН подається підприємствами, незалежно від форм власності і господарювання, місцевому центру зайнятості 28 числа щомісячно; ; ... у графі 4 (з графи 2) проставляється наявність вільних робочих місць (вакантних посад) в рахунок річної броні, встановленої місцевими державними адміністраціями відповідно до статті 5 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про зайнятість населення", для працевлаштування громадян, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, а також для пенсіонерів, учнів, студентів, інвалідів. Наявність вільних робочих місць (вакантних посад) зазначається щодо кожної категорії громадян окремо під такими шифрами: ... 14 - інваліди.

Отже, належним доказом повідомлення державного центру зайнятості про наявність на підприємстві вільного робочого місця є звіти за формою державної статистичної звітності № 3-ПН, які подаються щомісяця та повинні містити вичерпну інформацію про наявність на підприємстві вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів протягом звітного періоду.

Суд неодноразово витребовував від відповідача докази інформування державного центру зайнятості та органу соціального захисту населення про наявність вакансій для інвалідів за 2004 рік (форма N 3-ПН, листи-заявки тощо), однак відповідач суду їх не надав.

Поданий 01.02.2005р. відповідачем за 2004 рік звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою №10-ПІ (а.с. 5) не є доказом повідомлення про наявність вакансій для інвалідів, оскільки подається, відповідно до п. 14 Положення, щорічно до 1 лютого року, що настає за звітним.

Тобто, поданий відповідачем у лютому 2005 року звіт за формою №10-ПІ не може бути доказом звернення відповідача до державного центру зайнятості про наявність вакансій для інвалідів протягом 2004 року.

З зазначених вище приписів закону вбачається, що таким належним доказом звернення є звіти за формою державної статистичної звітності № 3-ПН, які подаються щомісяця.

Таким чином, відповідно до зазначеного вище законодавства підприємство зобов’язано:

-          створити робоче місце (вакансію) для інвалідів на підприємстві

-          повідомити державний центр зайнятості про наявність вакансій для інвалідів

Відповідачем не подано суду доказів створення у 2004 році у встановленому порядку 1-го робочого місця для інваліда, та доказів інформування державного центру зайнятості та органу соціального захисту населення про наявність вакансій для інвалідів за 2004 рік.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з листів Вишгородського районного центру зайнятості від 31.05.2005р. № 13-837 (а.с. 22) та Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації від 02.06.2005р.№ 647 (а.с. 23) відповідач з повідомленнями про можливість працевлаштування та наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів до зазначених органів не звертався.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Оскільки відповідачем - ВАТ “Старт” не доведено, що ним було створено 1-е робоче місце для інваліда та інформовано належним чином відповідні органи про його створення (пристосування), слід дійти висновку, що ВАТ “Старт” не вжив у 2004 році усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення щодо виконання покладеного на нього законодавством обов’язку.

Ухвалою від 14.11.2007р. суд зобов’язував позивача подати суду: докази звернення інвалідів про працевлаштування до відповідача; докази направлення відповідними органами та організаціями до відповідача інвалідів для працевлаштування; докази відмови відповідачем у працевлаштуванні інвалідів та причини такої відмови; у разі неподання суду зазначених доказів –надати письмові пояснення щодо їх наявності.

В судовому засіданні 13.02.2008р. представник позивача пояснив, що у нього відсутня інформація та докази щодо звернення інвалідів про працевлаштування до відповідача, направлення відповідними органами та організаціями до відповідача інвалідів для працевлаштування.

Водночас представник позивача зазначив те, що вчинення відповідними державними органами дій щодо працевлаштування (в тому числі направлення) інвалідів до відповідача, а так само і їх безпосереднє звернення можливе лише за умови одержання відповідними державними органами та інвалідами інформації про наявність у відповідача вакантних місць для інвалідів.

Суд вважає, що з такою позицією слід погодитися.

Виходячи з того, що ВАТ “Старт” не інформував про створення робочих місць для інвалідів, на підприємство не направлялися відповідними органами інваліди для працевлаштування.

У статті 20 Закону зазначено, що підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Отже, сума штрафних санкцій, яку необхідно перерахувати за незайняті робочі місця інвалідами в зв’язку з невиконанням 4% нормативу визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Для відповідача ця сума складає 3 638 грн. (65 500 грн. –фонд оплати праці штатних працівників на підприємстві / 18 –середньооблікова чисельність штатних працівників на підприємстві в 2004 році).

За таких обставин позовні вимоги позивача в частині стягнення 3 638 грн. штрафних санкцій, як адміністративно-господарської санкції за невиконання нормативу, встановленого ст. 19 Закону, є обґрунтованими.

Заперечення відповідача проти позову з посиланням на те, що за результатами його роботи за 2004 рік підприємство було збитковим, суд відхиляє як необґрунтовані з огляду на таке.

Згідно з приписами частини третьої статті 20 Закону сплату адміністративно-господарських санкцій підприємства провадять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов’язкових платежів).

У ст. 3 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” зазначено, що прибуток, який є об’єктом оподаткування, визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону на суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону, та суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями 8 і 9 цього Закону.

З приписів зазначених норм законів не вбачається, що законодавець ставить сплату відповідних штрафних санкцій у залежність від наявності чи відсутності у підприємства прибутку.

Тобто, визначення, згідно з яким “сплату адміністративно-господарських санкцій підприємства провадять відповідно до закону за рахунок прибутку”, означає, що кошти, сплачені як відповідні штрафні санкції, підприємство відносить у своєму бухгалтерському обліку не на витрати виробництва, а за рахунок свого прибутку. У разі відсутності прибутку суми сплачених штрафних санкцій відносяться до збитків підприємства.

Отже, суд вважає, що питання наявності прибутку у відповідача за результатами його діяльності за 2004 рік не має юридичного значення у вирішенні цього спору.

Аналогічна позиція з даного питання викладена в постановах Верховного Суду України від 21.06.2005 у справі № 1/255 та від 14.06.2005 у справі № 6/324.

Що ж до посилання відповідача у своєму поясненні на постанову Верховного Суду України від 15.01.2003р. у справі № 4292/1-36 (що штрафні санкції за незайняті інвалідами робочі місця сплачуються підприємством лише за наявності у нього прибутку), то дана Постанова Верховного Суду України була прийнята в 2003 році. В подальшому ж постановами Верховного Суду України від 21.06.2005 у справі № 1/255 та від 14.06.2005 у справі № 6/324 позиція з даного питання була змінена, тому суд враховує останню судову практику.

З урахуванням наведеного заперечення відповідача проти позову є такими, що не ґрунтуються на нормах закону.

Керуючись ст.ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства “Старт” (код 24222952) на користь Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (код 24074109) 3 638 грн штрафних санкцій.

Дана постанова набирає законної сили після закінчення 10-денного терміну на подання заяви про апеляційне оскарження/апеляційної скарги у разі їх не подання або після закінчення 20-денного терміну після подання заяви про апеляційне оскарження у випадку неподання апеляційної скарги або після закінчення апеляційного розгляду справи і залишення постанови без змін.

Дану постанову може бути оскаржено у 10-денний термін з дня складення у повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження/апеляційної скарги або у 20-денний термін після подання у 10-денний термін заяви про її апеляційне оскарження шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: Суховий В. Г.