ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №

За позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю «Мультіпост»

до                 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Радник Прес»

2. Фізичної особи
-підприємцяОСОБА_1

про               визнання
договору купівлі-продажу книг від 01.02.08р. за
№ 01- 02/08

недійсним

Суддя
Пригунова А.Б.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача 1: ОСОБА_3

від відповідача 2: ОСОБА_4

ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського
суду міста Києва з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу книг
від 01.02.08р. за № 01- 02/08, укладеного між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Радник Прес»та Фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 01.08.08р. порушено провадження у даній справі, призначено її до
розгляду у судовому засіданні на 18.08.08р. за участю представників сторін,
яких зобов'язано надати суду певні документи.

У судове засіданні 18.08.08р.
представник позивача не з'явився, вимог ухвали суду від 01.08.08р. не виконав,
проте через канцелярію суду надійшло клопотання про відкладення розгляду
справи, яке суд задовольнив.

Представники відповідачів у судове
засідання 18.08.08р. не з'явились, відзиву на позов не надали, вимог ухвали
суду від 01.08.08р. не виконали, причин неявки суду не повідомили.

За таких обставин ухвалою суду від
18.08.08 р. розгляд справи був відкладений на 29.09.08 р.

У даному судовому засіданні позивач
підтримав заявлені позовні вимоги та зазначив, що волевиявлення учасників
договору не відповідало їх внутрішній волі та не було вільним. Оспорюваний
договір укладений відповідачами виключно з метою уникнення від цивільно
-правової відповідальності, чим порушується право позивача на задоволення вимог
за рахунок майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Радник Прес», яке не
виконало належним чином свої зобов'язання за договором № 08а/05 від 15.10.05р.
та має непогашену заборгованість перед позивачем у сумі 278 769 грн. 81 коп.
Нормативно обґрунтовуючи свою правову позицію, позивач послався на ч. 3 ст. 203
ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України та застосування наслідків недійсності
договору.

Представник позивача вважає, що
зміст договору купівлі-продажу від 01.02.08 р. за № 01-02/08 не відповідає
внутрішній волі відповідача 1, оскільки він спрямований на відчудження майна за
будь -яку ціну та будь -яким особам з метою уникнення відповідальності та
звернення стягнення за зобов'язаннями.

Представник відповідача 1 заперечив
проти заявлених позовних вимог з тих підстав, що оспорюваний договір укладений
за вільним волевиявленням сторін та відповідає їх внутрішній волі. Також
зазначив, що на час укладання договору купівлі-продажу від 01.02.08 р. за №
01-02/08, майно, відчужене за оспорюваним договором в забороні або арешті не
перебувало, що дає право відповідачу 1 відчужувати його будь -яким іншим
особам.

Представник відповідача 2 підтримав
позицію відповідача 1 та просив суд відмовити позивачу в задоволені
позову.

У судовому засіданні 29.09.08р. за
згодою представників сторін  згідно зі
статтею 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В
И В:

15.10.2005 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Мультіпост»та Товариством з обмеженою відповідальністю
«Радник Прес» було укладено договір № 08а/05, за умовами якого позивач взяв на
себе зобов'язання виконати пряму адресну розсилку матеріалів відповідача 1,
який, в свою чергу, зобов'язався надати матеріали для розсилки та здійснювати
оплату згідно з умовами цього договору.

Зважаючи на те, що позивач виконав
свої зобов'язання належним чином та у відповідності до умов  вказаного договору,  а відповідач порушив свої грошові зобов'язання
в частині оплати за надані позивачем послуги щодо прямої розсилки матеріалів,
заборгувавши Товариству з обмеженою відповідальністю «Мультіпост»278 769 грн.
81 коп., останній звернувся за захистом своїх прав до суду з позовом про
стягнення з боржника зазначеної заборгованості.

Рішенням Господарського суду міста
Києва по справі № 37/482 від 02.11.07р. позовні вимоги  Товариства з обмеженою відповідальністю
«Мультіпост» задоволено, присуджено до стягнення  з Товариства з обмеженою відповідальністю
«Радник Прес» 278769 грн. 81 коп. основного боргу,  судові витрати.

Факт порушення боржником свого
грошового зобов'язання був встановлений вказаним судовим рішенням, а отже в
силу вимог ст. 35 ГПК України не потребує доведення.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
позивач зазначив, що з метою виконання рішення Господарського суду міста Києва
по справі № 37/482 від 02.11.07р. на підставі наказу Товариство з
обмеженою відповідальністю «Мультіпост»звернулося до виконавчої служби
Дарницького районного управління юстиції із заявою про відкриття виконавчого
провадження про стягнення з боржника заборгованості.

Після вчинення ряду виконавчих дій
державним виконавцем було виявлено майно боржника, на яке ним не могло бути
накладено арешт, у зв'язку з тим, що воно відчужене Товариством з обмеженою
відповідальністю «Радник Прес»на користь відповідача 2 шляхом укладання
оспорюваного договору.

Судом встановлено, що 01.02.08
р., між Товариством з обмеженою відповідальністю «Радник Прес»та Фізичною
особою -підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір купівлі -продажу № 01-02/08,
відповідно до якого відповідач 1 зобов»язався
продати, а  відповідач 2
придбати  згідно з п. 1 договору такі
ТМЦ: 1. Книги «Податок на прибуток підприємства»в кількості 300 шт. за ціною
15,62 грн/шт. (без ПДВ).

Загальна вартість переданого майна,
відповідно до п. 1 договору, становить 4686,00 грн. (без ПДВ).

Факт належного виконання сторонами
договору за № 01-02/08 від 01.02.08 р. своїх зобов'язань підтверджено актом
приймання -передачі товарно-матеріальних цінностей від 01.02.08 р. (копія
наявна в матеріалах справи).

Поряд з цим, 01.02.08 р. між
відповідачами був укладений договір відповідального зберігання з правом
користування, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Радник
Прес»прийняло на відповідальне зберігання наступне майно: книги «Податок на
прибуток підприємства»в кількості 300 шт. за ціною 15,62 грн/шт., що
підтверджується наявним у матеріалах справи
актом приймання -передачі майна на відповідальне зберігання від
01.02.08р.

Позивач вважає, що наслідком
укладання зазначеного вище договору від 01.02.08 р.є набуття відповідачем 1
права володіти та користуватися прийнятим ним на зберігання  майном, яке було виявлене державним
виконавцем під час вчинення виконавчих дій по опису та арешту майна боржника.

При зазначених вище обставинах, на
думку позивача, зміст оспорюваного договору, який відображає, з одного боку,
вільне розпорядження відповідачем 1 своїм майном, не відповідає внутрішній волі
Товариства з обмеженою відповідальністю «Радник Прес», оскільки вказаний
правочин спрямований на уникнення відповідальності та звернення стягнення за
невиконаними грошовими зобов'язаннями.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги
позивача   не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пункті 2 постанови «Про судову практику в справах про визнання угод
недійсними»від 28.04.1978 р. № 3, угода може бути визнана недійсною лише з
підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Проаналізувавши зміст спірного
договору, суд дійшов висновку, що за цивільно-правовими ознаками він є
договором купівлі - продажу, який спрямований на безворотне відчуження
відповідачем 1 свого майна і перехід його у власність відповідача 2.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 ГК
України, укладання господарського договору на основі вільного волевиявлення
сторін може відбуватися в спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з
додержанням загального порядку укладання
договорів, встановленого ст. 181 ГК України.

Оскільки договір є видом правочину,
для його укладання та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх вимог,
які визначені у ст. 203 ЦК України.

Стаття 215 ЦК України визначає
загальні  правові підстави  визнання правочину недійсним, які відповідно
до частини першої зазначеної норми права безпосередньо пов'язані з дотриманням
у момент вчинення правочину вимог, передбачених ч.ч. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України.

Стаття 203 ЦК України встановлює
умови чинності правочинів, а саме: законність змісту правочину,  наявність
у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності, наявність об'єктивно  вираженого волевиявлення учасника
правочину,  його адекватність   внутрішній волі, відповідність форми
вчиненого правочину вимогам закону, спрямованість волі учасників правочину на
реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

В силу положень ст. 3 ЦК України до
загальних засад цивільного законодавства відноситься свобода договору.

Відповідно до положень ст. 12 ЦК
України особа  здійснює  свої
цивільні  права вільно,  на власний
розсуд. Особа  може  за
відплатним  або  безвідплатним
договором передати  своє  майнове
право   іншій   особі,
крім   випадків,  встановлених законом.

Згідно норм ст. 6 ЦК України
сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів
цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між
сторонами.

Згідно ст. 627 ЦК України
відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору,
виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони домовились укласти угоду у певній формі, узгодили її умови,
уповноважені особи підписали договір і скріпили його печатками, а сторони
приступили до їх виконання, зокрема, відповідач-1 передав відповідачу-2 майно.

Як до подання позову у даній
справі, так і в процесі розгляду справи відповідачі не заперечували того, що їх
волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі.

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу
від 01.02.08 р. № 01-02/08 підписаний повноважними представниками відповідачів,
які мали повний обсяг повноважень для укладання даного виду договору, і це не
заперечується сторонами, зважаючи на те, що в своєму відзиві на позов
відповідачі підтвердили, що оспорюваний договір відповідає їх внутрішній волі
та укладений за їх волевиявленням, а також беручи до уваги той факт, що суду не
представлено жодними допустимими засобами доказування факту примусового впливу  на відповідачів, спрямованого на  укладення договору, суд дійшов висновку про
те, що у даному випадку були відсутні будь-які умови, які б могли вплинути і
вплинули на волевиявлення відповідачів.

Вищевикладені обставини свідчать
про те, що договір купівлі-продажу від 01.02.08 р. № 01-02/08 укладений
відповідачами за наявністю правових підстав, не порушував прав сторін, був
направлений на виникнення правових наслідків, зокрема, як безпосередньо
зазначив позивач, на отримання прибутку відповідачем 1, а відповідачем 2 -майна  у власність, що, на думку суду, не
суперечить  цілям їх діяльності.

Також, позивач не посилається та не
обґрунтовує позовні вимоги обставинами, про які йдеться в ст. ст. 230-235 ЦК
України.

Вищевикладені обставини свідчать
про те, що договір купівлі-продажу від 01.02.08 р. № 01-02/08 укладений
відповідачами за наявністю правових підстав, не порушував прав сторін, був
направлений на виникнення правових наслідків, зокрема, як безпосередньо
зазначено позивачем, на отримання прибутку відповідачем 1, а відповідачем
-майна у власність, що на думку суду не суперечить цілям їх діяльності.

Окрім того, зважаючи на те, що
позивачем не доведено суду того, що продане відповідачем 1 майно, яке є
предметом договору купівлі - продажу, не було проданим, переданим у
користування, заставленим, під арештом (забороною), не були пред'явлені позови,
пов'язані з вилученням або обмеженням прав щодо відчужуваного нерухомого майна,
суд дійшов висновку, що відповідача 1 не позбавлено було право відчужувати
майно відповідачу 2, яке йому належало, що, в свою чергу, не заперечується
відповідачами та не спростовується позивачем.

Крім того, ст. ст. 316, 317, 319,
328 ЦК України  встановлено, що правом
власності, яке набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із
правочинів, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а саме: володіє,
користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Враховуючи приписи зазначених норм
права, суд дійшов висновку, що відповідач 2 правомірно, на правах власника
майна, отриманого  за договором купівлі
-продажу, передав це майно на відповідальне зберігання відповідачу 1, не
порушуючи при цьому ані права позивача, ані вимоги чинного законодавства
України, оскільки  відповідач 2 здійснює
тріадні правомочності своїм майном за власною волею і не зобов'язаний
отримувати на це дозволу інших осіб

Суд не може погодитися із
твердженням позивача про те, що передане на тимчасове зберігання  відповідачу 1 майно, яке було виявлене
державним виконавцем, знаходиться у його володінні та користуванні, оскільки
зазначеними правами володіти та користуватися наділений лише власник майна,
яким є відповідач 2.

Окрім того, суд звертає увагу
позивача на те, що передання власником майна в тимчасове володіння інших осіб,
в тому числі, й на зберігання, не призводить до втрати відповідачем 2 права
власності на майно.

Таким чином, проаналізувавши
матеріали справи, повно, всебічно та об'єктивно оцінивши подані сторонами
докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що у даному випадку
відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України,
при відмові у позові витрати по сплаті держмита та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49,  82-85 ГПК України, Господарський суд міста
Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з
дня його підписання, оформленого відповідно до вимог  ст. 84 Господарського процесуального кодексу
України та може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством
України.

Суддя
Пригунова А.Б.

Дата
підписання 17.11.08.