АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2008
№ 30/131

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:          Буравльова С.І.

суддів:            Калатай  Н.Ф.

Шапрана В.В.

при секретарі:           Суткович Г.А.

За участю представників:

від позивача - ОСОБА_2 (довіреність № 712 від
28.02.2006р.),
ОСОБА_3 (довіреність № 1573 від 04.08.2006 р.);

від відповідача - Проців Я.Я. (довіреність б/н
від 03.03.2008р.);від третьої особи - повідомлений, але не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ясон"

на рішення Господарського суду м.Києва від
15.04.2008

у справі № 30/131 (Ващенко Т.М.)

за позовом                               Суб"єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до                                                   Товариство
з обмеженою відповідальністю "Ясон"

третя особа без самостійних

вимог на стороні відповідача         ОСОБА_4

про
зобов"язання вчинити дії

Відповідно до розпорядження Голови
Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2008 р. № 01-23/1/1
розгляд справи здійснюється колегією суддів у складі: головуючого судді
Буравльова С.І., суддів: Калатай Н.Ф., Шапрана В.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
м.Києва від15.04.2008р. у справі №30/131 позов задоволено повністю. Виселено відповідача
із займаного нежитлового приміщення, яке розташоване в м. Києві по вул.
Пушкінській, 9 літ. ”А” та зобов'язано відповідача передати зазначене
приміщення за актом приймання-передачі позивачу. Стягнуто з відповідача на
користь позивача 85,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з вищезазначеним
рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати повністю з підстав
неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного
застосування норм матеріального права.

Підстави апеляційної скарги
обґрунтовуються наступними доводами.

Заявник зазначає, що 04.01.2006 р.
між відповідачем та третьою особою було укладено договір суборенди нежитлового
приміщення загальною площею 133,90 кв. м. за адресою: м. Київ, по вул.
Пушкінській, 9-А; даний договір було укладено на 364 дні, при цьому в п. 7.2.
договору суборенди передбачено автоматичну пролонгацію договору; договір
суборенди неодноразово пролонговувався і на даний момент є дійсним, тобто
приміщення використовується відповідно до договору суборенди третьою особою, на
даний момент перебуває в користуванні третьої особи.

Скаржник звертає увагу на те, що
господарському суду першої інстанцій було відомо про те, що приміщення фактично
не перебуває в користуванні відповідача, а перебуває в користуванні третьої
особи та використовується нею для ведення господарської діяльності; таким
чином, суд першої інстанції достеменно не з'ясував того, хто саме здійснює
користування спірним нежитловим приміщенням; внаслідок чого судом було прийняте
незаконне та необґрунтоване рішення, яким відповідача було зобов'язано вчинити
дії, які відповідач не може вчинити ніяким чином, оскільки фактично не здійснює
користування орендованим приміщенням, а отже не може відповідно до рішення суду
повернути вищезазначене приміщення позивачу.

На думку заявника, місцевим
господарським судом не правильно застосовано ст. 79 ГПК України при вирішенні
клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку з неможливістю розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим
судом, відмовивши третій особі в задоволенні клопотання про зупинення провадження
у справі, що в результаті призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого
рішення по справі.

Позивач надав відзив на апеляційну
скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення
господарського суду першої інстанції без змін з підстав зазначених у рішенні
господарського суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не зв'язаний з доводами апеляційної скарги
(подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників сторін, апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Позивач подав до господарського
суду першої інстанції позов про зобов'язання відповідача передати позивачу за
актом приймання-передачі нежитлове приміщення, що розташоване в будинку № 9
літ. ”А” по вул. Пушкінській в м. Києві та виселення відповідача із вказаного
приміщення.

Рішенням господарського суду першої
інстанції позов задоволено повністю. Судове рішення мотивоване тим, що: спір
між сторонами виник внаслідок того, що після розірвання в судовому порядку
договору оренди від 01.07.2002 р. відповідач не звільнив нежиле приміщення
загальною площею 133,9 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул.
Пушкінська, 9-А, та не передав по акту приймання-передачі позивачу. Постановою
Вищого господарського суду України від 18.10.2007 р. у справі № 2/210-37/73
було задоволено позов Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи
ОСОБА_1та розірвано договір оренди від 01.07.2002 р., укладений між Суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою
відповідальністю ”Ясон”. Відповідно до ч. 5 ст. 188 ГК України, якщо судовим
рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається змінено або
розірвано з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання
чинності не встановлено за рішенням суду; отже договір оренди від 01.07.2002 р.
укладений між позивачем та відповідачем припинив свою дію з моменту набрання
законної сили постанови Вищого господарського суду України від 18.10.2007 р.,
якою було розірвано вищезазначений договір оренди. Відповідачем не надано
жодних доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем. За таких
обставин Господарський суд м. Києва вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

Апеляційний господарський суд не
вбачає підстав для скасування рішення господарського суду першої інстанції з
огляду на наступне.

01.07.2002 р. між позивачем та
відповідачем було укладено договір оренди нежитлового приміщення б/н (а. с. 34)
(далі договір оренди від 01.07.2002 р.), за умовами якого позивач, як
орендодавець, передав, а відповідач, як орендар, прийняв відповідно до умов
цього договору в строкове платне користування нежитлове приміщення, що
розташоване в будинку № 9 (літ. ”А”) по вул. Пушкінській, загальною площею
133,9 кв. м. (п. 1.1. договору оренди).

Згідно із наявним в матеріалах
справи актом приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.08.2002 р. (а. с.
38) позивач передав, а відповідач прийняв в орендне користування нежитлове
приміщення, що розташоване в будинку № 9 (літ. ”А”) по вул. Пушкінській,
загальною площею 133,9 кв. м.

Відповідно до п. 7.2. договору
оренди від 01.07.2002 р. цей договір набирає чинності з 01.07.2002 р. та діє до
01.07.2012 р.

Згідно із ч. 3 ст. 26 Закону
України ”Про оренду державного та комунального майна” договір оренди може бути
розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може
бути достроково розірвано за рішенням суду, арбітражного суду у разі
невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених
законодавчими актами України.

Частиною 2 ст. 651 ЦК України
передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на
вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до п. 6.3. договору
оренди від 01.07.2002 р. при невиконанні або неналежному виконанні умов договору
або з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, цей договір
може бути розірваний достроково виключно за погодженням обох сторін або у
судовому порядку.

Як свідчать матеріали справи,
постановою Вищого господарського суду України від 18.10.2007 р. у справі №
2/210-37/73 задоволено позов Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1(позивач у даній справі) про розірвання договору оренди від
01.07.2002 р., укладеного між Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_1 і ТОВ ”Ясон” та розірвано зазначений договір оренди (а. с. 28).

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК
України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Згідно із приписами ч. 3 ст. 653 ЦК
України якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку,
зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про
зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 188 ГК
України якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається
зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого
строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

За приписами ст. 11111 ГПК України
за наслідками розгляду касаційної скарги суд приймає постанову; постанова
набирає законної сили з дня її прийняття.

Оскільки постанова Вищого
господарського суду України у справі № 2/210-37/73 прийнята 18.10.2007 р., то
відповідно законної сили вона набула 18.10.2007 р.

Таким чином, договір оренди від
01.07.2002 р. є розірваним з 18.10.2007 р. і зобов'язання сторін за договором
оренди від 01.07.2002 р. припинились з 18.10.2007 р.

Згідно із ч. 1 ст. 67 ГК України
відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в
усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Отже, як випливає із вищенаведеної
норми, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір
оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК
України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального
зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Із матеріалів справи вбачається, що
19.10.2007 р. позивачем було надіслано на адресу відповідача лист щодо договору
оренди нежитлового приміщення (а. с. 46), в якому позивач просив відповідача у
зв'язку з розірванням постановою Вищого господарського суду України від
18.10.2007 р. у справі № 2/210-37/73 договору оренди від 01.07.2002 р.
звільнити займане відповідачем приміщення до 31.10.2007 р.

Як свідчать матеріали справи,
відповідач, в порушення вищенаведених норм, після розірвання постановою Вищого
господарського суду України від 18.10.2007 р. у справі № 2/210-37/73 договору
оренди від 01.07.2002 р. не звільнив спірне приміщення та не передав його в
установленому законодавством і зазначеним договором оренди порядку позивачу,
що, відповідно, і слугувало підставою для звернення позивача до господарського
суду першої інстанції для захисту своїх прав та інтересів.

Таким чином, оскільки у зв'язку з
розірванням постановою Вищого господарського суду України від 18.10.2007 р. у
справі № 2/210-37/73 договору оренди від 01.07.2002 р. у відповідача відсутні
законні підстави перебування у спірному приміщенні, то господарський суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги позивача про виселення відповідача із
спірного приміщення.

Щодо тверджень відповідача про те,
що рішенням господарського суду першої інстанції відповідача було зобов'язано
вчинити дії, які він не може вчинити ніяким чином, оскільки фактично не
здійснює користування орендованим приміщенням, а отже, не може відповідно до
рішення суду повернути вищезазначене приміщення позивачу, апеляційний
господарський суд зазначає, що за умовами договору оренди від 01.07.2002 р.
позивач передавав в користування спірне приміщення саме відповідачу, а тому,
після розірвання постановою Вищого господарського суду України від 18.10.2007
р. у справі № 2/210-37/73 договору оренди від 01.07.2002 р., позивач може
вимагати звільнення та повернення спірного приміщення у сторони за договором
оренди від 01.07.2002 р., а саме у відповідача. Крім того, відповідно до ч. 2
ст. 774 ЦК України строк договору піднайму не може перевищувати строку договору
найму.

Щодо посилань відповідача на те, що
господарським судом першої інстанції не правильно застосовано ст. 79 ГПК
України при вирішенні клопотання третьої особи - ОСОБА_4 про зупинення
провадження у справі, апеляційний господарський суд зазначає, що відповідно до
ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі
неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи,
що розглядається іншим судом. Як вбачається із матеріалів справи, третя особа -
ОСОБА_4 до свого клопотання про зупинення провадження у справі не додала доказів
того, що Верховний Суд України прийняв до свого провадження касаційну скаргу
ОСОБА_4 на постанову Вищого господарського суду України від 18.10.2007 р. у
справі № 2/210-37/73. Крім того, слід також зазначити, що ухвалою Верховного
Суду України від 17.04.2008 р. у справі № 2/210-37/73    ОСОБА_4 відмовлено у порушенні касаційного
провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від
18.10.2007 р. у справі № 2/210-37/73, а ухвалою Верховного Суду України від
13.12.2007 р. у справі № 2/210-37/73 відповідачу відмовлено у порушенні
касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду
України від 18.10.2007 р. у справі № 2/210-37/73.

Враховуючи викладене, відсутні
законні підстави визнати доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі,
переконливими та такими, що спростовують докази позивача, надані в
обґрунтування своїх позовних вимог, а тому апеляційний господарський суд
вважає, що при прийнятті рішення господарський суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне й обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м.Києва
від15.04.2008р. у справі №30/131 залишити без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Справу № 30/131 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя
Буравльов С.І.

Судді
Калатай  Н.Ф.

Шапран В.В.

02.07.08 (відправлено)