ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2008 р.

№ 6/71

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого –судді

Дерепи В.І.,

суддів :

Грека Б.М. –(доповідача у справі),

Стратієнко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Закритого акціонерного товариства "Енергогенеруюча компанія "Дартеплоцентраль"

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 28.08.08

у справі

№ 6/71

господарського суду

м. Києва

за позовом

Відкритого акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до

Закритого акціонерного товариства "Енергогенеруюча компанія "Дартеплоцентраль"

про

стягнення 9242504,48 грн.

за участю представників від:

позивача

Печерський П.М. (дов. від 30.09.08)

відповідача

Чумак К.В. (дов. від 01.02.08)

В С Т А Н О В И В :

Відкрите акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулося до господарського суду м. Києва з позовом про стягнення із Закритого акціонерного товариства "Енергогенеруюча компанія "Дартеплоцентраль" (з врахуванням уточнення позовних вимог)

11770129,08 грн., з яких 8283483,07 грн. основного боргу, 736582,69 грн. трьох процентів річних, 2750063,32 грн. інфляційних.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.07.08 (колегія суддів у складі: головуючого-судді Ковтуна С.А., суддів: Кондратової І.Д., Паламара П.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.08.08 (колегія суддів у складі: головуючого-судді Зеленіна В.О., суддів: Попікової О.В., Синиці О.Ф.), позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягнуто 10607273,46 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних в сумі 623336,51 грн., витрати по сплаті державного мита в сумі 24332,1 грн. та 112,6 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, в решті позову відмовлено. Судові акти мотивовані тим, що відповідач використав воду, надану позивачем, але її не оплатив.

Не погоджуючись із рішенням та постановою, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, в позові відмовити. Касаційна скарга мотивована тим, що судами невірно оцінені докази у справі, які стосуються обсягу спожитої води.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги щодо дотримання судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 01.04.01 між Державним комунальним об'єднанням "Київводоканал", правонаступником якого є позивач, та Закритим акціонерним товариством "Енергогенеруюча компанія "Укр-Кан Пауер", правонаступником якого є відповідач, був укладений договір № 9312/5-10 на подачу води з комунального водопроводу.

Предметом договору є питна вода, яку позивач зобов'язався подавати відповідачу на межу розподілу балансової належності позивача і організацій, на балансі яких знаходяться підігрівачі та трубопроводи гарячої води. Вказана питна вода призначається для приготування гарячої води житловим організаціям (для населення) зони теплопостачання відповідача, і питна вода підлягає оплаті останнім п. 1.1 договору.

Відповідність договору вимогам законодавства України була предметом судового дослідження і постановою Вищого господарського суду України від 12.12.06 встановлено, що останній укладений на підставі Закону України "Про підприємства в Україні", ст. 19 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", порядок розрахунків за договором жодним чином не суперечив чинному законодавству, у зв'язку з чим касаційний суд не знайшов підстав для визнання його недійсним. Договір укладався до 31.12.01, але відповідно до п. 8.1 Договору, він вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік, якщо жодна зі сторін не попередила іншу сторону про припинення дії договору за 1 місяць до початку наступного року.

24.10.03 відповідачем надіслано позивачу лист від 24.10.03 № 08/1712 про припинення Договору. Але суди дійшли висновку, що оскільки даний лист надісланий не в межах строку, передбаченого п. 8.1 Договору, він не тягне правових наслідків, пов'язаних з припиненням Договору з 31.12.03.

Основним обов'язками позивача за Договором було безперервно протягом доби забезпечувати подачу відповідачу воду, яка призначена для приготування гарячої води для населення за договорами відповідача з житловими організаціями зони теплопостачання відповідача, забезпечувати тиск у точках приєднання підігрівачів до мережі позивача, здійснювати ремонт несправних водолічильників (п. 2.1 договору). У свою чергу, відповідач за умовами договору прийняв на себе зобов'язання сплачувати позивачу вартість поданої питної води за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством чинним законодавством.

Виходячи з умов договору, первинним документом, який фіксує та підтверджує постачання питної води, є трьохсторонні акти, складені позивачем, відповідачем та житловою організацією.

Трьохсторонні акти не складались, що не заперечується а ні позивачем, а ні відповідачем. Однак, щомісячно позивачем здійснювалось зняття показань лічильників у присутності представників житлових організацій. Дані зняття показань водолічильників фіксували у маршрутних листах, які містять підписи представника позивача та представників житлових організацій. Крім того, щомісячно позивач надсилав відповідачу для підписання акти приймання-передачі питної холодної води для приготування гарячої води. Жодних заперечень щодо обсягів, наведених актах, або факту постачання факту відповідач не надав.

Дані маршрутні листи визнані судами належними доказами. При цьому суди виходили з того, що у спірний період (з 01.08.03 по 31.12.05) позивач здійснював постачання питної води межу розподілу балансової належності позивача і організацій, на балансі яких знаходяться підігрівачі та трубопроводи гарячої і які перебувають у зоні теплопостачання відповідача. Крім того, маршрутні листи підписані не тільки представниками позивача, а також і житлових організацій, за рахунок платежів яких формується фонд оплати відповідача і саме на підставі цих даних визначається заборгованість їх перед відповідачем за поставлену останнім теплову енергію. Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що житлові будинки, які зазначені у маршрутних листах, не перебувають у зоні теплопостачання відповідача. Відповідно до вказаних актів протягом серпня 2003 року - грудня 2005 року поставлено 26354375 куб. м. води.

Не погоджуючись із судовими актами у справі, відповідач вказує на те, що суд не мав права приймати ці маршрутні листи, як докази. Але ці доводи не приймаються Вищим господарським судом України, оскільки відповідно до ст. 111-7 Господарського процесуального кодексу України, він не наділений повноваженнями з переоцінки доказів.

З огляду на вищевикладене, суди дійшли вірного висновку, що у даному випадку вартість поставленої питної води за договором не регулюється умовами Договору, і становить 13598857,57 грн. В рахунок оплати поставленої відповідачу питної води у спірний період позивач одержав 7875033,99 грн.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на викладене, колегія судів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що заборгованість відповідача складає 8283483,07 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказані суми підлягають стягнення виключно за порушення грошових зобов'язань, які виникли з січня 2004 року. Колегія суддів погоджується із розрахунками суду першої інстанції, які містяться в матеріалах справи, щодо визначення розміру інфляційної складової боргу в сумі 2323790,39 грн. 3 % річних в сумі 623336,51 грн. У стягненні 426272,93 грн. інфляційних та трьох процентів річних в сумі 113246,18 грн. судом першої інстанції правомірно відмовлено.

Отже, доводи касаційної скарги спростовуються вищевикладеним та не можуть бути підставою для скасування постанови у справі, а тому, постанову апеляційного господарського суду слід залишити без змін, так як вона ухвалена при повному з'ясуванні судами всіх обставин справи та при вірному правозастосуванні.

Виходячи з викладеного та керуючись ст. ст. 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Енергогенеруюча компанія "Дартеплоцентраль" залишити без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.08.08 у справі № 6/71 залишити без змін.

Головуючий - суддя                                                                      В. Дерепа

Судді                                                                                                    Б. Грек

Л. Стратієнко