ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2008 р.

№
11/275-07

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого

Кравчука
Г.А.,

суддів:

Мачульського
Г.М., Кривди Д.С.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

на
постанову

Житомирського
апеляційного господарського суду  від
13.03.2008 р.

у
справі

№
11/275-07

господарського
суду

Вінницької
області

за
позовом

Товариства
з обмеженою відповідальністю "Вінницький регіональний молодіжний
житловий комплекс"

до

суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

про

стягнення
40 324,52 грн.

в судовому засіданні взяли участь  представники:

позивача:

-
Шабатура О.А., дов. б/н від 17.06.08;

відповідача:

-
ОСОБА_1;

В С Т А Н О В И В:

У
вересні 2007 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Вінницький
регіональний молодіжний житловий комплекс" (далі -Товариство) звернулось
до господарського суду Вінницької області з позовною заявою, у якій просило
стягнути з суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 (далі
-Підприємець) заборгованість у розмірі 40 324,52 грн.

Заявою
від 30.10.2007 р. Товариство зменшило позовні вимоги на 10 289,07 грн.

Позовні
вимоги з посиланням на ст. ст. 52, 526, 530 та 655 Цивільного кодексу України
Товариство обґрунтовувало тим, що між ним та Підприємцем було укладено договір
купівлі-продажу, на виконання якого воно платіжним дорученням № 815 від
02.07.2004 р. перерахувало Підприємцю 40 000,00 грн., а Підприємець за
накладними № 35 від 02.07.2004 р. та № 35/1 від 13.07.2007 р. передав йому
будівельні матеріали на суму 10 289,07 грн., проте у липні 2004 р. між ними
було підписано бухгалтерську довідку про зняття з бухгалтерського обліку
матеріальних цінностей за вказаними накладними на суму 10 613,59 грн., в
результаті чого Підприємцем товар фактично поставлений не був.

Рішенням
господарського суду Вінницької області від 30.10.2007 р. (суддя Матвійчук В.В.)
у задоволенні позовних вимог Товариства відмовлено. Рішення мотивовано тим, що
між Товариством та Підприємцем не було укладено договору купівлі-продажу, у
зв'язку з чим у Підприємця перед Товариством заборгованості у розмірі 30 035,45
грн. у заявленій формі не існує.

Постановою
Житомирського апеляційного господарського суду від 13.03.2008 р. (колегія
суддів: Зав'язун В.С., Горшкова Н.Ф., Майор Г.І.) рішення господарського суду
Вінницької області від 30.10.2007 р. скасовано та прийнято нове рішення, яким
позовні вимоги Товариства задоволено частково: з Підприємця стягнуто
заборгованість у розмірі 29 710,93 грн. Постанова прийнята з посиланням на ст.
ст. 526, 530 та 612 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу
України та мотивована тим, що Підприємець, одержавши від Товариства передоплату
у розмірі 40 000,00 грн., поставив останньому товар на суму 10 289,07 грн.,
прострочивши у подальшому виконання зобов'язання з поставки іншої частини
товару, у зв'язку з чим таке виконання втратило інтерес для Товариства.

Підприємець
звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій
просить постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 13.03.2008
р. і рішення господарського суду Вінницької області від 30.10.2007 р. скасувати
та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог
Товариства. Викладені у касаційній скарзі вимоги Підприємець обґрунтовує тим,
що апеляційним господарським судом при прийнятті оскаржуваної постанови було
неправильно застосовано ст. ст. 260 та 261 Цивільного кодексу України.

Товариство
не скористалось правом, наданим ст. 1112 ГПК України та не надіслало
відзив на касаційну скаргу Підприємця, що не перешкоджає перегляду судового
рішення, що оскаржується.

За
розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від
12.08.2008 р. розгляд касаційної скарги здійснюється Вищим  господарським судом України у складі колегії
суддів: Кравчука Г.А. -головуючого, суддів Мачульського Г.М. та Кривди Д.С.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні за участю представників сторін матеріали справи
та доводи Підприємця, викладені у касаційній скарзі, перевіривши правильність
юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування
господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального
права при прийнятті ними рішень, колегія суддів Вищого господарського суду
України вважає, що касаційна скарга Підприємця підлягає задоволенню частково,
враховуючи наступне.

Місцевим
та апеляційним господарськими судами встановлено, що:

-
Товариство відповідно до рахунку № 58 від 18.12.2003 р. платіжним дорученням №
815 від 23.12.2003 р. здійснило на користь Підприємця передплату за будівельні
матеріали в сумі 40000 грн.;

-
Підприємець в свою чергу за накладними № 35 від 02.07.2004 р. та № 35/1 від
13.07.2007 р. передав Товариству будівельні матеріали на суму 10 289,07 грн.;

-
02.03.2007 р. Товариство направило на адресу Підприємця претензію № 2 з вимогою
погасити заборгованість в сумі 40000 грн., яку останній отримав особисто
07.03.2007 р., про що свідчить світлокопія повідомлення про вручення поштового
відправлення № 27741;

-
докази про виконання Підприємцем своїх зобов'язань, крім передачі Товариству
будівельних матеріалів на суму 10 289,07 грн. відсутні.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком попередніх
судових інстанцій про своєчасність звернення Товариства з майновими вимогами до
Підприємця. Відповідно до абзацу другого частини п'ятої ст. 261 ЦК України
перебіг строку позовної давності почався з дня пред'явлення Товариством до
Підприємця вимоги про виконання зобов'язання - претензії № 2. За таких
обставин, твердження Підприємця, що апеляційним господарським судом при
прийнятті оскаржуваної постанови було неправильно застосовано ст. ст. 260 та
261 ЦК України є безпідставним.

Однак,
приймаючи до уваги встановлені попередніми судовими інстанціями обставини
справи, колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитись як
з правовими підставами винесення рішення господарського суду Вінницької області
від 30.10.2007 р., яким відмовлено Товариству у задоволенні позовних вимог, так
і з правовими підставами винесення постанови Житомирського апеляційного
господарського суду від 13.03.2008 р., якою скасовано вищевказане рішення
господарського суду першої інстанції та прийнято нове рішення, про часткове
задоволення позовних вимог Товариства: з Підприємця стягнуто нам користь
Товариства заборгованість у розмірі 29 710,93 грн.

Як
свідчать виставлений Підприємцем рахунок № 58 від 18.12.2003 р. про оплату
будівельних матеріалів і платіжне дорученням № 815 від 23.12.2003 р. про
здійснену Товариством передплату за будівельні матеріали в сумі 40000 грн. між
сторонами виникли договірні зобов'язання з приводу купівлі-продажу будівельних
матеріалів, які ґрунтувались на ст.ст. 151, 153 і 154 ЦК УРСР, що діяв на
момент укладення даної угоди.

Відповідно
до частин другої і третьої ст. 154 ЦК УРСР якщо згідно з законом або угодою
сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути
укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і
шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною,
яка їх надсилає. В передбачених законом випадках договір може бути укладений
шляхом прийняття до виконання замовлення.

Висновки
господарських судів, що Підприємець в межах укладеної угоди за накладними № 35
від 02.07.2004 р. та № 35/1 від 13.07.2007 р. передав Товариству будівельні
матеріали на суму 10 289,07 грн. протирічать ст. 43 ГПК України, яка зобов'язує
суд всебічно, повно і об'єктивно розглядати в судовому процесі всі обставини
справив їх сукупності, керуючись законом. Як первинні бухгалтерські документи
накладні на відпущений товар повинні відображати згідно частини другої ст. 9
Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в
Україні" зміст і обсяг господарської операції, одиницю виміру
господарської операції. Однак, господарські суди не з'ясували по всіх вказаних
в накладних реквізитах чи є зазначені накладні наслідком виконання
зобов'язанння -господарської операції, зазначеного в рахунку № 58 від
18.12.2003 р., а також які конкретно (за номенклатурою) будівельні матеріали зобов'язувався
Підприємець відпустити Товариству, які він відпустив і які він не відпустив,
тобто заборгував.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України також не може погодитись з  висновком апеляційної інстанції про правові
підстави стягнення з Підприємця заборгованості, яка визначена як збитки і
застосуванням частини третьої ст. 612 ЦК України.

Поняття
збитків визначено в частині другій ст. 22 ЦК України. Відповідно до цієї норми
збитками є:

1)
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);

2)
доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право
не було порушене (упущена вигода).

Як
вбачається стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок не відпуску
Товариству Підприємцем будівельних матеріалів не підпадає під визначення
збитків.

Щодо
застосування апеляційним господарським судом частини третьої ст. 612 ЦК
України, то суд не дослідив чи є в матеріалах справи підстави і докази для її
застосування: втрата у кредитора інтересу для виконання зобов'язання боржником,
докази про відмову від прийняття виконання і наявність збитків, які поніс
кредитор в зв'язку з невиконанням боржником зобов'язання.

За
таких обставин апеляційний господарський суд в порушення ст. 43 ГПК України
щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх
обставини справи в їх сукупності, керуючись законом  передчасно частково задовольнив позовні
вимоги Товариства та стягнув з Підприємця заборгованість у розмірі 29 710,93
грн.

Згідно
з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 1 постанови
від 29.12.1976 р. № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно
до частини першої ст. 11110 Господарського процесуального кодексу
України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного
господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення
або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Оскільки
передбачені процесуальним законом (ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України) межі перегляду справи в касаційній інстанції не
дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що постанова Житомирського апеляційного
господарського суду від 13.03.2008 р. та рішення господарського суду Вінницької
області від 30.10.2007 р. у справі № 11/275-07 господарського суду Вінницької
області підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до
господарського суду першої інстанції.

Під
час нового розгляду справи місцевому та апеляційному господарському суду
необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі
фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне
значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і, в залежності від
встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись
ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 та
11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну
скаргу суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову
Житомирського апеляційного господарського суду від 13.03.2008 р. та рішення
господарського суду Вінницької області від 30.10.2007 р. у справі № 11/275-07
господарського суду Вінницької області скасувати, вказану справу направити на
новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Головуючий
суддя
Г.А. Кравчук

Суддя                                                                          Г.М.
Мачульський

Суддя
Д.С. Кривда