ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.11.08 р.                     Справа № 34/145пн

Суддя господарського суду Донецької області Кододова О.В.

При секретарі судового засідання Котельніковій Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом – Товариства з обмеженою відповідальністю „Галант”, м. Донецьк

до відповідача - Комунального підприємства „Бюро технічної інвентаризації м. Донецька”, м. Донецьк

про зобов’язання відповідача на розділення (виділення) в натурі нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності та присвоєння майну окремого реєстраційного номеру.

за участю представників сторін:

від позивача – Ройтберг М.Я. (за довіреністю)

від відповідача – Ковальова Н.С. (за довіреністю)

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов Товариства з обмеженою відповідальністю „Галант”, м. Донецьк до Комунального підприємства „Бюро технічної інвентаризації м. Донецька”, м. Донецьк про зобов’язання відповідача на розділення (виділення) в натурі нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності та присвоєння майну окремого реєстраційного номеру.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 01 серпня 2008року при реєстрації права власності на майно, придбане за договором від 17.07.2008року, позивач отримав витяг із реєстру прав власності на нерухоме майно №2608518, іншої особи – власника, у власності якого знаходиться другий поверх за адресою: м. Донецьк, вул. Стадіонна, 30А, у цьому витягу не було зазначено, що позбавило позивача можливості захистити свої майнові раніше. Згідно витягу від 25.09.2008року один реєстраційний номер 2608518 привласнений двом власникам, відтак позивач не зміг оформити кредит у зв’язку з відмовою нотаріуса посвідчити договір іпотеки, оскільки під одним реєстраційним номером зареєстровані два власника.

Позивач зазначає, що на даний час відповідач відмовляє видати витяг із реєстру права власності на нерухоме майно аналогічне виданому під номером №19749734.

Відповідач у відзиві від 18 листопада 2008року (вхід.№02-41/44298) просить суд виключити його зі складу відповідачів та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

За клопотанням сторін справа слухалась без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, встановив :

17 липня 2008року між Міжгалузевим Фінансовим Об’єднанням „ФІНЕСКО” (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Галант” (покупець) був укладений договір купівлі-продажу. За умовами укладеного договору продавець продав, а покупець купив нежитлове приміщення на цокольному та першому поверхах в адміністративній будівлі літера „А-2”, яка розташована за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Стадіонна, буд. №30 „а”, площею 605,3кв.м.

Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу 17 липня 2008року.

Комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Донецька 01 серпня 2008року позивачу видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 19749734, згідно якого Товариству з обмеженою відповідальністю „Галант” на праві власності належить нежитлове приміщення площею 605,3кв.м. на цокольному та І-му поверхах в адміністративній будівлі літ. А-2, що розташована за адресою : Донецька область, м. Донецьк, вул. Стадіонна, буд. 30а. Реєстраційний номер 2608518.

25 вересня 2008року Комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Донецька позивачу надано витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно за №20363481, згідно якого позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2008року належить приміщення літ. А-2 площею 605,3кв.м. також у витягу зазначено що Донецькому обласному ДП „Донецьктурист” Українського ЗАО по туризму і екскурсіям „Укрпрофтур” належить приміщення площею 358,3кв.м. Реєстраційний номер 2608518.

Позивач просить зобов’язати відповідача розділити (виділити) в натурі нерухоме майно, що належить позивачу на праві власності та присвоєння майну окремого реєстраційного номеру.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін господарський суд дійшов до висновку, що вимоги позивача необґрунтовані та задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до ст.355 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), що виникає з підстав не заборонених законом.

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст.370 Цивільного кодексу України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно із ст.364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 367 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Таким чином для виділу або поділу майна обов’язковою умовою є встановлений факт того, що майно знаходиться у спільній власності.

Позивачем до матеріалів справи не надано жодних доказів того, що майно, розташоване за адресою : м. Донецьк, вул. Стадіонна, буд.30а, є спільною частковою або спільною сумісною власністю.

Згідно витягу позивачу окремо на праві власності належить приміщення літ. А-2 загальною площею 605,3кв.м., відомостей щодо перебування майна у спільній частковій або сумісній власності не міститься, крім того, як вбачається з технічного паспорту спірне майно літ. А-2 площею 605,3кв.м. належить тільки позивачу.

Відтак майно не може бути розділене або виділено, оскільки не перебуває у спільній власності позивача з іншими особами.

Крім того суд зазначає, що поняття „поділ” та „виділ” не є тотожніми. Зокрема, при поділі майно, яке знаходиться у спільній частковій власності, розподіляється між всіма співвласниками та правовідносини спільної власності припиняються, враховуючи, що кожному з співвласників буде належати його частка вже на праві приватної власності.

Одночасно, при виділі частки правовідносини спільної часткової власності зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється.

Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник згідно із ст.319 Цивільного кодексу України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно п.1 ст.147 Господарського кодексу України, майнові права суб'єктів господарювання захищаються законом.

У відповідності до п. 2 ст.20 Господарського Кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом визнання наявності або відсутності прав.

Згідно до п.2 ст.3 Цивільного Кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно до приписів ст.33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини справи на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За умовами ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Судом при винесенні рішення враховано, що правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення або невизнання відповідачем його права. Позивач не надав жодних доказів того що відповідач не визнає його право.

У матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача з приводу виділу або поділу майна: листи, заяви, поштові квитанції які б свідчили про звернення позивача до відповідача з цим питанням. Таким чином у матеріалах справи відсутні докази порушеного права позивача з боку відповідача або інших осіб.

Відтак вимоги позивача про зобов’язання відповідача на розділення (виділення) в натурі нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог позивача про зобов’язання відповідача присвоїти майну окремий реєстраційний номер суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту порушених цивільних прав визначені в ст.16 ЦК України.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна право відношення; припинення право відношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної шкоди; визнання незаконним рішення дій, чи бездіяльність органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб.

Таким чином при зверненні до господарського суду позивачем не вірно обраний захист свого порушеного права відтак у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов’язання відповідача присвоїти майну окремий реєстраційний номер.

Судові витрати покладаються на позивача відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 33, 43, 49, ст.ст. 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ

У позові відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя