ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2008 р.

№ 19/23

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:

Кравчука Г.А.

суддів:

Мачульського Г.М.

Шаргала В.І.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області

на рішення

Господарського суду Дніпропетровської області

від

21.03.2006р.

у справі

№19/23

Господарського суду

Дніпропетровської області

за позовом

Приватного підприємства "Інгрейн"

до

Відкритого акціонерного товариства "Дніпромлин"

про

визнання права власності

за участю представників

- позивача:

не з'явився

- відповідача:

Гомзи А.А. (довіреність №12/02-08Д від 12.02.2008р.)

- особи, яка подала касаційну скаргу:

Бойко Г.С. (довіреність №25 від 12.03.2007р.), -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.03.2006р. (суддя Петренко І.В.) вказаний позов задоволено, постановлено визнати за Приватним підприємством "Інгрейн" право власності на об'єкти нерухомого майна, а саме: будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Горького, 8-а, 2-х поверхової будівлі, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Сєрова, 21-а, а також будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Свєтлова, 20; стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Дніпромлин" на користь Приватного підприємства "Інгрейн" суму 2 077, 60 грн. державного мита та суму 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В касаційній скарзі Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області просить вказане рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити Приватному підприємству "Інгрейн" в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права, а саме: Положення "Про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі", затвердженого наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999р. №908/68, Положення "Про порядок передачі у комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.11.1995р. №891, Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", ст.26 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.328 Цивільного кодексу України.

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Позивач не використав наданого законом права на участь свого представника у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку судове рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом, 10.11.2005р. між відповідачем та позивачем був укладений договір купівлі-продажу №01/11-п, за умовами якого позивач прийняв зобов'язання поставити відповідачеві пшеницю 4-го класу, насипом, у кількості 555 тон на загальну суму 344 122, 20 грн., а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити цей товар у повному обсязі у встановлений договором строк.

11.11.2005р. позивач згідно видаткової накладної №РНГИ00-111111 від 11.11.2005р. передав відповідачеві пшеницю 4-го класу у кількості 553, 830 тон на загальну суму 343 396, 75 грн.

Відповідно до п. 3.4 ст. 3 Договору розрахунки між сторонами повинні були бути проведені шляхом перерахування 100% вартості поставленого товару на рахунок продавця протягом 3-х банківських днів з моменту постачання загальної кількості товару на підставі виставленого продавцем рахунку, отже строк сплати за поставлений товар сплив 16.11.2005р., однак оплата здійснена не була.

23.11.2005р. позивач направив відповідачеві претензію №01/11-п щодо сплати заборгованості за договором купівлі-продажу №01/11-п від 10.11.2005р.

29.11.2005р. відповідач у своїй відповіді на претензію запропонував змінити порядок розрахунків за поставлений товар, тобто частково оплатити поставлений товар грошовими коштами у сумі 159 904, 44 грн. та передати у власність позивача за актом приймання-передачі нерухоме майно, а саме: будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Горького, 8-а, та 2-х поверхову будівлю, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Сєрова, 21-а, балансова вартість яких складає 152 910, 26 грн.

Також 29.11.2005р. між відповідачем та позивачем була укладена додаткова угода №1 до договору купівлі-продажу №01/11-п від 10.11.2005р., за якою був змінений порядок розрахунків між сторонами, а саме: частину загальної вартості договору у сумі 183 492, 31 грн., з урахуванням ПДВ, відповідач зобов'язався сплатити у натуральній формі – шляхом передачі у власність позивача за актом приймання передачі нерухомого майна, а саме: будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Горького, 8-а, та 2-х поверхової будівлі, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Сєрова, 21-а, в строк до 14.12.2005р.; частину загальної вартості договору у сумі 159 904, 44 грн., з урахуванням ПДВ, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача в строк до 15.02.2006р.

У встановлений строк відповідач свої зобов'язання щодо передачі нерухомого майна у власність позивача не виконав.

10.01.2006р. позивач звернувся до відповідача з вимогою виконати свої зобов'язання щодо передачі нерухомого майна, але ця вимога була залишена без уваги.

Відповідно до п.3 додаткової угоди №1 від 29.12.2005р. до договору купівлі-продажу №01/11-п від 01.11.2005р. якщо передача майна за актом приймання-передачі не буде здійснена у строк до 14.12.2005р. позивач буде вважатись таким, що набув право власності на вказані об'єкти нерухомого майна.

Крім того, 15.10.2005р. між відповідачем та позивачем був укладений договір купівлі-продажу №15/10-п за умовами якого позивач прийняв зобов'язання поставити відповідачеві пшеницю 4-го класу, насипом, у кількості 156 тон на загальну суму 85 803, 12 грн., а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити цей товар у повному обсязі у встановлений договором строк.

20.10.2005р. позивач згідно видаткової накладної №РНГИ00-201011 від 20.10.2005р. передав відповідачеві пшеницю 4-го класу у кількості 155, 710 тон на загальну суму 85 643, 62 грн.

Відповідно до п.3.4 ст.3 Договору розрахунки між сторонами повинні були бути проведені шляхом перерахування 100% вартості поставленого товару на рахунок продавця протягом 3-х банківських днів з моменту постачання загальної кількості товару на підставі виставленого продавцем рахунку, отже строк сплати за поставлений товар сплив 25.10.2005р., однак оплата здійснена не була.

10.11.2005р. позивач направив відповідачеві претензію №15/10-п щодо сплати заборгованості за договором купівлі-продажу №15/10-п від 15.10.2005р.

14.11.2005р. відповідач у своїй відповіді на претензію запропонував змінити порядок розрахунків за поставлений товар, тобто частково оплатити поставлений товар грошовими коштами у сумі 28 216, 85 грн. та передати у власність позивача за актом приймання-передачі нерухоме майно, а саме: будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Свєтлова, 20, балансова вартість якого складає 47 855, 64 грн.

21.11.2005р. між відповідачем та позивачем була укладена додаткова угода №1 до договору купівлі-продажу №15/10-п від 15.10.2005р., за якою був змінений порядок розрахунків між сторонами , а саме: частину загальної вартості договору у сумі 57 426, 77 грн., з урахуванням ПДВ, відповідач зобов'язався сплатити у натуральній формі –шляхом передачі у власність позивачу за актом приймання-передачі належного нерухомого майна, а саме: будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Свєтлова, 20 в строк до 06.12.2005р.; частину загальної вартості договору у сумі 28 216, 85 грн., з урахуванням ПДВ, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача в строк до 01.03.2006р.

У встановлений строк відповідач свої зобов'язання щодо передачі нерухомого майна у власність позивача не виконав.

20.01.2006р. позивач звернувся до відповідача з вимогою виконати свої зобов'язання щодо передачі нерухомого майна, але ця вимога залишилась без уваги.

Відповідно до п.3 додаткової угоди №1 від 29.12.2005р. до договору купівлі-продажу №15/10-п від 15.10.2005р. якщо передача майна за актом приймання-передачі не буде здійснена у строк до 06.12.2005р. позивач буде вважатись таким, що набув право власності на вказані об'єкти нерухомого майна.

Позивач, дійшовши до висновків про порушення його прав діями відповідача, звернувся до господарського суду із позовом про визнання за ним права власності на вищевказані об'єкти нерухомого майна.

Місцевий господарський суд задовольняючи позов виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків за укладеними договорами, хоча у позивача є законні підстави для набуття права власності на спірне нерухоме майно; рішенням Ради директорів відповідача від 21.11.2005р. було вирішено передати спірне майно позивачеві в рахунок сплати заборгованості; рішенням загальних зборів акціонерів відповідача від 10.01.2006р. затверджені вказані договори та додаткові угоди, тобто відповідач фактично схвалив ці угоди, а відтак місцевий господарський суд, посилаючись на приписи ст.ст.334, 525, 526 Цивільного кодексу України, дійшов до висновків про наявність правових підстав для задоволення позову.

Між тим судом першої інстанції неповно з’ясовано обставини справи, і судове рішення, у зв’язку з цим, підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.13 Конституції України власність зобов'язує, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі суб’єкти права власності рівні перед законом.

Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Париж, 20.III.1952) ратифікованого Законом України №475/97-ВР від 17.07.97 ) “Захист права власності”, визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до приписів ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У касаційній скарзі Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області вказує, що відповідач не є власником спірних будівель, а останні знаходилось лише на його балансі, оскільки спірні будівлі не увійшли до статутного фонду відповідача, то згідно п.4 наказу Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999р. №908/68 відповідач зобов’язаний був зберігати це майно відповідно до Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції не встановлено на підставі належних та допустимих доказів що відповідач був власником спірних будівель, а відтак і те, що він на законних підставах мав право розпоряджатись ними. Тому висновок суду, з врахуванням вказаних норм права та зазначених обставин, щодо наявності правових підстав для визнання за позивачем права власності є незаконним.

Відповідно до частини першої статті 4-7 ГПК України судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи. Частина перша статті 43 названого Кодексу містить вимоги щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Згідно приписів частини першої статті 38 ГПК України за недостатності поданих сторонами доказів господарський суд зобов'язаний витребувати документи і матеріали, необхідні для вирішення спору. З огляду на викладені вимоги ГПК України господарський суд повинен з'ясувати усі обставини справи, що входять до предмету доказування в ній та мають значення для її розгляду, хоча б сторони та інші учасники судового процесу й не посилалися на відповідні обставини. Відповідно до вимог ст.84 ч.1 п.3 цього кодексу обставини справи, встановлені місцевим господарським судом, вказуються в мотивувальній частині рішення суду, а встановлені судом апеляційної інстанції, згідно ст.105 ч.2 п.7 вказаного кодексу, в постанові.

Оскаржене рішення суду вказаним вимогам не відповідає, а тому підлягає скасуванню.

При новому розгляді справи суду необхідно всебічно та повно з’ясувати обставини справи в їх сукупності та вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п. 3, 11110 ч.1, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.03.2006р. у справі №19/23 Господарського суду Дніпропетровської області скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

С у д д і Г.М. Мачульський

В.І. Шаргало