ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2008 р.                                                             Справа № 16-05/139

Господарський суд Черкаської області у складі: головуючого - судді Спаських Н.М.,

секретаря судового засідання Буднік А.М., за участю представників:

від позивача: Беленкова В.В. - за довіреністю,

від відповідача: Гой А.А. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Дочірнього підприємства "ДАК "Хліб України "Потаське ХПП" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Поташ" про розірвання договору оренди

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про розірвання договору оренди № 5 від 25 листопада 1997 року з мотивів порушення відповідачем його умов, зокрема щодо внесення орендної плати у її повному розмірі, чим порушуються права позивача. В ході розгляду справи свої вимоги представник позивача підтримував і просить їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив повністю з мотивів, що строк виконання зобов"язання по сплаті орендної плати не встановлений, позивач направляв рахунки на сплату орендної плати без індексу інфляції, права позивача не є порушеними, а тому у задоволенні позову просить відмовити через його безпідставність.

У відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона спирається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі документи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Справа передана на повторний розгляд до господарського суду Черкаської області постановою Вищого господарського суду Черкаської області від 15.11.2007 року ( а.с. 144). При цьому ВГСУ звернуто увагу на неповноту дослідження обставин, що мають значення для розгляду справи, зокрема, що судами не було досліджено підстави для розірвання договору оренди згідно положень ст. 783 ЦК України, не було досліджено, чи звертався позивач до відповідача з вимогами про відшкодування інфляційних, несплата яких покладена в основу доводів про порушення прав позивача.

У відповідності до ст. 111-12 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

При повторному розгляді справи судом було встановлено наступне:

25 листопада 1997 року між сторонами укладено договір № 5 оренди складських та виробничих приміщень, що розташовані за адресою: с. Поташ, Маньківського району, Черкаської області (далі - Договір) для здійснення підприємницької діяльності по будівництву виробничих потужностей, заготівлі, зберіганню, переробці, сільгосппродукції та іншої незабороненої діяльності. Строк дії Договору встановлено з 25 листопада 1997 року до 2025 року. Згідно з п. 2.1 Договору орендна плата сторонами визначена у сумі 305 грн. на місяць.

05 травня 2001 року сторонами укладена додаткова угода до договору. Згідно з п. 1 додаткової угоди Договір доповнено п.п. 2.2, 2.3 відповідно за яким орендна плата за користування майном, визначеним у договорі та відповідно до актів від 25 листопада 1997 року визначається відповідно до Методики оцінки, затвердженої Кабінетом Міністрів України і підлягає індексації відповідно індексу цін, що визначається державними органами статистики (п. 2.2). Орендна плата за оренду майна встановлюється у розмірі 10 % вартості майна переданого в оренду майна, оцінка якого проводиться експертним шляхом. В п. 2.1 Договору слова та цифри "305 грн." виключено (п. 2 додаткової угоди).

Орендна плата за оренду майна встановлюється цією додатковою угодою на рівні 10% від вартості майна, переданого в оренду, оцінка якого проводиться експертним шляхом ( а.с. 37-38).

Відповідно до акта про оцінку вартості майна, що передається в оренду товариству з обмеженою відповідальністю "Поташ" і визначення орендної плати від 25 листопада 1997 року ( а.с. 39), вартість переданого майна становить 73 200,00 грн.

Умовами додаткової угоди від 05 травня 2001 року встановлено розмір щомісячної орендної плати на рівні 10% вартості переданого майна, тобто 732,00 грн.

Оцінивши умови договору та додаткової угоди до нього суд констатує, що сторони в їх текстах не визначили чіткі строки внесення орендної плати за майно. В такому випадку, якщо орендодавець зацікавлений в отриманні орендної плати, то повинні бути виконані положення ст. 530 ЦК України про необхідність направлення вимоги про сплату коштів за оренду ( щомісячно, поквартально чи в іншому режимі за вибором позивача).

З поданої позовної заяви вбачається, що підставою для розірвання договору оренди позивач вважає постійне порушення з боку відповідача свого обов'язку по своєчасній та повній сплаті орендної плати. При цьому розмір боргу та період його виникнення позивачем не було вказано. Лише в ході первинного розгляду справи позивач подав додаткове пояснення ( а.с. 61) і вказав, що відповідач з 2001 по 2006 рік не сплачував в повному розмір орендну плату (з індексом інфляції згідно методики розрахунку).

З матеріалів справи вбачається, що позивач систематично виставляв рахунки на оплату оренди складських приміщень за 2006 рік ( а.с. 44-46) на суму 732,00 грн. щомісячно і не коригував її на суму інфляційних. Строки сплати цих коштів в рахунках не вказані.

За доводами позивача виставлення рахунків було ініціативою позивача і такі рахунки взагалі могли не виставлятися, оскільки не передбачені умовами договору. З цими доводами суд погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та умовам договору оренди.

Але з огляду на те, що договір з додатковою угодою не містять чіткого строку внесення орендної плати, то позивач повинен був виставляти вимогу чи рахунок на орендну плату з вказівкою строку її внесення. Оскільки позивач мав намір отримувати з орендною платою і інфляційні, то вимогу чи рахунок слід було направляти на обидві ці суми.

Якщо при невизначеності строку виконання зобов"язання обов"язок направлення вимоги про оплату в порядку ст. 530 ЦК України лежить на орендодавці, то він і повинен робити розрахунок як суми оренди, так і суми інфляції на неї. Крім того, рахунки на сплату орендної плати датовані останніми числами поточного місяця, а індекс інфляції за поточний місяць органами статистики публікується лише в наступному місяці.

Позивач же вимог чи рахунків на сплату інфляційних відповідачу не направляв, а тому у відповідача не виникало обов'язку сплачувати ці кошти.

Суд вважає, що строк внесення орендної плати повинен бути чітко встановлений, оскільки в договорі можна визначити місячну орендну плату але обумовити, що сплачувати її слід один раз на рік чи півкроку , або на інших умовах.

Виходячи зі змісту договору оренди як такого, суд вважає, що зацікавленою особою в отриманні платежів за договором є орендодавець ( позивач по справі) і він повинен чітко висловити свою вимогу про внесенню орендних платежів та по їх розміру або в договорі, або у вимозі в порядку ст. 530 ЦК України.

16 серпня 2006 року позивач звернувся до відповідача з пропозицією про розірвання договору у зв'язку з порушенням обов'язків щодо своєчасної та повної сплати орендної плати, без зазначення конкретної причини порушення, з якою відповідач не погодився, посилаючись у відповіді на пропозицію на своєчасне і повне внесення орендної плати відповідно до рахунків позивача та відсутність заборгованості орендної плати.

На вимогу суду позивач надав пояснення, що порушення своїх прав він вбачає у тому, що відповідач не виконує обов'язок по внесенню орендної плати в повному об'ємі.

Дослідивши ці доводи, суд акцентує увагу на тому, що позивач не пред'явив відповідачу жодної вимоги чи рахунку про сплату інфляційних за період дії договору оренди, при тому що строк внесення платежів по договору не встановлений. Позивач також жодного разу не звернувся до суду за стягнення з відповідача цих сум у примусовому порядку, хоча за змістом договору саме позивач зацікавлений в отриманні орендної плати і в її точному розрахунку.

Таким чином позивач обґрунтував порушення своїх прав несплатою йому коштів, які фактично йому не є потрібними - бо багатьох платежах пропущені строки позовної давності і стягнення їх вже взагалі не є можливим. Строки ж внесення цих коштів ні в договорі, ні в додатковій угоді не визначені сторонами по даний час, позови та вимоги по них відповідачу не пред'являлися.

У відповідності до ст. 4 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які прийняті відповідно до Конституції та Цивільного Кодексу України.

У відповідності до ст. 783 ЦК України, наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі;

2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Наслідки ж несвоєчасної чи неповної сплати платежів за договором оренди врегульовуються ст. 782 ЦК України, яка говорить, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається ч. 3 ст. 26 Закону України "Про оренду державного і комунального майна", якою передбачено, що договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду, арбітражного суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України. Ця норма закону відповідає ст. 651 ЦК України, якою передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінивши доводи позивача, суд вважає, що в даному випадку виниклі між сторонами відносини слід регулювати саме положеннями ст. 783 та 782 ЦК України, які визначають прямий наслідок в залежності від виду порушення умов договору оренди майна. Норми ч. 3 ст. 26 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" та ст. 651 ЦК України є загальними, які встановлюють лише право на розірвання договору оренди, але не деталізують обставини, за яких її можна застосувати.

Таким чином, при неотриманні орендної плати за договором оренди майна законодавець визначив для орендодавця конкретний спосіб захисту свого права - відмова від договору найму та повернення речі ( ст. 782 ЦК України). Обраний же позивачем спосіб захисту у вигляді розірвання договору оренди є неправомірним, оскільки несплата орендних платежів не є підставою саме для розірвання договору оренди.

Оскільки ні договором, ні додатковою угодою до нього сторонами не було визначено строки внесення орендної плати, виставлені рахунки також не встановлювали таких строків і позивач протягом 2001-2006 років не пред'являв вимог до відповідача про сплату індексу інфляції на орендну плату, то суд констатує, що строки внесення цих платежів не настали.

Крім того, суд враховує і той факт, що позивач жодного разу не звертався до суду за стягненням з відповідача інфляційних платежів на суму орендної плати, орендні ж платежі отримував від відповідача згідно виставлених рахунків у повному об'ємі, а тому порушення своїх прав позивач не довів. Позивач фактично обґрунтовує розірвання договору оренди неотриманням від відповідача платежів, по яких строк сплати не встановлений ні договором, ні вимогою позивача, по цих коштах в більшості випадків пропущені строк позовної давності і ці кошти позивачем ніколи не стягувалися з відповідача примусово.

Враховуючи ці обставини та те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, не довів його порушення з боку відповідача, то у задоволенні           позову слід відмовити повністю.

На підставі ст.49 ГПК України, при відмові у позові судові витрати на відповідача не покладаються.

Керуючись ст. 49.82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського міжобласного апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Суддя                                                                                           Спаських Н.М.

Рішення підписано 12 лютого 2008 року.