ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2008 р.

№ 5/60

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Муравйова О.В. –головуючого

Полянського А.Г.,

Фролової Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Кооперативного підприємства «Мурафський консервний завод»

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду від 04.09.2008 року

у справі

№ 5/60 господарського суду Чернівецької області

за позовом

Кооперативного підприємства «Мурафський консервний завод»

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгроекспорт»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

Фірма «Дабл ю Джей Грейн Лімітед»

про

визнання недійсним договору комісії

За участю представників сторін:

позивача – Слик Л.М., дов. №11/3 від 04.04.2007р.,

відповідача – Суходольський І.Г., дов. №3 від 10.01.2008р.,

третьої особи - Суходольський І.Г., дов.№673 від 12.11.2008р.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 16.05.2007 року у справі №5/60 (суддя Дутка В.В.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.07.2007 року (головуючий суддя Орищина Г.В., судді Дубник О.П., Якімець Г.Г.), позов задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.11.2007 року у справі №5/60 рішення Господарського суду Чернівецької області від 16.05.2007 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.07.2007 року у справі №5/60 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Чернівецької області.

Рішенням господарського суду Чернівецької області (суддя: Паскарь А.Д.) від 21.04.2008 року у справі №5/60 у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з Кооперативного підприємства «Мурафський консервний завод»на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгроекспорт»державне мито в сумі 85 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 59 грн.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.09.2008 року (головуючий суддя –Мирутенко О.Л., судді Гнатюк Г.М., Кравчук Н.М.) вказане рішення скасовано в частині стягнення з Кооперативного підприємства «Мурафський консервний завод»на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгроекспорт»державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Судові витрати за розгляд справи покладено на позивача. В іншій частині рішення господарського суду Чернівецької області від 21.04.2008 року у справі № 5/60 залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням та постановою, Кооперативне підприємство «Мурафський консервний завод»звернулося з касаційною скаргою на них та просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 21.04.2008 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.09.2008 року у справі № 5/60 господарського суду Чернівецької області, в якій просить рішення та постанову у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи касаційну скаргу доводами про порушення норм процесуального та матеріального права.

Відзиви на касаційну скаргу не надано.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи, на предмет правильності юридичної оцінки обставинам справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно статті 108 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, 08.04.2002 року між КПФ “Украгроекспорт”, правонаступником якого є відповідач –Товариство з обмеженою відповідальністю «Украгроекспорт»та Кооперативним підприємством «Мурафський консервний завод» було укладено договір комісії, за умовами, якого КПФ “Украгроекспорт” (комітент) доручив, а Кооперативне підприємство «Мурафський консервний завод»(комісіонер) зобов’язалося здійснити для комітента від свого імені одну або декілька угод по реалізації сільськогосподарської продукції –соку яблучного концентрованого, виробництва 2000 року в кількості 350 тон 68 Брікс по ціні не нижче 4272,00 грн. за одну тону і 350 тон 70 Брікс по ціні 4272,00 грн. за одну тону, всього на суму 2990400 грн., який знаходиться у Кооперативного підприємства «Мурафський консервний завод»на відповідальному зберіганні для реалізації на підставі цього договору комісії.

Відповідно до акта прийому –передачі від 30.12.2000 року позивачу на відповідальне зберігання було передано сік яблучний концентрований.

Судами також встановлено, що комісіонер, Кооперативне підприємство «Мурафський консервний завод», зобов’язувався виконати доручення комітента, КПФ “Украгроекспорт”, в термін до 01.11.2003 року або після закінчення строку договору повернути останньому нереалізовану кількість продукції –соку яблучного концентрованого.

З метою забезпечення виконання договірних відносин комісії сторони уклали договір застави від 24.01.2003 року, за яким позивач, як заставодавець, передав в заставу відповідачу –заставодержателю майно на загальну суму 3 842 771, 11 грн.

З акта прийому –передачі від 24.03.2003 року вбачається, що згідно договору комісії від 08.04.2002 року позивач прийняв, а відповідач передав на комісійну продаж наступні товарно-матеріальні цінності:

1.Сік яблучний концентрований 68 Брікс 350 тон.

2. Сік яблучний концентрований 70 Брікс 350 тон.

Судом апеляційної інстанції відзначено, що термін придатності для споживання соку яблучного концентрованого виробництва 2000 року, який підлягав реалізації за спірним договором комісії, складав один рік, тобто кінцевий термін для його споживання сплинув щонайменше в грудні 2001 року.

При цьому, судом апеляційної інстанції відзначено, що договір комісії від 08.04.2002 року сторонами було укладено вже після закінчення придатності соку, тобто сторони на момент укладення спірного договору були обізнані, що сік виробництва 2000 року, непридатний для подальшого його використання.

За таких обставин, як вірно відзначено судом апеляційної інстанції, виникнення (укладення) договору, який є предметом даного спору, є результатам вільного волевиявлення його сторін, у тому числі і позивача.

Разом з тим, судами встановлено, що комісіонер не виконав умов договору комісії щодо реалізації соку яблучного в строк до 01.11.2003 року та не повернув нереалізовану кількість соку.

Судами також встановлено, що 30.09.2003 року відповідач уклав з Фірмою «Дабл ю Джей Грейн Лімітед»договір уступки права вимоги, за яким відповідач передав право вимоги по спірному договору комісії новому кредитору.

Відповідно до пунктів 6, 7 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України його правила про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним, право на пред’явлення яких виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Згідно із статтею 71 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на момент спірних правовідносин, до позовів про визнання угод недійсними застосовується загальний строк позовної давності –три роки.

Відповідно до статті 76 Цивільного кодексу УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Зміна строків позовної давності і порядку їх обчислення угодою сторін не допускається. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові (73, 75, 80 Цивільного кодексу УРСР).

Врахувавши викладене попередні судові інстанції дійшли висновку, що перебіг строку позовної давності в даному спорі почався з дня підписання спірного договору комісії, тобто з 08.04.2002 року. При цьому, зміна керівників та арбітражних керуючих та неналежне виконання ними покладених на них обов’язків не може вплинути на початок перебігу і закінчення строку позовної давності, а відтак, строк позовної давності сплинув ще 11.04.2005 року (з урахуванням вихідних днів).

Судами також відзначено, що в пункті 1.2 договору сторони визначили строк його дії до 01.11.2003 року, тобто до дня, коли позивач зобов’язався реалізувати сік або повернути його відповідачеві, отже на день пред’явлення позову договір утратив чинність, тобто не існував.

При цьому, суди дійшли висновку, що визнати недійсною можна лише угоду, яка діє, існує, а відтак дійшли обґрунтованого висновку, що пред’явлення позову про визнання недійсною угоди, яка не існує, суперечить чинному законодавству, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 410 Цивільного кодексу УРСР комісіонер не вправі, якщо інше не передбачено договором, відмовитись від виконання прийнятого доручення, за винятком випадків, коли це викликано неможливістю виконання доручення або порушенням комітентом договору комісії.

Комісіонер зобов'язаний письмово повідомити комітента про свою відмову. Договір комісії зберігає свою чинність протягом двох тижнів з дня одержання комітентом повідомлення комісіонера про відмову від виконання доручення.

Якщо комісіонер відмовиться від виконання прийнятого доручення внаслідок порушення договору комісії комітентом, він вправі одержати як відшкодування понесених витрат, так і комісійну винагороду.

Проте, судами встановлено, що спірним договором право відмови позивача від його виконання не передбачено. Листом від 15.01.2004 року № 3 позивач повідомив ПП «Вердикт», яке представляло інтереси Фірми «Дабл ю Джей Грейн Лімітед», що частина соку - перероблена, інша –в кількості 350 тонн реалізована для забезпечення власних виробничих потреб.

Судами також встановлено, що позивач про відмову від виконання умов договору письмово відповідача не повідомляв, однак, від повернення відповідачеві соку або коштів від його реалізації, або інших товарно-матеріальних цінностей вартістю отриманого соку за мінусом комісійних –відмовився.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, врахувавши викладене та дійшовши висновку, що права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені; на день пред’явлення позову договір втратив чинність (не діяв); встановлений законом строк позовної давності сплинув, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Що ж стосується стягнення судом першої інстанції з Кооперативного підприємства «Мурафський консервний завод»на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгроекспорт»державного мита в сумі 85 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 59 грн., то судом апеляційної інстанції правомірно відзначено, що місцевим судом не враховано, що мито за подання апеляційної скарги при повторному розгляді справи сплачував позивач.

Твердження заявника про порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження та суперечать матеріалам справи.

З огляду на викладене, касаційна інстанція вважає, що постанова у справі прийнята у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

Відповідно до ст.ст.85, 1115 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні за згодою присутніх представників сторін оголошена вступна та резолютивна частини постанови.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кооперативного підприємства «Мурафський консервний завод»залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.09.2008 року у справі № 5/60 Господарського суду Чернівецької області залишити без змін.

Головуючий           О.Муравйов

Судді           А.Полянський

Г.Фролова