КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2008                                                                                           № 1/104

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Кондес Л.О.

суддів:           Куровського С.В.

Михальської Ю.Б.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача: не з’явився,

від відповідача 1: не з’явився,

від відповідача 2: не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Спеціалізованого ремонтно – будівельного управління „Севастопольліфт” Товариства з обмеженою відповідальністю „Ліфткомфорт-ЛК” (далі – ДП СРБУ „Севастопольліфт” ТОВ „Ліфткомфорт-ЛК”)

на рішення Господарського суду м.Києва від 23.05.2008

у справі № 1/104 (Мельник В.І.)

за позовом                               ДП СРБУ „Севастопольліфт” ТОВ „Ліфткомфорт-ЛК”

до                                                   Севастопольської міської державної адміністрації

Севастопольської міської ради

про                                                  стягнення сум різниці у розмірі 122 500,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 23.05.2008 в задоволенні позовних вимог ДП СРБУ „Севастопольліфт” ТОВ „Ліфткомфорт-ЛК” до Севастопольської міської державної адміністрації та Севастопольської міської ради про стягнення сум різниці у розмірі 122 500, 00 грн. відмовлено.

Рішення Господарського суду м. Києва мотивоване тим, що стаття 31 Закону України „Про житлово – комунальні послуги” (далі - Закон) чітко визначає процедуру, згідно якої проводиться затвердження тарифів на комунальні послуги, а передбачений частиною 6 статті 31 цього Закону обов’язок місцевих рад щодо відшкодування різниці між затвердженими цінами/тарифами та економічно обґрунтованими витратами на надання відповідних послуг стосується періоду після набуття Законом чинності, з 30.07.2004. Тобто, після набуття чинності Законом, Севастопольська міська рада на наступний бюджетний рік (2005) зобов’язана була або своїм рішенням затвердити ціни/тарифи на житлово – комунальні послуги не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, або передбачити в міському бюджеті на 2005 рік кошти для відшкодування виконавцям/виробникам відповідної різниці. Цього зроблено не було, а невиконання Севастопольською міською радою покладеної на неї функції щодо встановлення цін/тарифів може бути підставою для визнання її бездіяльності протиправною, проте не може бути підставою для присудження стягнення з неї різниці згідно частини 4 статті 31 Закону. Севастопольська міська державна адміністрація, в даному випадку, не може нести відповідальність за розпорядження, прийняте нею у 2001 році, до набуття чинності Законом України „Про житлово – комунальні послуги”.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення прийняте з неповним з’ясуванням обставин справи та при невідповідності діючому законодавству.

Скаржник зазначає, що тариф квартплати, а також і тариф для виробництва послуг з технічного обслуговування, ремонту ліфтів і диспетчерських систем, затверджений розпорядженням Севастопольської міської державної адміністрації № 349-р від 01.03.2001, розрахований виходячи з мінімального розміру заробітної платні – 118 грн., у зв’язку із збільшенням встановленого законом розміру заробітної плати, а також з інфляційними процесами і дорожчанням комплектуючих матеріалів для надання послуг з технічного обслуговування, ремонту ліфтів і диспетчерських систем – зросла технічна собівартість витрат по технічному обслуговуванню ліфтів.

Апелянт посилається на пункт 4 статті 31 Закону України „Про житлово – комунальні послуги”, відповідно до якого у разі затвердження цін/тарифів на житлово – комунальні послуги нижче за розмір економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво їх орган, що затвердив, зобов’язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між затвердженим розміром цін/тарифів і економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг та пункт 6, яким передбачено, що затвердження цін/тарифів на житлово – комунальні послуги нижче за розмір економічно – обґрунтованих витрат на їх виробництво без відповідного відшкодування не допускається.

Письмових відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення присутніх в судових засіданнях 09.09.2008, 23.09.2008 представників сторін, колегією суддів встановлено наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України „Про вдосконалення системи державного регулювання розміру квартирної плати та плати за утримання будинків і прибудинкових територій” від 22 червня 1998 року № 939 (втратила чинність згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 560) Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям було надано право встановлювати плату за користування житла (квартирну плату) і за утримання житла.

Севастопольська міська державна адміністрація розпорядженням № 349-р від 01.03.2001 „Про затвердження тарифів на послуги з експлуатації і утриманню житлового фонду (квартирна плата)” (далі – Розпорядження № 349-р від 01.03.2001), затвердила розмір квартплати, в тому числі тариф за утримання ліфтів у розмірі 0,10 грн. за 1 кв.м. площі квартири.

Відповідно до Статуту ДП СРБУ „Севастопольліфт” ТОВ „Ліфткомфорт-ЛК” предметом його діяльності є, зокрема, будівельно – монтажні та пусконалагоджувальні роботи з улаштування ліфтів та підйомників, диспетчерських систем у громадському та промисловому будівництві, будівельні роботи, технічне обслуговування, ремонт, заміна, реконструкція, модернізація ліфтів та диспетчерських систем, тобто позивач виконує роботи по технічному обслуговуванню, ремонту ліфтів і диспетчерських систем.

Даний вид діяльності є наданням житлово – комунальних послуг та регулюється законом України „Про житлово – комунальні послуги” від 24.06.2004 № 1875-IV (стаття 13 Закону).

Як вказує позивач в позовній заяві, у зв’язку із збільшенням встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати та інфляційним процесами і дорожчанням комплектуючих матеріалів для надання послуг з технічного обслуговування, ремонту ліфтів і диспетчерських систем зросла фактична собівартість витрат по технічному обслуговуванню ліфтів на 1кв.м. загальної площі квартири. Враховуючи вищевикладене, позивач зазначає, що в період з 01.01.2005 по 31.12.2006 позивач зазнав збитків у розмірі 122 500, 00 грн. (за 2005 рік – 64 900, 00 грн., за 2006 рік – 57 600, 00 грн.).

Відповідно до пункту 4 статті 31 Закону України „Про житлово – комунальні послуги” у разі затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво орган, що їх затвердив, зобов’язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між затвердженим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг.

Позивач також зазначає, що він звертався до відповідачів з вимогою відшкодувати різницю між затвердженим розміром тарифом та витратами на виробництво виконаних ним послуг, і що Севастопольська міська державна адміністрація листом № 9008/33/1-06 від 27.09.2006 інформувала про те, що на покриття різниці в ціні до кінця 2006 року буде передбачена дотація з міського бюджету підприємствам, обслуговуючим ліфтове господарство житлового фонду.

Проте відповідачі проти позовних вимог заперечують.

Посилаючись на пункт 4 статті 31 Закону України „Про житлово – комунальні послуги”, позивач звернувся до господарського суду з позовом до Севастопольської міської державної адміністрації та Севастопольської міської ради про стягнення з відповідачів солідарно сум різниці між затвердженим тарифом на технічне обслуговування, ремонт ліфтів і диспетчерських систем і економічно обґрунтованими витратами на їх виробництво в сумі 375 540, 00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог виходячи наступного.

Стаття 31 Закону України „Про житлово – комунальні послуги” встановлює процедуру, відповідно до якої проводиться затвердження тарифів на комунальні послуги та здійснюється відшкодування сум різниці між тарифами та економічно обґрунтованими витратами, а саме:

·          виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органам місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку;

·          органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво;

·          у разі затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво орган, що їх затвердив, зобов’язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між затвердженим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг;

·          видатки на відшкодування втрат підприємств, що пов’язані із затвердженням цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, відповідна сільська, селищна, міська рада передбачає у відповідному місцевому бюджеті;

·          затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво без відповідного відшкодування не допускається і може бути оскаржено в суді.

Отже, частини 5, 6 вищевказаної статті передбачають механізм врахування економічно обґрунтованих цін на житлово-комунальні послуги під час формування місцевого бюджету на кожен черговий рік на підставі пропозицій виробників/виконавців, а передбачений частиною 6 обов’язок місцевих рад відшкодувати різницю між затвердженим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг стосується періоду після набрання даним Законом чинності (з дати офіційної публікації у газеті Голос України – 30.07.2004), крім частин четвертої, п'ятої, сьомої і восьмої статті 31 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2005 року.

Оскільки Севастопольська міська рада та Севастопольська міська державна адміністрація є бюджетними установами і утримуються за рахунок бюджету, то відшкодування різниці здійснюється з відповідного місцевого бюджету та в порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до статті 23 Бюджетного кодексу України, будь – які бюджетні зобов’язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Статтями 53 та 78 Бюджетного кодексу України передбачено виконання Державного бюджету України за видатками та виконання місцевих бюджетів, відповідно до яких встановлена процедура здійснення видатків з відповідного місцевого бюджету, а саме передбачено, що стадіями виконання Державного бюджету України за видатками визнаються: 1) встановлення бюджетних асигнувань розпорядникам бюджетних коштів на основі затвердженого бюджетного розпису; 2) затвердження кошторисів розпорядникам бюджетних коштів; 3) взяття бюджетних зобов'язань; 4) отримання товарів, робіт та послуг; 5) здійснення платежів; 6) використання товарів, робіт та послуг на виконання бюджетних програм. Відповідно до затвердженого бюджетного розпису розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Кошторис є основним плановим документом бюджетної установи, який надає повноваження щодо отримання доходів і здійснення видатків, визначає обсяг і спрямування коштів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення цілей, визначених на бюджетний період відповідно до бюджетних призначень. Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов’язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Після введення в дію закону про Державний бюджет України органам державної влади та їх посадовим особам забороняється приймати рішення, що призводять до виникнення нових бюджетних зобов’язань місцевих бюджетів, які не забезпечені бюджетними асигнуваннями, без визначення джерел коштів, виділених державою для виконання цих зобов’язань.

Іншого порядку відшкодування з місцевого бюджету не передбачено.

Отже, після набуття чинності Законом України „Про житлово – комунальні послуги” Севастопольська міська рада повинна була на наступний бюджетний рік (2005) або затвердити ціни/тарифи на житлово – комунальні послуги не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, або передбачити в міському бюджеті на 2005 рік витрати на відшкодування виконавцям/виробникам відповідної різниці.

Як вбачається з матеріалів справи, Севастопольська міська рада не виконала покладеної на неї функції, тобто протягом 2005-2006 років не встановила нові ціни/тарифи на житлово – комунальні послуги з обслуговування ліфтів, проте з урахуванням встановленого механізму відшкодування різниці між затвердженим розміром цін/тарифів на житлово-комунальні послуги та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг, позовні вимоги про стягнення з Севастопольської міської ради та Севастопольської міської державної адміністрації на користь позивача різниці в тарифах згідно частини 4 статті 31 Законом України „Про житлово – комунальні послуги” задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, колегія вважає рішення Господарського суду м. Києва від 23.05.2008 по справі № 1/104 обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105, Господарського процесуального кодексу України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Спеціалізованого ремонтно– будівельного управління „Севастопольліфт” Товариства з обмеженою відповідальністю „Ліфткомфорт-ЛК” залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м .Києва від 23.05.2008 у справі № 1/104 – без змін.

Матеріали справи № 1/104 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом місяця до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя                                                                      Кондес Л.О.

Судді                                                                                          Куровський С.В

Михальська Ю.Б.