ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

27.10.08
Справа  № 2/64

Львівський
апеляційний господарський суд,  в складі
колегії:

головуючого-судді:                     Бойко С.М.,

суддів:                                           Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

при
секретарі Гунька О.,

з
участю представників:

від
позивача -   з'явився,

від
відповідача  - з»явився,

розглянув
апеляційну скаргу
відкритого акціонерного товариства «Закарпатавтотранс», м.Ужгород

на рішення господарського суду
Закарпатської області від 23.07.2008 року, суддя О.Ф.Ремецькі, в справі  за
№2/64

за
позовом  фізичної особи -приватного підприємця
ОСОБА_1, м.Перечин

до відповідача  відкритого акціонерного товариства
«Закарпатавтотранс», м.Ужгород

про
зобов'язання до
укладення договору про надання послуг перевізникам, пов'язаних з
обслуговуванням пасажирів на автобусних маршрутах загального користування в
редакції, запропонованій позивачем 19.12.2007 року,

ВСТАНОВИВ:

рішенням
господарського  суду Закарпатської
області від 23.07.2008 року задоволено позов фізичної особи - приватного
підприємця ОСОБА_1  до відкритого
акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» та вирішено вважати укладеним
договір №1 від 01.01.2008 р., надісланий приватним підприємцем ОСОБА_1.
відкритому акціонерному товариству „Закарпатавтотранс” про надання послуг
перевізникам пов'язаних з обслуговуванням пасажирів на автобусних маршрутах
загального користування на автостанціях Закарпатської області на умовах,
запропонованих позивачем в редакції від 19.12.2007 р., з моменту набрання
рішенням суду законної сили.

Рішення
суду мотивоване тим, що  надісланий
позивачем відповідачу проект договору про надання послуг перевізникам,
пов'язаних з обслуговуванням пасажирів на автобусних маршрутах загального
користування, повністю відповідає вимогам чинного законодавства, а його
укладення є обов'язковою умовою здійснення позивачем ліцензованої діяльності по
перевезенню пасажирів.

В
апеляційній скарзі відповідач  просить
рішення  суду першої інстанції скасувати
та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, в зв'язку з неповним
з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, апелюючи тим, що
запропонована позивачем та затверджена місцевим судом редакція договору  не відповідає вимогам діючого транспортного
законодавства. Зокрема, у розділі ІІ виключені пункти, якими працівники
автостанції наділені правом та обов'язком ознайомлюватися з наявністю у водія
відповідної документації, що передбачено ст.39 Закону України «Про
автомобільний транспорт»та суперечить ст.28 вказаного закону. Також з цього
розділу виключено пункти про заборону водіям здійснювати посадку безквиткових
пасажирів на території автостанції, що є порушенням абз.3 п.115 Правил надання
послуг пасажирського автотранспорту, затверджених постановою КМУ №176 у
редакції від 26.09.2007 року.

Скаржник
зазначає, що спірним договором передбачено такі умови, які не передбачені
нормативно-правовим актом (видача відомості касового продажу квитків  в електронному вигляді) або такі, що є
технічно-неможливими у виконанні (повідомлення водія про дорожньо-кліматичні
умови та безпеку дорожнього руху у письмовому вигляді).

Щодо
третього розділу  спірного договору, то
скаржник вважає, що такий суперечить  п.1
ст.180 та п.1 ст.193 ГК України, оскільки суттєво обмежує та виключає
відповідальність позивача за неналежне виконання істотних умов договору, а
також створює передумови для порушення позивачем прав та законних інтересів
другої сторони зобов'язання та  пасажирів
(споживачів).

З
наведеного скаржник вважає, що спірний договір не відповідає вимогам діючого
законодавства та  є укладеним без
погодження  сторонами всіх істотних умов,
що ставляться зазвичай  до аналогічних
зобов'язань, а тому не може бути визнаний судом укладеним.

Скаржник
також покликається на порушення місцевим судом норм процесуального права в
частині розгляду спору без участі представника відповідача та не з'ясування
причин його неявки, що позбавило відповідача можливості  належним чином захистити свої права та
охоронювані законом інтереси.

У
відзиві на апеляційну скаргу позивач просить в її задоволенні відмовити,
мотивуючи тим, що виключення зі спірного договору пунктів, якими працівники
автостанції наділені правом та обов'язком ознайомлюватися з наявністю у водія
відповідної документації, відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки зі
змісту Закону України «Про автомобільний транспорт»та Правил надання
послуг  пасажирського автотранспорту,
затверджених  постановою КМУ від 26.09.2007
року за №1184 серед переліку суб'єктів здійснення контрольних повноважень в
сфері надання послуг  з перевезення
автомобільним транспортом  працівників  автостанції (диспетчерів) не вбачається.

Позивач
вважає безпідставним твердження скаржника щодо суперечності виключення із
спірного договору пунктів про заборону водіям здійснювати посадку безквиткових
пасажирів на території автостанції вимогам діючого законодавства, оскільки
таким передбачено можливість здійснення водієм
продажу квитків в разі відсутності у населеному пункті автостанції, а
також після закриття квитково-касової відомості (абз.3 п.115 Правил).
Аналогічно передбачено в діючому законодавстві застосування  в касах автостанції комп'ютерних систем (п.2.7
Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та
автовокзалів», затвердженого наказом Міністерства транспорту України від
28.08.2001 року №565).

З
наведеного позивач вважає, що спірний договір відповідає вимогам діючого
законодавства та загальним вимогам щодо дійсності правочинів та
господарсько-правових зобов'язань, а також зазначає про відсутність зі сторони
відповідача протоколу розбіжностей, що свідчить про відсутність розгляду
позивачем питань про прийняття чи неприйняття спірних умов договору.

Суд,
заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свої позиції,
пояснення дали аналогічні, викладені в письмових поясненнях та дослідивши
наявні докази по справі,  вважає, що
апеляційна скарга  задоволенню не
підлягає.

Судом
встановлено, що 05.06.2007 року між відкритим акціонерним товариством
„Закарпатавтотранс” (відповідач) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (позивач)
укладено договір за №213 про надання послуг перевізникам пов'язаних з
обслуговуванням пасажирів на автобусних маршрутах загального користування на
автостанціях Закарпатської області. Згідно пункту 6.1 договору, термін дії
договору закінчився 31.12.2007р.

Позивачем  листом б/н
від  19.12.2007  року направлено на   адресу
відповідача  проект  договору №1 від 01.01.2008 року про надання
послуг перевізникам пов'язаних з обслуговуванням пасажирів на автобусних
маршрутах загального користування на автостанціях Закарпатської області в двох
примірниках.

Факт  отримання 26.12.2007р. уповноваженим
представником відповідача вказаного листа підтверджується повідомленням про
його вручення за №5481100 (а.с.28).

Згідно
листа №07/02-04 від 04.01.2008р. відповідачем надіслано позивачу  відповідь на пропозицію про укладення
договору на 2008 рік на нових умовах, згідно якої відповідач повернув позивачу
запропонований  проект,  проте, протоколу розбіжностей до такого
проекту договору не додано.

Відповідно
до вимог ст.3 Закону України „Про автомобільний транспорт” цей Закон регулює
відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних  послуг,
органами  виконавчої  влади
та органами    місцевого   самоврядування,   пасажирами,
власниками транспортних
засобів,  а  також
їх  відносини  з
юридичними  та фізичними  особами
-  суб'єктами підприємницької
діяльності,  які забезпечують  діяльність
автомобільного  транспорту  та
безпеку перевезень.

Згідно
ст.32 цього Закону відносини автомобільного перевізника, що здійснює
перевезення пасажирів на  автобусних  маршрутах
загального  користування,  із власниками автостанцій визначаються
договором. Предметом договору
автомобільного  перевізника,  що здійснює перевезення   пасажирів
на   автобусних   маршрутах загального користування,   з  власниками  автостанцій
є  надання послуг  та виконання робіт, пов'язаних з
відправленням і прибуттям пасажирів. Даною нормою також закладено принцип
обов'язковості укладення власниками автостанцій відповідного договору з
автомобільним  перевізником,  що здійснює перевезення пасажирів на автобусних
маршрутах загального користування, яке пов'язується з наявністю в   нього
договору  із  органами
виконавчої  влади  та
органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на  автобусних маршрутах  загального
користування  чи дозволу органів
виконавчої влади  та  органів
місцевого  самоврядування  на
обслуговування маршрутів
загального   користування,   що
пролягають  через  цю автостанцію.

Як
вбачається з матеріалів справи, між позивачем та Закарпатською обласною
державною адміністрацією, як замовником, за результатами проведених конкурсів
та відповідно до рішень конкурсного комітету, укладено чотири договори на
перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування, а
також у позивача діє ліцензія, яка засвідчує його право на здіснення вказаної
діяльності (ліцензія №338242 серії АВ від 25.05.2007р.).

Відповідно
до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання
можуть виникати безпосередньо із
закону  або  іншого
нормативно-правового  акта,  що
регулює господарську  діяльність.
Місцевим судом зроблено правильний висновок про те, що   саме
таким  є  публічне
господарське зобов'язання,
яке   виникло  між
позивачем  та  відповідачем
у результаті надання останнім
послуги  перевізникам пов'язаних з
обслуговуванням пасажирів на автобусних маршрутах загального користування на
автостанціях Закарпатської області.

Статтею  178 Господарського кодексу України,  яка регламентує питання виконання
публічних  зобов'язань  встановлено, що  суб'єкт
господарювання,  який  відповідно
до закону та своїх установчих документів зобов'язаний  здійснювати
виконання  робіт, надання   послуг
або   продаж  товарів
кожному,  хто  до
нього звертається на
законних  підставах,  не  має  права
відмовити  у виконанні  робіт,
наданні  послуг,  продажу товару за наявності у нього такої
можливості або надавати  перевагу  одному
споживачеві перед іншими, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно
ст.179  Господарського  кодексу
України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін,  якщо існує пряма вказівка закону щодо
обов'язковості укладення договору певних категорій суб'єктів господарювання.
Суб'єкти  господарювання,  які
забезпечують   споживачів,
зазначених   у   частині
першій  цієї  статті,
електроенергією, зв'язком,
послугами залізничного та інших видів транспорту,  а  у
випадках,  передбачених  законом,
також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами
їхньої  продукції  (послуг). Законодавством  можуть
бути  передбачені  обов'язкові умови таких договорів.

Взаємовідносини
у сфері автоперевезень регулюються Законом України „Про автомобільний
транспорт”, Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту,
затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997р. №176, а
також Типовому технологічному процесу надання послуг пасажирських автостанцій
та автовокзалів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від
28.08.2001р. №565 та іншими нормативними актами.

Згідно
з вимогами ст.  901 ЦК України за
договором про  надання  послуг
одна  сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням  другої  сторони
(замовника)   надати   послугу,
яка споживається  в  процесі вчинення певної дії або здійснення
певної діяльності,  а  замовник
зобов'язується   оплатити   виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не
встановлено договором.

При
цьому,  п.2 названої статті
встановлено,  що положення цієї глави
можуть застосовуватися до всіх договорів
про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно
до приписів статті 915 ЦК України договір перевезення транспортом загального
користування відноситься до публічних договорів, передбачених статтею 633 ЦК
України.

З
аналізу змісту запропонованого до укладення проекту договору місцевий суд
прийшов до правильного висновку про те, що цей
проект договору та його істотні умови, в тому числі розміри фіксованої
плати за надання послуг, наведені в додатку №1 до даного проекту договору, в
повному обсязі відповідає нормативно-правовим актам, якими регулюється порядок
укладення таких угод.

Предмет
договору, ціна, права та обов'язки сторін, які повинний містити договір в
повному обсязі відповідають вимогам
Закону України „Про автомобільний транспорт”, Правилам надання послуг
пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету
Міністрів України від 8.02.1997р. №176, а також Типовому технологічному процесу
надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, затверджених Наказом
Міністерства транспорту України від 28.08.2001р. №565. Водночас, враховуючи
відсутність затвердженої Мінтрансзв'язку відповідно до пункту 114 Правил про
надання послуг пасажирського автомобільного транспорту Типової форми договору,
то інші умови договору, згідно статті 638 ЦК України, визначаються сторонами із
дотриманням принципу свободи договору.

Покликання
скаржника на неправомірне виключення позивачем
зі спірного договору пунктів, якими працівники автостанції наділені
правом та обов'язком ознайомлюватися з наявністю у водія відповідної
документації судом до уваги не приймається, оскільки відповідає вимогам діючого
законодавства. Зі змісту Закону України «Про автомобільний транспорт»та Правил
надання послуг  пасажирського
автотранспорту, затверджених  постановою
КМУ від 26.09.2007 року за №1184 серед переліку суб»єктів здійснення
контрольних повноважень в сфері надання послуг
з перевезення автомобільним транспортом
працівників  автостанції
(диспетчерів) не вбачається.

Безпідставним
є покликання скаржника на суперечність виключення із спірного договору пунктів
про заборону водіям здійснювати посадку безквиткових пасажирів на території
автостанції вимогам діючого законодавства, оскільки таким передбачено
можливість здійснення водієм  продажу
квитків в разі відсутності у населеному пункті автостанції, а також після
закриття квитково-касової відомості (абз.3 п.115 Правил).

Аналогічно
безпідставним є покликання скаржника на те, що спірним договором передбачено
такі умови, які не передбачені нормативно-правовим актом, зокрема, видача
відомості касового продажу квитків  в
електронному вигляді, оскільки  в діючому
законодавстві передбачено застосування  в
касах автостанції комп'ютерних систем (п.2.7 Типового технологічного процесу
надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів», затвердженого наказом
Міністерства транспорту України від 28.08.2001 року №565).

Відповідно
до  ч.5
ст.181 Господарського кодексу України,
сторона,  яка  одержала
протокол  розбіжностей   до договору, зобов'язана  протягом
двадцяти  днів  розглянути
його. В цей же строк  вжити  заходів
для  врегулювання  розбіжностей
з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті
розбіжності,  що залишились
неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої
сторони.

Відповідачем
не подано доказів надіслання позивачу протоколу розбіжностей в порядку, передбаченому
вищезазначеною нормою, та не подано доказів врегулювання переддоговірного спору
в судовому порядку.

Покликання
скаржника на те, що ним  листом
№04/19-1015 від 24.12.2007р.  у зв'язку з
закінченням 31.12.2007 року терміну дії договору надіслала додаткову угоду про
продовження дії договору на новий термін на тих же умовах, що були ним
визначені, і даний лист залишений поза увагою позивачем, що  є підставою для висновку про його прийняття,
судом до уваги не приймається, оскільки
з поданих в підтвердження надіслання такого листа з додатками на двох
аркушах копій витягів з журналу реєстрації вихідної кореспонденції (а.с.63-64)
вбачається реєстрація поштового відправлення лише на 1 арк. та в якості
адресата не вказано позивача у справі.

З
наведеного місцевий суд прийшов до правильного висновку про те, що  надісланий позивачем відповідачу проект
договору про надання послуг перевізникам, пов'язаних з обслуговуванням
пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, повністю відповідає
вимогам чинного законодавства, Оскільки укладення спірного договору є
обов'язковою умовою здійснення позивачем ліцензованої діяльності по перевезенню
пасажирів та позивачем дотримано порядок укладення  таких договорів, місцевим судом підставно
задоволено позовні вимоги про затвердження спірного договору в редакції на
запропонованих позивачем умовах.

Покликання
скаржника на порушення місцевим судом норм процесуального права в частині
розгляду спору без участі представника відповідача та нез»ясування причин його
неявки є безпідставним та спростовується наявними в матеріалах справи доказами,
а саме ухвалою від 23.07.2008 року.

З
вищенаведеного доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є
безпідставними.

Рішення
місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами  діючого законодавства, а тому підстав для
його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись
ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

рішення
господарського суду Закарпатської області від 23.07.2008 року в справі за
номером  2/64 - залишити без змін, а
апеляційну скаргу  відкритого
акціонерного товариства «Закарпатавтотранс»-без задоволення.

Постанова
набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному
порядку.

Матеріали
справи  повернути в місцевий
господарський суд.

Головуючий
-суддя:
С.М.Бойко

Судді:
Т.Б.Бонк

Г.Г.Якімець