КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2008                                                                                           № 17/309

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Зеленіна В.О.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -

від відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація

на рішення Господарського суду м.Києва від 15.01.2008

у справі № 17/309

за позовом                               Товариство з обмеженою відповідальністю "Бомонд Сінема Інтернешнл"

до                                                   Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація

Головне управління комунальної власності м.Києва

третя особа відповідача           Національна кіностудія художніх фільмів ім. О.П.Довженка

Київська міська рада

третя особа позивача

про                                                  визнання права власності на нежилу будівлю - самочинне будівництво

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 15.01.2008. позов ТОВ „Бомонд Сінема Інтернешнл” до Шевченківської РДА, ГУ комунальної власності про визнання права власності на будівлю по вул. Довженка 4 м. Києва задоволений.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач 1, третя особа 2 звернулися з апеляційними скаргами до Київського апеляційного господарського суду, посилаючись на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, просить його скасувати в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представники відповідача 2 та третьої особи 2 в судове засідання не з’явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома.

Представник третьої особи 1 в судовому засіданні проти апеляційних вимог заперечував, просив залишити їх без задоволення, а рішення суду без змін.

Розглянувши справу за правилами розділу XII Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення, в зв’язку з наступним.

Як встановлено матеріалами справи, 23.06.1997 року між Національною кіностудією художніх фільмів ім. О.П.Довженко та ТОВ „Бомонд Сінема Інтернешнл” був укладений договір про спільну діяльність № 57. Виконуючи укладений договір про спільну діяльність, сторони в подальшому уклали та підписали наступні додаткові угоди № 1 від 23.06.97, № 2 від 23.06.97, № 23.06.97, № 4 від 23.12.97 та № 5 від 10.01.99. Строк дії договору встановлений до 23.06.2022 року.

Предметом підписаного договору про спільну діяльність було будівництво нежилої будівлі, яка б складалась з торгівельного павільйону та кафе з літньою площадкою, розміщених на території Кіностудії за адресою м. Київ, проспект Перемоги, 44 (з фасадним виходом на вулицю Довженко), облаштування в побудованому об’єкті магазину та закладу громадського харчування (кафе), а також організація та ведення спільної господарської діяльності. Відповідно до договору про спільну діяльність, для досягнення поставлених цілей договору, сторони договору домовились об’єднати належні їм та залучені у третіх осіб грошових коштів, майно, трудову діяльність, а також наявні в них майнові та особисті немайнові права, на умовах та в порядку передбаченому договором.

На виконання умов укладеного договору, позивач зі своєї сторони виконав взяті на себе зобов’язання , а саме: позивач за свій рахунок здійснив 100% фінансування будівництва, забезпечив об’єкт інженерно-технічним обладнання для можливої його подальшої експлуатації за призначенням.

Побудована не житлова будівля (торгівельного павільйону) відповідає основним положенням державних будівельних норм України ДБН В.2.2-9-99 та вимогам пункту 2.5, таблиці 1 КДП 204/12 Україна 226-93, що підтверджено висновком судової будівельно-технічної експертизи, яка призначена відповідно до ухвали господарського суду. Експертизою встановлено, що дана будівля за своїми об’ємно-планувальними і конструктивними характеристиками, елементами опорядження та інженерному обладнанню не має відхилень від вимог нормативних документів діючих в будівництві, а за технічними станом може експлуатуватись. Крім того, судовою експертизою було встановлено, що торгівельний павільйон по вул. Довженка, в м. Києві є закінчений будівництвом об’єкт нерухомого майна.

Земельна ділянка на якій було побудовано об’єкт самочинного будівництва, як на момент початку будівництва, так і на день розгляду справи в суді, знаходиться в користуванні Національної кіностудії художніх фільмів ім. О.П.Довженко, згідно з рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради від 25.05.1950 р. за № 1014 „Про поновлення меж земельної ділянки Київської Кіностудії художніх фільмів в районі Брест-Литовського шосе 110” та рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 21.10.1969 р. за № 1859 „Про відвід земельної ділянки Київській кіностудії художніх фільмів ім. О.П.Довженка”. Відповідно до зазначених рішень органів місцевого самоврядування, земельна ділянка надана кіностудії під реконструкцію та розширення території.

Також, спростовуються твердження скаржників про те що, кіностудія також не мала підстав для використання земельної ділянки для будівництва. До початку спільної діяльності згідно з розпорядженням Радянської районної державної адміністрації м. Києва від 06.05.1996 №389 кіностудія отримала дозвіл на замовлення в Управлінні дизайну міського середовища та реклами архітектурно-планувального завдання (АПЗ), а також на розробку проектно-кошторисної документації на розташування павільйону по вул. Довженка. В Головному архітектурно-планувальному управлінні кіностудією було отримано комплексне архітектурно-планувальне завдання на благоустрій території з розміщення збірно-розбірного павільйону, яке було затверджене чинним на той час Головним художником м. Києва 30.05.1996.

На підставі зазначених документів, позивач замовив розроблення проекту збірно-розбірного торгівельного павільйону з виконанням фундаментів з залізобетонних блоків ФБС по вул. Довженка,4 у м. Києві. Проектно-кошторисну документацію було виготовлено проектною установою та погоджено з Управлінням пожежної охорони МВС м. Києва (експертний висновок СДПЧ-6 по охороні Радянського району м. Києва від 31.12.1997 за №6/1228) та Санітарно-епідеміологічною станцією Радянського району м. Києва (лист від 26.09.1997 за №1362). Письмові докази, що доводять дані обставини справи, були надані позивачем та не спростовуються відповідачами та третьою особою-2.

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Судом приймається до уваги твердження позивача, що станом на сьогоднішній день будівництво будівлі торгівельного павільйону та кафе є завершеним та проведено з дотриманням існуючих вимог державних будівельних норм. Крім того, у відношенні до інших об’єктів нерухомості, розташованих у цьому районі, павільйон є окремим самостійним об’єктом нерухомості.

Заперечуючи проти рішення, відповідач 1 та третя особа 2 наполягають на тому, що у позивача не має підстав для використання під будівництво цієї земельної ділянки, так як дозвіл на виконання таких робіт не давався, земельна ділянка не відводилася, договір не узгоджувався, крім того відповідач 1 наполягає на застосуванні строків позовної давності.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під вже збудоване нерухоме майно.

На момент будівництва спірного об’єкту нерухомості, а також на момент розгляду справи в суді земельна ділянка, на якій побудоване таке нерухоме майно, знаходиться на праві постійного користування у Кіностудії. В той же час третя особа-1 є одним з учасників договору про спільну діяльність, в межах якої і був побудований позивачем павільйон. Отже земельна ділянка на час будівництва знаходилась у правомірному користуванні одного з учасників спільної діяльності, який продовжує користуватись цією земельною ділянкою до цього часу.

Крім того, будівництво об’єкту не змінило цільового призначення земельної ділянки, оскільки її відвід проводився під реконструкцію і розширення кіностудії, за рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради № 1859 від 21.10.2969 року. Пункт 1 укладеного договору встановлює, що спільна діяльність, в тому числі будівництво об’єкту буде сприяти розширенню виробничої бази сторін, створенню нових робочих місць, поліпшенню обслуговування співробітників кіностудії, інше.

Кіностудія, в рамках укладеного договору, отримує дохід від експлуатації збудованого об’єкту, що передбачено п.3.3 договору, отримує маркетингові послуги, позивач організовує обіди та святкові фуршети ( а.с. 26-29). Отже, укладений сторонами договір про спільну діяльність не порушує встановленого порядку цільового використання земельної ділянки, оскільки третя особа 1 фактично здійснювала власну господарську діяльність, передбачену статутними документами.

Відповідно до ст. 430 ЦК Української РСР, що діяв на той час коли виникли правовідносини з спільної діяльності, за договором про сумісну діяльність сторони зобов’язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін.

Також статтею 431 ЦК Української РСР встановлено, що якщо учасники договору про сумісну діяльність за згодою між собою доручили керівництво їх сумісною діяльністю одному з учасників договору, на нього ж покладається і ведення спільних справ учасників договору.

Між позивачем та кіностудією було досягнуто такої спільної згоди про ведення спільних справ, від імені спільної діяльності, саме позивачем, згідно п. 1.6 Договору про спільну діяльність. Відповідну обставину підтвердив в судовому засіданні і представник кіностудії.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, може бути визнання права власності на майно (нерухоме майно).

Третьою особою-1 не спростовано ту обставину, що 100% фінансування будівництва павільйону було здійснено виключно позивачем. Судом береться до уваги той факт, що саме Кіностудія не виконала своїх договірних зобов’язань, щодо отримання необхідних дозвільних документів для будівництва павільйону.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, позивач як інвестор будівництва об’єкту має усі підстави для визнання за ним права власності на самочинне будівництво.

Судова колегія не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача 1 про застосування судом строків позовної давності до вимоги позивача, оскільки відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушили. Матеріали справи не містять відомостей, що право позивача було порушене в 1998 році, оскільки позивач не звертався до компетентних державних органі та органів місцевого самоврядування з заявами про визнання за ним права власності на нерухоме майно, а відповідно і не було встановлено фактів невизнання за позивачем такого права. Крім того, вказаний факт підтвердив представник третій особи 1, пояснив що зі свого боку вони неодноразово намагалися отримати дозвіл, але в зв’язку з постійною зміною керівництва кіностудії його отримання зволікалося. Оскільки відповідач-1 доказів про початок перебігу строку позовної давності з 1998 року не надав, тому його заява про застосування строку позовної давності не може бути задоволена, крім того, строк дії договору про спільну діяльність не закінчився.

На думку колегії суддів, господарським судом правильно встановлено, що позивач не може звернутись до відповідачів з заявою про оформлення за ним права власності на побудований об’єкт нерухомості, оскільки таке будівництво згідно чинного законодавства вважається самочинним, а отже право власності у такої особи не виникає. Але законодавство надає особі право звернутись до суду з заявою про визнання права власності на майно, за певних умов.

Враховуючи зазначене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, щодо правомірного користування земельною ділянкою учасниками спільної діяльності в межах виконання відповідного договору, як на початок будівництва, так і на день розгляду справи в суді. Відповідачами не було надано належних доказів про те, що визнання права власності позивача на об’єкт самочинного будівництва, порушить їхні права, так і права інших осіб.

Як зазначалося вище, позивач не в змозі звернутись до відповідачів з заявою про оформлення за ним права власності на побудований об’єкт нерухомості, оскільки таке будівництво згідно з чинним законодавством вважається самочинним. Тому відповідачі не визнають за позивачем права власності на побудований павільйон, оскільки його будівництво було проведено без відповідного дозволу та він не введений в експлуатацію згідно встановленого порядку. В той же час, законодавство надає позивачу право звернутись до суду з позовом про визнання права власності на таке майно.

Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, може бути визнання права власності на майно (нерухоме майно).

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101 – 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Київської міської ради, апеляційну скаргу Шевченківської РДА у м. Києві залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 15.01.2008 у справі № 17/309 залишити без змін.

2.          Матеріали справи повернути господарському суду м. Києва .

Головуючий суддя

Судді

19.03.08 (відправлено)