ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.11.08 р.                     Справа № 28/59

Господарський суд Донецької області у складі судді: Курило Г.Є.

при секретарі судового засідання Кондратьєвій К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „Харківський завод будівельних

матеріалів Астор”, , м.Харків

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Слов’ян”,

, м.Слов’янськ

про стягнення 174018 грн. 72 коп.

Представники:

від позивача: Назарук Д.А. на підставі довіреності №368 від 19.08.2008р.

від відповідача: Кузменко О.В. на підставі довіреності №17/1 від 17.09.2008р.

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Харківський завод будівельних матеріалів Астор”, м.Харків, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю „Слов’ян”, м.Слов’янськ, про стягнення 174018 грн. 72 коп., у тому числі: заборгованість в розмірі 67537 грн. 02 коп., сума річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання в сумі 14266 грн. 00 коп., пеня в розмірі 6106 грн. 00 коп., сума договірних збитків за прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання більш 30 днів в розмірі 86109 грн. 70 коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на договір поставки №Б-007/07 від 14.08.2007р., специфікації: №1 від 14.08.2007р., №2 від 17.08.2007р., №3 від 24.10.2007р.; видаткові накладні №РН-01973 від 29.10.2007р., №РН-02004 від 31.10.2007р., №РН-01924 від 24.10.2007р., №РН-00115 від 04.09.2007р., №РН-00127 від 06.09.2007р., №РН-00133 від 07.09.2007р., №РН-00109 від 03.09.2007р., №РН-000069 від 23.08.2007р., №РН-000060 від 22.08.2007р., №РН-000050 від 17.08.2007р., №РН-00079 від 27.08.2007р., №РН-00105 від 28.08.2007р., №РН-00092 від 29.08.2007р., №РН-00106 від 30.08.2007р., №РН-00103 від 01.09.2007р., №РН-00136 від 08.09.2007р., №РН-00139 від 10.09.2007р., №РН-00151 від 12.09.2007р.; довіреності серії НБД №668154 від 15.08.2007р., серії НБД №668163 від 01.09.2007р., серії ЯОК №263070 від 22.10.2007р. на отримання товарно-матеріальних цінностей; банківські виписки; акт звіряння розрахунків за період з 01.10.2007р. по 31.10.2007р.; претензію №219 від 12.06.2008р.

Господарський суд Донецької області ухвалою від 05.09.2008р. порушив провадження у справі № 28/59 та призначив її розгляд на 24.09.2008р.

24.09.2008р. до господарського суду Донецької області надійшов відзив №19/1 від 19.09.2008р. згідно з яким відповідач повідомив суд про те, що позовної заяви від позивача не отримував.

Заявою №19/09 від 19.09.2008р. позивач враховуючи, що відповідач після отримання позовної заяви платіжними дорученнями перерахував позивачу суму основного боргу 17.09.2008 р. в сумі 67537 грн. 02 коп., на підставі ч.4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зменшує позовні вимоги на суму основного боргу та просить суд стягнути з відповідача суму річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання в сумі 14266 грн. 00 коп., пеню в розмірі 6106 грн. 00 коп., суму договірних збитків за прострочення відповідачем грошового зобов’язання більш 30 днів в розмірі 86109 грн. 70 коп.

Суд приймає до уваги вказану заяву та розглядає дану справу по суті.

08.10.2008р. до господарського суду Донецької області надійшов відзив без номеру та дати на позовну заяву, відповідно до якого відповідач повідомив суд про те, що суму основного боргу перед позивачем в розмірі 67537 грн. 02 коп. останній погасив, одночасно, проти стягнення з нього суми річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання в сумі 14266 грн. 00 коп., пені в розмірі 6106 грн. 00 коп. та суми договірних збитків за прострочення відповідачем грошового зобов’язання більш 30 днів в розмірі 86109 грн. 70 коп. відповідач заперечує, посилаючись на те, що:

- позивачем не було проведено звірки розрахунків між сторонами станом на 05.09.2008р.;

- позивачем не було прийнято заходів досудового врегулювання даного спору шляхом мирних переговорів відповідно до п.9.1 договору поставки №Б-007/07 від 14.08.2007р. та ст.5 Господарського процесуального кодексу України;

- одночасне стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами та пені суперечить вимогам чинного законодавства;

- позивачем не доказано наявність збитків.

Перед початком розгляду справи по суті представників сторін було ознайомлено з правами та обов’язками відповідно до ст.ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України.

Позивачем в позові було заявлено клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача у відповідних установах банків і заборони відповідачу та установам банків здійснювати будь-які дії, пов’язані з розпорядженням коштами і майном, що належать відповідачу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Між позивачем, Товариством з обмеженою відповідальністю „Харківський завод будівельних матеріалів Астор”, м.Харків, та відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю „Слов’ян”, м.Слов’янськ, 14.08.2007р. було укладено договір поставки №Б-007/07.

Відповідно до умов вказаного договору позивач зобов’язався передати у власність відповідача товар, найменування, кількість, ціна якого вказані в специфікаціях, які є невід’ємною частиною вказаного договору, а відповідач зобов’язався прийняти та оплатити цю продукцію на умовах даного договору. Загальна суму договору складає 6000000 грн. 00 коп. у тому числі ПДВ. Термін дії договору до 31.12.2008р.

Згідно з п.3.1. зазначеного договору поставка товару здійснюється на підставі заявок відповідача на відвантаження встановленого зразку, прийнятих позивачем.

Одночасно, з поставкою товару позивач передає відповідачу паспорт якості на відвантажений товар, оригінал рахунку на оплату товару, видаткову та/або товарно-транспортну накладну, податкову накладну.

За змістом п.4.5. моментом узгодження ціни вважається дата отримання позивачем специфікації.

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначаються Господарським кодексом України. Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає виконання зобов’язань сторонами належним чином, тобто відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства і у строки, передбачені сторонами чи законом.

За своєю правовою природою між сторонами укладено договір поставки.

Відповідно до п.1 ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням наданих суду документів, в тому числі акту звірки за період з 01.08.2007 р. по 22.09.2008 р., судом встановлено, що заборгованість на яку посилається позивач в позовній заяві виникла в рамках договору поставки №Б-007/07 від 14.08.2007р. згідно з видатковими накладними №РН-01973 від 29.10.2007р. на суму 44686 грн. 35 коп., №РН-02004 від 31.10.2007р. на суму 54078 грн. 65 коп.

Факт отримання відповідачем поставленого позивачем товару підтверджується підписами представника відповідача на вказаних видаткових накладних, який діяв на підставі довіреності на отримання матеріальних цінностей серії ЯОК №263070 від 22.10.2007р.

Пунктом 4.9.1. договору поставки №Б-007/07 від 14.08.2007р. передбачено, що на підставі специфікації та заявки відповідача на відвантаження, позивач формує рахунок на передплату для кожної конкретної партії товару, з оплатою якого позивач стає зобов’язаним поставити товар, а відповідач його прийняти.

Одночасно, згідно з п. 4.9.4. договору постачальник (позивач), має право відвантажити покупцю, відповідачу, товар без його передплати. В цьому випадку відповідач зобов’язаний оплатити поставлений товар в строк не пізніше 5 днів з моменту поставки.

Таким чином, по видатковій накладній №РН-01973 від 29.10.2007р. відповідач повинен був оплатити товар не пізніше 03.11.2007 р., по видатковій накладній №РН-02004 від 31.10.2007р. - не пізніше 05.11.2007 р.

Відповідно до ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Враховуючи ті обставини, що факт наявності заборгованості в сумі 67537 грн. 02 коп. перед позивачем відповідачем не спростований, суд дійшов висновку про наявність у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 67537 грн. 02 коп. на дату подання позовної заяви до господарського суду Донецької області.

Згідно з заявою про зменшення позовних вимог № 19/09 від 19.09.2008 р. позивач повідомив суд, що відповідач перерахував позивачу суму боргу в розмірі 67537 грн. 02 коп. відповідно до платіжних доручень № 182 від 17.09.2008 р., № 181 від 17.09.2008 р. (копії платіжних доручень наявні в матеріалах справи), в зв’язку з чим позивач зменшив суму позовних вимог на суму сплаченого відповідачем боргу відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Суд приймає до уваги вказану заяву та розглядає справу по суті.

Також, згідно з відзивом без номеру та дати на позовну заяву, відповідач повідомив суд про те, що суму основного боргу перед позивачем в розмірі 67537 грн. 02 коп. останній погасив.

Одночасно, відповідачем до матеріалів справи доданий акт звіряння розрахунків за період з 01.08.2007р. по 22.09.2008р. відповідно до якого сторони погодились, що станом на 22.09.2008р. заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.

Крім того, позивачем заявлено про стягнення з відповідача суми річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання в сумі 14266 грн. 00 коп., пені в розмірі 6106 грн. 00 коп. та суми договірних збитків за прострочення більше 30 днів в розмірі 86109 грн. 70 коп.

Як вказувалось вище, відповідач згідно з відзивом без номеру та дати, який надійшов до господарського суду Донецької області 08.10.2008р. проти зазначених позовних вимог заперечує.

За твердженням відповідача, позивачем не було прийнято заходів врегулювання даного спору шляхом мирних переговорів відповідно до п.9.1 договору поставки №Б-007/07 від 14.08.2007р. та не вжито заходів досудового врегулювання спору згідно зі ст.5 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 9.1. договору поставки №Б-007/07 від 14.08.2007р. усі спори сторін за цим договором або пов’язані з ним, які не вдалось врегулювати шляхом мирних переговорів, підлягають розгляду господарськими судами.

Як встановлено судом, позивачем до матеріалів справи додано претензію вих. №219 від 12.06.2008р. про розірвання договору поставки №Б-007/07 від 14.08.2007р. та сплати заборгованості в сумі 67537 грн. 02 коп. і штрафних санкцій на суму 112786 грн. 82 коп. Факт відправки вказаної претензії на адресу відповідача підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим описом вкладень до цінного листа.

Крім того, відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя” від 01.11.1996 р. № 9 зазначається, що суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Тобто, встановлення договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб’єктів правовідносин не є обмеженням права на судовий захист.

Також, відповідач у своєму запереченні посилається на те, що не можна одночасно стягнути проценти за користування чужими грошовими коштами та пеню.

Згідно з умовами п. 6.2. договору поставки №Б-007/07 від 14.08.2007р. відповідач у разі порушення виконання грошових зобов’язань у строки передбачені п.4.9.4. вказаного договору повинен оплатити позивачу, зокрема:

-          пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період прострочення, за кожен день прострочення. Нарахування пені здійснюється від суми простроченого платежу без обмеження строків, встановлених ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

-          3% річних від простроченої суми якщо період прострочення до 20 днів, а якщо період прострочення більше 20 днів – 30% річних

Сторонами у вказаному договорі було також передбачено, що у разі якщо прострочення оплати перевищує 30 днів, відповідач поверх пені та річних повинен відшкодувати позивачу збитки в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України одним із правових наслідків порушення зобов’язань є сплата неустойки.

За змістом ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, за вимогою кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків на встановлений договором чи законом.

Таким чином, твердження відповідача щодо неможливості стягнення одночасно процентів за користування чужими грошовими коштами та пені спростовуються нормами чинного законодавства України та не приймаються судом до уваги.

Як встановлено судом, заборгованість на суму 67537 грн. 02 коп. у відповідача перед позивачем виникла згідно з видатковими накладними №РН-01973 від 29.10.2007р. та №РН-02004 від 31.10.2007р.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, 3% річних за прострочення оплати до 20 днів, та 30% річних за прострочення оплати більше 20 днів, приймаючи до уваги той факт, що мало місце прострочення виконання основного зобов’язання, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Харківський завод будівельних матеріалів Астор”, м.Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю „Слов’ян”, м.Слов’янськ в частині стягнення пені в розмірі 6106 грн. 00 коп. за період з 06.11.2007 р. по 06.08.2008р., 3% річних за період з 06.11.2007 р. по 26.11.2007 р. в розмірі 111 грн. 00 коп. та 30 % річних за період з 27.11.2007 р. по 06.08.2008 р. в сумі 14155 грн. 00 коп. підлягають задоволенню.

Одночасно, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Харківський завод будівельних матеріалів Астор”, м.Харків в частині стягнення з відповідача суми договірних збитків за прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання більш 30 днів в розмірі 86109 грн. 70 коп. не підлягають задоволенню враховуючи наступне:

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з приписами ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Крім того, необхідними умовами цивільно-правової відповідальності по відшкодуванню збитків за загальними правилами є:

-          протиправність поведінки особи;

-          збитки, як результат протиправної поведінки;

-          причинний зв’язок між протиправною поведінкою і завданими збитками;

-          вина особи, що заподіяла збитками.

Відповідно до п. 5 ст. 225 Господарського кодексу України сторони господарського зобов'язання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов'язання чи строків порушення зобов'язання сторонами.

Норми п. 4 ч. 3 статті 129 Конституції України та статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України покладають на сторони обов’язок доказування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до діючого законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Право сторін на визначення в договорі розміру збитків не звільняє позивача від обов’язку доказування наявності цих збитків.

Виходячи з зазначеного вище, саме позивач повинен довести суду, що збитки були заподіяні діями відповідача та безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням і спричиненням збитків.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що позивачем до суду не надано жодних доказів, які підтверджують, що у зв’язку з простроченням виконання відповідачем своїх грошових зобов’язань за договором поставки №Б-007/07 від 14.08.2007р. позивачем було понесено збитки, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми договірних збитків за прострочення виконання відповідачем зобов’язань більше 30 днів в розмірі 86109 грн. 70 коп. є необґрунтованими, недоведеними належним чином та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Позивачем в позові було заявлено клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача у відповідних установах банків і заборони відповідачу та установам банків здійснювати будь-які дії, пов’язані з розпорядженням коштами і майном, що належать відповідачу.

Згідно ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Суд, розглянувши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням вищевказане клопотання, вважає його таким, що не підлягає задоволенню у зв’язку з тим, що позивач не довів належними доказами наявність у відповідача коштів на рахунках в банках, також, вказане клопотання засноване лише на припущеннях позивача стосовно того, що грошові кошти, які є у відповідача, можуть зникнути, зменшитися за кількістю на момент винесення рішення господарським судом. Крім цього, позовні вимоги пов’язані зі стягненням коштів, в зв’язку з чим суд не бачить підстав для накладення арешту на майно відповідача.

Судові витрати розподіляються між сторонами відповідно до норм ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, при розгляді справи судом встановлено, що позивачем в позовній заяві було заявлено вимоги про стягнення з відповідача 174018 грн. 72 коп., у тому числі: заборгованість в розмірі 67537 грн. 02 коп., сума річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання в сумі 14266 грн. 00 коп., пеня в розмірі 6106 грн. 00 коп., сума договірних збитків за прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання більш 30 днів в розмірі 86109 грн. 70 коп., тобто, вимоги майнового характеру.

Виходячи зі змісту ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України №7-93 від 21.01.1993р. “Про державне мито” із позовних заяв майнового характеру, що подаються до господарських судів, встановлено ставку державного мита в розмірі 1% ціни позову, але не менш 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більш 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, позивачем повинно бути сплачено державне мито в сумі 1740 грн. 19 коп.

Як встановлено судом, при подачі позовної заяви позивачем згідно з платіжним дорученням №92 від 06.08.2008р. було сплачено державне мито в розмірі 880 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 05.09.2008р. суд зобов’язав позивача надати до матеріалів справи документи, які підтверджують сплату державного мита в належному розмірі та порядку, відповідно до вимог чинного законодавства України.

24.09.2008р. до матеріалів справи позивачем було надано квитанцію №153 від 23.09.2008р. про сплату ще 184 грн. 80 коп. Всього позивачем було сплачено 1064 грн. 80 коп.

За таких обставин, враховуючи, що за висновками суду, позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, у відповідності до ст.ст.47, 49 Господарського процесуального кодексу України державне мито в сумі 675 грн. 39 коп. підлягає стягненню зі сторін на користь Державного м.Донецька у Ворошиловському районі пропорційно задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4-3, 5, 20, 22, 33, 47, 49, 66, 67, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Харківський завод будівельних матеріалів Астор”, м.Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю „Слов’ян”, м.Слов’янськ задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Слов’ян” (84121, Донецька область, м. Слов’янськ, вул.Генерала Батюка, 2-А, кв.65, , р/р №260088125 в АБ „УкрБизнесБанк” м. Слов’янськ, МФО 334969) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Харківський завод будівельних матеріалів Астор” (61106, м.Харків, вул.Індустріальна, 3, , р/р №36 в АБ „ДІАМАНТ”, м.Харків, МФО 320854) пеню в розмірі 6106 грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 111 грн. 00 коп., 30 % річних в сумі 14155 грн. 00 коп., витрати по сплаті державного мита в сумі 879 грн. 10 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 97 грн. 42 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Слов’ян” (84121, Донецька область, м. Слов’янськ, вул.Генерала Батюка, 2-А, кв.65, , р/р №260088125 в АБ „УкрБизнесБанк” м. Слов’янськ, МФО 334969) на користь Державного м.Донецька у Ворошиловському районі державне мито в сумі 117 грн. 79 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Харківський завод будівельних матеріалів Астор” (61106, м.Харків, вул.Індустріальна, 3, , р/р №36 в АБ „ДІАМАНТ”, м.Харків, МФО 320854) на користь Державного м.Донецька у Ворошиловському районі державне мито в сумі 557 грн. 60 коп.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

За згодою сторін в судовому засіданні 05.11.2008р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 07.11.2008р.

Суддя