КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2008                                                                                           № 6/141

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Ропій Л.М.

суддів:           Буравльова С.І.

Попікової О.В.

при секретарі:           Бабенко Т.І.

За участю представників:

від позивача - Ковальчук О.М. (довіреність № 14/03-14 від 27.12.2007р.);

від відповідача - Бірюлін Л.Ю. (довіреність № 02/03-104 від 22.07.2008 р.);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Новойл"

на рішення Господарського суду м.Києва від 21.04.2008

у справі № 6/141 (Ковтун С.А.)

за позовом                               Закритого акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Новойл"

про                                                  стягнення 241 644 440,88 грн.

Ухвалою Голови Київського апеляційного господарського суду від01.09.2008 р. відповідно до ст. 69 ГПК України строк розгляду апеляційної скарги продовжений.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м.Києва від21.04.2008р. у справі №6/141 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 235 069 251,04 грн. основного боргу, 6 266 057,67 грн. пені, 25 466,85 грн. державного мита та 117,85 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення прийняте господарським судом першої інстанції з порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовуються наступним.

При призначенні справи до розгляду судом першої інстанції не враховано великий обсяг документів, які подані та повинні бути досліджені в якості доказів, суму, заявлену позивачем до відшкодування, категорію і складність справи, та призначено справу до розгляду суддею одноособово, чим не дотримано вимоги ч. 1 ст. 46 ГПК України.

В рішенні господарський суд першої інстанції посилається на акти приймання-передачі нафтопродуктів, роблячи при цьому висновок про несплату відповідачем поставлених нафтопродуктів. Однак, акти приймання-передачі доводять лише факт поставки продукції, який не заперечує й відповідач, та не є доказами того, що поставлений товар не оплачений відповідачем. Проте суд не викликав ні посадових осіб підприємств, ані осіб, які відповідають за вказаний напрямок діяльності, навіть не витребував їх пояснень, чим не дотримався вимог ч. 3 ст. 65 ГПК України.

Крім того, господарський суд першої інстанції не врахував, що з’ясування факту заборгованості та, при наявності такої, визначення її суми потребує спеціальних знань, і не вирішив питання щодо призначення по справі бухгалтерської експертизи, чим порушив вимоги ч. 5 ст. 65 ГПК України.

Також, господарським судом першої інстанції не досліджені подані позивачем в якості доказів копії платіжних доручень. На вказаних копіях відсутні підписи директора та відтиски печатки відповідача. Розрахунки між сторонами проводилися за електронною системою ”Клієнт-Банк”, яка не передбачає наявності навіть оригіналів платіжних доручень. Таким чином, суд, при ухваленні рішення по справі, прийняв до уваги в якості доказів неіснуючі документи, що є неналежними та недопустимими. Цими діями суд порушив положення ст. 34 ГПК України.

В судовому засіданні судом не прийнято жодних дій щодо встановлення ступеню виконання зобов’язання відповідачем; майнового стану сторін, які беруть участь у зобов’язанні не лише майнових, але й інших інтересів сторін, що заслуговують на увагу. Господарським судом м. Києва не дотримано положень ст. 233 ГК України.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення з підстав зазначених у рішенні господарського суду першої інстанції.

Крім того, відповідач зазначає, що господарським судом першої інстанції було враховано умови договору, відповідно до якого оплата здійснюється протягом 10 банківських, а не календарних днів і обґрунтовано зменшено суму пені.

В судовому засіданні 23.09.2008 р. представник відповідача подав клопотання про зупинення провадження у справі у зв’язку з тим, що позивачем подана до Київського апеляційного господарського суду апеляційна скарга на рішення Господарського суду м. Києва від 04.09.2008 р. у справі № 32/1 за позовом Генеральної прокуратури України до ЗАТ ТФПНК ”Укртатнафта”, яким державну реєстрацію ЗАТ ТФПНК ”Укртатнафта” скасовано.

Представник позивача заперечував проти задоволення клопотання представника відповідача.

Апеляційний господарський суд, розглянувши клопотання представника відповідача, дійшов висновку про відмову в його задоволенні, оскільки в обґрунтування поданого клопотання представник відповідача не надав доказів прийняття Київським апеляційним господарським судом до розгляду апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 04.09.2008 р. у справі № 32/1, а відповідно до ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов’язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Згідно із ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв’язаний з доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Позивач подав до господарського суду першої інстанції позов про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 241 644 440,88 грн., що складається з 235 069 251,04 грн. основного боргу та 6 575 189,84 грн. пені.

Рішенням господарського суду першої інстанції позов задоволено частково.

Дослідивши всі матеріали справи, з’ясувавши всі обставини, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування вказаного рішення господарського суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 27.09.2007 р. між сторонами у справі було укладено договір № 2213/2/2118 поставки нафтопродуктів (далі договір № 2213/2/2118), за умовами якого позивач, як постачальник, зобов’язався поставити відповідачу, як покупцю, нафтопродукти, а відповідач зобов’язався їх прийняти і оплатити в асортименті та кількості згідно із таблицею 1 (п. 1.1. договору № 2213/2/2118).

Згідно із таблицею 1, що зазначена в договорі, позивач зобов’язався поставити відповідачу: бензин автомобільний А-76 ДСТУ 4063-2001 в кількості 10 700 тонн; бензин автомобільний А-92 ДСТУ 4063-2001 в кількості 14 200 тонн; бензин автомобільний А-95 ДСТУ 4063-2001 в кількості 18 000 тонн; пальне дизельне Л-0,20-62 ДСТУ 3868-99 в кількості 40 500 тонн.

Відповідно до п. 3.1 договору № 2213/2/2118 базис поставки – ЕХW (франко-резервуар АТ ”Укртатнафта”, м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3), згідно з правилами Інкотермс-2000.

Передача товару здійснюється на підставі актів приймання-передачі нафтопродуктів, підписаних уповноваженими представниками сторін (п. 3.2. договору № 2213/2/2118).

Строк передачі – вересень 2007 року - жовтень 2007 року (п. 3.3. договору № 2213/2/2118).

Як свідчать складені та підписані сторонами акти приймання-передачі нафтопродуктів: № 1/09 від 29.09.2007 р. на суму 2 280 656,19 грн. (а. с. 11); № 2/09 від 30.09.2007 р. на суму 969 319,32 грн. (а. с. 12); № 1/10 від 01.10.2007 р. на суму 69 762 392,57 грн. (а. с. 13); № 2/10 від 02.10.2007 р. на суму 41 703 888,98 грн. (а. с. 19); № 3/10 від 03.10.2007 р. на суму 24 318 814,67 грн. (а. с. 23); № 4/10 від 04.10.2007 р. на суму 24 164 851,47 грн. (а. с. 26); № 5/10 від 05.10.2007 р. на суму 27 337 614,37 грн. (а. с. 29); № 6/10 від 06.10.2007 р. на суму 22 233 426,68 грн. (а. с. 32); № 7/10 від 07.10.2007 р. на суму 19 899 813,87 грн. (а. с. 35); № 8/10 від 08.10.2007 р. на суму 10 792 941,03 грн. (а. с. 38); № 9/10 від 09.10.2007 р. на суму 17 205 368,92 грн. (а. с. 40); № 10/10 від 10.10.2007 р. на суму 22 668 917,47 грн. (а. с. 43); № 11/10 від 11.10.2007 р. на суму 34 497 708,57 грн. (а. с. 46); № 12/10 від 12.10.2007 р. на суму 21 412 837,83 грн. (а. с. 50); № 13/10 від 13.10.2007 р. на суму 18 541 011,90 грн. (а. с. 53); № 14/10 від 14.10.2007 р. на суму 9 277 999,28 грн. (а. с. 56); № 15/10 від 16.10.2007 р. на суму 1 773 358,50 грн. (а. с. 58); № 16/10 від 17.10.2007 р. на суму 434 404,03 грн. (а. с. 59), позивач, на виконання умов договору № 2213/2/2118, поставив відповідачу нафтопродукти на загальну суму 369 275 325,65 грн., проти чого відповідач не заперечував.

Відповідно до п. 4.5. договору № 2213/2/2118 строк оплати – протягом 10-ти банківських днів з моменту передачі товару.

Оплата поставленого товару здійснюється відповідачем на підставі рахунку позивача шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача (п. 4.6. договору № 2213/2/2118).

Наявні в матеріалах справи платіжні доручення: № 2428 від 12.10.2007 р. на суму 3 249 975,51 грн. (а. с. 60); № 2444 від 15.10.2007 р. на суму 69 762 392,57 грн. (а. с. 61); № 2462 від 16.10.2007 р. на суму 41 703 888,98 грн. (а. с. 62); № 2471 від 17.10.2007 р. на суму 24 318 814,67 грн. (а. с. 63); № 2483 від 18.10.2007 р. на суму 24 164 851,47 грн. (а. с. 64); № 2587 від 31.10.2007 р. на суму 18 380 880,00 грн. (а. с. 65), та витяги з особового рахунку позивача № 2596 від 02.11.2007 р. на суму 5 043 835,06 грн. (а. с. 66); № 2604 від 05.11.2007 р. на суму 20 432 300,00 грн. (а. с. 67); № 2610 від 06.11.2007 р. на суму 20 432 300,00 грн. (а. с. 68) свідчать про те, що відповідач за отримані нафтопродукти перерахував на рахунок позивача лише грошові кошти в загальному розмірі 227 489 238,26 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за отримані за договором № 2213/2/2118 нафтопродукти складає 141 786 087,39 грн. (369 275 325,65 грн. –227 489 238,26 грн.).

Документи, які б свідчили про cплату відповідачем позивачу грошових коштів в розмірі 141 786 087,39 грн. в матеріалах справи відсутні, не надав їх відповідач і в ході розгляду апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів справи, 11.10.2007 р. між сторонами у справі було укладено договір № 2315/2/2118 поставки нафтопродуктів (далі договір № 2315/2/2118), за умовами якого позивач, як постачальник, зобов’язався поставити відповідачу, як покупцю, нафтопродукти, а відповідач зобов’язався їх прийняти і оплатити в асортименті та кількості згідно із таблицею 1 (п. 1.1. договору № 2315/2/2118).

Згідно із таблицею 1, що зазначена в договорі, позивач зобов’язався поставити відповідачу: бензин автомобільний А-76 ДСТУ 4063-2001 в кількості 10 700 тонн; бензин автомобільний А-92 ДСТУ 4063-2001 в кількості 14 200 тонн; бензин автомобільний А-95 ДСТУ 4063-2001 в кількості 17 600 тонн; пальне дизельне Л-0,20-62 ДСТУ 3868-99 в кількості 40 000 тонн.

Відповідно до п. 3.1 договору № 2315/2/2118 базис поставки – ЕХW (франко-резервуар АТ ”Укртатнафта”, м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3), згідно з правилами Інкотермс-2000.

Передача товару здійснюється на підставі актів приймання-передачі нафтопродуктів, підписаних уповноваженими представниками сторін (п. 3.2. договору № 2315/2/2118).

Строк передачі – жовтень 2007 року – листопад 2007 року (п. 3.3. договору № 2315/2/2118).

Як свідчать складені та підписані сторонами акти приймання-передачі нафтопродуктів: № 1/10 від 12.10.2007 р. на суму 5 987 598,02 грн. (а. с. 72); № 2/10 від 13.10.2007 р. на суму 10 625 825,04 грн. (а. с. 74); № 3/10 від 14.10.2007 р. на суму 24 452 868,49 грн. (а. с. 76); № 4/10 від 15.10.2007 р. на суму 11 695 650,65 грн. (а. с. 79); № 5/10 від 16.10.2007 р. на суму 24 783 981,49 грн. (а. с. 81); № 6/10 від 17.10.2007 р. на суму 5 623 095,38 грн. (а. с. 84); № 7/10 від 18.10.2007 р. на суму 1 489 237,53 грн. (а. с. 86); № 8/10 від 19.10.2007 р. на суму 5 541 069,71 грн. (а. с. 87); № 9/10 від 20.10.2007 р. на суму 3 083 837,34 грн. (а. с. 89) позивач, на виконання умов договору № 2315/2/2118, поставив відповідачу нафтопродукти на загальну суму 93 283 163,65 грн., проти чого відповідач не заперечував.

Відповідно до п. 4.5. договору № 2315/2/2118 строк оплати – протягом 10-ти банківських днів з моменту передачі товару.

Оплата поставленого товару здійснюється відповідачем на підставі рахунку позивача шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача (п. 4.6. договору № 2315/2/2118).

Документи, які б свідчили про cплату відповідачем позивачу грошових коштів в розмірі 93 283 163,65 грн. в матеріалах справи відсутні, не надав їх відповідач і в ході розгляду апеляційної скарги

Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за отримані нафтопродукти становить 235 069 251,04 грн. (141 786 087,39 грн. (заборгованість за договором № 2213/2/2118) + 93 283 163,65 грн. (заборгованість за договором № 2315/2/2118)).

Згідно із ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 265 ГК України передбачений обов’язок постачальника передати товар покупцю в обумовлені строки та обов’язок покупця прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно із ст. 530 ЦК України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач свого обов’язку щодо оплати поставлених позивачем нафтопродуктів не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 235 069 251,04 грн. за договорами № 2213/2/2118 та № 2315/2/2118, доказів про погашення заборгованості відповідач не надав, то господарський суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 235 069 251,04 грн.

За несвоєчасну оплату послуг позивача по поставці нафтопродуктів позивач відповідно до п. 6.2. договору № 2213/2/2118 та п. 6.2. договору № 2315/2/2118 нарахував до сплати відповідачу пеню в розмірі відповідно 4 039 932,35 грн. за період з 28.10.2007 р. по 31.12.2007 р. та 2 235 257,49 грн. за період з 31.10.2007 р. по 31.12.2007 р.

Згідно із п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 6.2. договору № 2213/2/2118 та договору № 2315/2/2118 у випадку порушення умов оплати, обумовлених п. 4.5. даного договору, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості неоплаченого товару за кожний день прострочки платежу.

Відповідно до п. п. 4.5. договорів № 2213/2/2118 та № 2315/2/2118 строк оплати – протягом 10-ти банківських днів з моменту передачі товару.

Як вбачається із розрахунків позивача, наведених у позовній заяві, останній нараховуючи відповідачу пеню за договорами № 2213/2/2118 та № 2315/2/2118 не врахував того, що п. п. 4.5. вказаних договорів сторонами передбачено строк оплати відповідачем за отримані від позивача нафтопродукти протягом 10-ти банківських днів з моменту передачі товару, а розрахунки позивача свідчать, що останній, нараховуючи відповідачу до сплати пеню, відраховував з моменту передачі товару 10 календарних днів, а не 10 банківських днів, з чим погодився і відповідач у відзиві на апеляційну скаргу.

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції з відповідача на корить позивача підлягає стягненню пеня за договором № 2213/2/2118 в розмірі 3 853 473,93 грн., за договором № 2315/2/2118 в розмірі 2 412 583,74 грн.

Загальна сума пені за договорами № 2213/2/2118 та № 2315/2/2118 становить 6 266 057,67 грн. (3 853 473,93 грн. + 2 412 583,74 грн.), яку господарський суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано стягнув з відповідача.

Твердження відповідача про те, що при призначенні справи до розгляду судом першої інстанції не враховано великий обсяг документів, які подані та повинні бути досліджені в якості доказів, суму, заявлену позивачем до відшкодування, категорію і складність справи, та призначено справу до розгляду суддею одноособово, чим не дотримано вимоги ч. 1 ст. 46 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідач, вважаючи, що дану справу потрібно було розглядати колегіально у складі трьох суддів не позбавлений був права відповідно до ст. 22 ГПК України подати відповідне клопотання про колегіальний розгляд даної справи.

Відносно тверджень відповідача про те, що акти приймання-передачі нафтопродуктів доводять лише факт поставки продукції, який не заперечує й відповідач, та не є доказами того, що поставлений товар не оплачений відповідачем, апеляційний господарський суд зазначає, що відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з цього саме відповідач повинен був довести, що він сплатив за отримані від позивача нафтопродукти більшу суму, ніж стверджував позивач, чого відповідач не зробив.

Посилання відповідача на те, що господарським судом першої інстанції не досліджені подані позивачем в якості доказів копії платіжних доручень, чим порушено положення ст. 34 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначає сам відповідач, розрахунки між сторонами проводилися за електронною системою ”Клієнт-Банк”, яка не передбачає підпису директора та відтиску печатки відповідача. Крім того, як вбачається із наданих позивачем платіжних доручень на них міститься відтиск банку позивача.

Твердження відповідача про те, що господарський суд першої інстанції не з’ясував факту заборгованості та, при наявності такої, визначення її суми потребує спеціальних знань, і не вирішив питання про призначення по справі бухгалтерської експертизи, чим порушив вимоги ч. 5 ст. 65 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає необґрунтованими, оскільки відсутні підстави для призначення такої експертизи.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно було прийняте у повній відповідності з матеріалам справи, з дотриманням вимог процесуального та матеріального права.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від21.04.2008р. у справі №6/141 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Справу № 6/141 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Ропій Л.М.

Судді                                                                                          Буравльов С.І.

Попікова О.В.