ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"30" жовтня 2008 р.

Справа № 21/4765

За позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" м. Київ

до Відкритого акціонерного товариства з постачання та газифікації "Хмельницькгаз" м. Хмельницький

про стягнення 4196734,49 грн.

Суддя Огороднік К.М.

Представники сторін:

позивача: Левченко О.Є. - за довіреністю № 103/10 від 15.07.2008 року.

відповідача: Павлова Н.Г. - за довіреністю № 1873 від 01.10.2007 року.

Суть спору: Позивач звернувся до суду із позовом в якому просив стягнути з відповідача на користь ДК „Газ України” 3% річних за несвоєчасні розрахунки у розмірі 677450,41 грн., суму на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у розмірі 3519284,08 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що 13.12.2005 року ДК „Газ України” звернулася до господарського суду Хмельницької області з позовною заявою про стягнення боргу та штрафних санкцій за поставлений природний газ згідно договору № 10/16-25 від 18.01.2000 року. Постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 27.12.2007 року у справі №8/12/5/9/4190 з відповідача стягнуто 7809356,66 грн. основного боргу, 1358,88 грн. державного мита та 94,32 грн. витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. На час подання даної позовної заяви відповідачем було частково сплачено суму основного боргу в розмірі 2294310,73 грн. На день подання позовної заяви рішення є невиконаним, а заборгованість в розмірі 5515045,93 грн. залишається непогашеною. Вказував, що відповідно до вимог п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач стверджував, що сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, становить 3519284,08 грн. Вказував, що розрахунок трьох відсотків річних здійснено за період з 01.09.2005 року по 18.08.2008 року. Таким чином 3% річних від основного боргу складають 677450,41 грн. Вся сума боргу (3% річних + сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів) становить 4196734,49 грн.

Представник позивача в судових засіданнях повністю підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволені. Посилався на наявну судову практику.

Відповідач у відзиві на позов та його повноважні представники в судовому засіданні проти позову заперечили. В обґрунтування заперечень зазначили, що згідно позовної заяви, сума на яку здійснені нарахування, утворилася внаслідок несвоєчасних платежів по договору № 10/16-25 від 18.01.2000 року. Зазначений договір стосується постачання природного газу виключно для потреб населення, відповідно до якого позивач зобов'язався продати відповідачу у 2000 році природний газ, а відповідач - прийняти та оплатити газ на умовах цього договору. Зокрема, в п. 5.1. договору сторони встановили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично спожитий газ здійснюється до 10-го числа, наступного за звітним місяця. Тобто, останній день розрахунку за зазначеним договором та час виникнення заборгованості становить 11.01.2001 року. Згідно позовної заяви позивачем нараховані 3 % річних та сума на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за період з вересня 2005 року по червень 2008 року. На думку відповідача, нарахування 3% річних та інфляційних збитків не можна визнати обґрунтованим, оскільки воно зроблено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме Закону України „Про внесення змін до ст. 214 Цивільного кодексу Української РСР” та ст. 625 ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року. Зокрема вказує, що Цивільним кодексом України встановлені санкції за прострочку виконання грошових зобов’язань, а саме ч. 2 ст. 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При поданні позову до суду про стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних збитків, обрахованих позивачем на суму боргу, яка виникла до 01.01.2004 року, позивач не врахував, що санкції, передбачені названою нормою, можуть бути нараховані лише за порушення зобов’язання, допущеного після 01.01.2004 року, оскільки в силу п. 10 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ЦК України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом. Спеціальне правило зазначеного пункту 10 застосовується переважно перед загальним правилом пункту 4 цих же Положень. Тобто, санкції не можуть бути нараховані на підставі ст.625 ЦК України на заборгованість, яка виникла до 01.01.2004 року. Вважає, що на заборгованість, яка виникла до 01.01.2004 року можуть бути нараховані інфляційні збитки та 3% річних на підставі ст. 214 ЦК УРСР, з врахуванням пункту 2 Прикінцевих положень Закону України „Про внесення зміни до ст. 214 Цивільного кодексу Української РСР”, яким передбачено, що названий Закон України не поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового зобов’язання, пов’язаного з оплатою населенням комунальних послуг. Враховуючи, що поставка газу в 2000 році за спірним договором здійснювалась виключно для потреб населення та приймаючи до уваги п. 10 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідач вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з ВАТ „Хмельницькгаз” 3% річних та суми на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у розмірі 4196734,49 грн. задоволенню не підлягають. Вказує, що зазначені доводи підтверджуються судовою практикою Вищого господарського суду України по справі № 11-03-10/1052.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне:

18.01.2000 року між відповідачем та ДК „Торговий дім „Газ України”, правонаступником якого є позивач у справі, був укладений договір № 10/16-25 на постачання природного газу для потреб населення, відповідно до умов якого позивач зобов’язався передати в 2000 році природний газ для потреб населення, а відповідач зобов’язався прийняти його та оплатити на умовах цього договору з урахуванням відповідного протоколу узгодження розбіжностей. Відповідно до протоколу узгодження розбіжностей до зазначеного договору, пункт 5.1 договору викладено в такій редакції: кошти, які надходять на рахунок покупця, на підставі його платіжних доручень того самого дня перераховуються уповноваженим банком в частині вартості газу на консолідований розподільчий рахунок постачальника. Остаточний розрахунок за спожитий газ здійснюється до 10 числа наступного за звітним місяця. При цьому, договір діє в частині поставки газу до 31.12.2000 року, а в частині проведення розрахунків за газ –до їх повного здійснення. Фактично природний газ позивачем було передано, а відповідачем прийнято.

Відповідачем остаточний розрахунок в установлені договором строки проведений не був. У зв’язку із цим у серпні 2003 року ДК „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” звернулась з позовом до ВАТ по газопостачанню та газифікації „Хмельницькгаз” про стягнення з відповідача 7809356,66 грн. основного боргу за переданий природний газ, 607070,76 грн. річних, 545779,78 грн. пені та 807487,48 грн. інфляційних. ВАТ по газопостачанню та газифікації „Хмельницькгаз” подало зустрічний позов, в якому просило визнати недійсним п. 5.1 договору № 10/16-25 від 18.01.2000 року, укладеного між сторонами у справі.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 07.12.2006 року у справі № 8/12/5/9/4190 в задоволенні первісного позову відмовлено. Провадження у справі за зустрічним позовом припинено на підставі п. 4 ст. 80 ГПК України, у зв’язку з відмовою відповідача від зустрічного позову.

Постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 27.12.2007 року, за тією ж справою, вищезазначене судове рішення скасовано в частині відмови в задоволенні первісного позову про стягнення боргу в сумі 7809356,66 грн. та в цій же частині прийнято нове рішення про задоволення позову. Стягнено з ВАТ по газопостачанню та газифікації „Хмельницькгаз” на користь ДК „Газ України” НАК „Нафтогаз України” 7809356,66 грн. основного боргу. В решті позову відмовлено. В іншій частині рішення господарського суду залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.04.2008 року по справі № 8/12/5/9/4191 постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 27.12.2007 року у справі № 8/12/5/9/4190 залишити без змін.

На час подання даної позовної заяви відповідачем було частково сплачено суму основного боргу в розмірі 2294310,73 грн. На день подання позовної заяви рішення є невиконаним, а заборгованість в розмірі 5515045,93 грн. залишається непогашеною.

У зв'язку із цим позивач відповідно до вимог п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України здійснив нарахування індексу інфляції в сумі 3519284,08 грн., та трьох відсотків річних за період з 01.09.2005 року по 18.08.2008 року в сумі 677450,41 грн., та звернувся до суду із позовом про стягнення 4196734,49 грн. (3% річних + сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів).

Досліджуючи надані докази, оцінюючи їх в сукупності, до уваги приймається наступне.

Предметом даної справи є спір щодо нарахованих позивачем індексу інфляції та 3% річних. При цьому, звертаючись до суду із даним позовом позивач виходив з того, що на відміну від Закону України „Про внесення зміни до статті 214 Цивільного кодексу Української РСР”, статтею 625 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, не визначено будь-яких обмежень щодо нарахування на заборгованість за спожитий газ, яка виникла у зв’язку з неплатоспроможністю населення, інфляційних збитків та 3% річних.

Проте, такі позовні висновки позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних збитків не можна визнати обґрунтованими, оскільки вони зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме Закону України від 08.10.1999 року № 1136-XIV „Про внесення зміни до ст. 214 Цивільного кодексу Української РСР” та ст. 625 ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року.

Так, зокрема, Цивільним кодексом України встановлені санкції за прострочку виконання грошових зобов’язань, а саме ч. 2 ст. 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звертаючись із позовними вимогами про стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних збитків, обрахованих позивачем на суму боргу, яка виникла до 01.01.2004 року, позивач не врахував, що санкції, передбачені названою нормою, можуть бути нараховані лише за порушення зобов’язання, допущеного після 01.01.2004 року, оскільки в силу п. 10 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ЦК України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом. Спеціальне правило зазначеного пункту 10 застосовується переважно перед загальним правилом пункту 4 цих же Положень. Тобто, санкції не можуть бути нараховані на підставі ст. 625 ЦК України на заборгованість, яка виникла до 01.01.2004 року.

На заборгованість, яка виникла до 01.01.2004 року можуть бути нараховані інфляційні збитки та 3% річних на підставі ст. 214 ЦК УРСР, з врахуванням пункту 2 Прикінцевих положень Закону України від 08.10.1999 року № 1136-XIV „Про внесення зміни до ст. 214 Цивільного кодексу Української РСР”, яким передбачено, що названий Закон не поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового зобов’язання, пов’язаного з оплатою населенням комунальних послуг.

За таких обставин, враховуючи, що господарськими судами достеменно встановлено, що 18.01.2000 року між відповідачем та ДК „Торговий дім „Газ України”, правонаступником якого є позивач у справі, був укладений договір № 10/16-25 на постачання природного газу для потреб населення, відповідно до умов якого позивач зобов’язався передати в 2000 році природний газ для потреб населення (тобто, поставка газу за договором здійснювалась виключно для потреб населення) та приймаючи до уваги п. 10 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України сул вважає за необхідне прийняти рішення про відмову в стягненні інфляційних та річних повністю.

При цьому судом враховано, що відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Сплата судових витрат по справі підлягає покладенню на позивача згідно ст. 49 ГПК України у зв’язку із відмовою в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 45, 12, 15, 22, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, СУД

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Суддя                                                                      К.М. Огороднік

Віддрук. 3 прим.:

1 - до справи,

2 - позивачу,

3 - відповідачу.