ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2008 р.

№
5/135-08

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
судді

Добролюбової
Т.В.

суддів

Гоголь
Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши
матеріали  касаційної скарги

Дочірнього
підприємства ТОВ "Горобина" "Агрофірма "Діамант"

на
постанову

Харківського   апеляційного господарського суду  від 07.07.08

у
справі

№5/135-08

за
позовом

Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

до

Дочірнього підприємства ТОВ
"Горобина" "Агрофірма "Діамант"

про

стягнення
151 635,74 грн

В судовому засіданні
взяли участь представники:

від позивача: не з'явилися, належно повідомлені про
час і місце розгляду касаційної скарги;

від відповідача: Мироненко С.М. -за дов. від 10.11.08.

Приватним
підприємцем ОСОБА_1  у лютому 2008
року  заявлений позов, з урахуванням
змін,  про стягнення з Дочірнього
підприємства ТОВ "Горобина" "Агрофірма "Діамант" 143
253, 85 грн - заборгованості за надані послуги з перевезення цукрових буряків,
7 711,00 грн - інфляційних втрат,  670,
89 грн - 3% річних. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи
статей 526, 530 Цивільного кодексу України,
статті 193 Господарського кодексу України.

доповідач:
Добролюбова Т.В

Рішенням
господарського суду Сумської області від 12.05.08, ухваленим суддею Гудим В.Д.,
у задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд першої інстанції вмотивовуючи
рішення дійшов висновку про недотримання сторонами письмової форми договору з
перевезення, що визнав підставою для відмови у позові. Крім того, суд
встановив, що надані позивачем товарно-транспортні накладні, за відсутності іншого
договору, є неналежними доказами, підтверджуючими надання послуг, оскільки вони
не мають обов'язкових реквізитів. Судове рішення обґрунтоване приписами статті
50 Закону України "Про автомобільний транспорт", статей 207, 208, 638
Цивільного кодексу України, статті 180 Господарського кодексу України, пунктом
3.5 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом України, статті 9
Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в
Україні", пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів в
бухгалтерському обліку, пункту 33 статті 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів господарської діяльності", пункту 1.8
Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання послуг з
перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів
робіт, визначених Законом України "Про автомобільний транспорт".

Харківський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Погребняка В.Я.
-головуючого, Афанасьєва В.В., Шевель О.В., постановою від 07.07.08, перевірене
рішення суду першої інстанції скасував. Прийняв нове рішення щодо задоволення
позовних вимог. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про виконання
позивачем зобов'язань з перевезення цукрових буряків та не проведення
відповідачем розрахунків за надані позивачем послуги в повному обсязі. При
цьому, суд дійшов висновку про вчинення відповідачем дій, які свідчать про
схвалення угоди, а саме, фактичне прийняття послуг та часткове проведення
розрахунків. Постанова суду обґрунтована приписами статті 50 Закону України
"Про автомобільний транспорт", статі 181 Господарського кодексу
України, статей 207, 241, 638, 639, 909 Цивільного кодексу України.

Дочірнє
підприємство ТОВ "Горобина" "Агрофірма "Діамант"
звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій
просить постанову у справі скасувати, а рішення у справі просить залишити без
змін. Обґрунтовуючи свої вимоги  скаржник
вказує на порушення судом апеляційної інстанції приписів статей 207, 208, 638,
909 Цивільного кодексу України, статей 180, 181 Господарського кодексу України,
статті 50 Закону України "Про автомобільний транспорт". На думку
скаржника, суд дійшов хибного висновку про наявність між сторонами договору, за
яким сторонами досягнуто згоди за всіма умовами. Крім того, скаржник наголошує
на порушенні апеляційним судом вимог статті 33 Господарського процесуального
кодексу України.

Від
Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 відзиву на
касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий
господарський суд України заслухавши доповідь судді     Добролюбової Т.В. і пояснення представника
відповідача, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги,
перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного
законодавства,  відзначає наступне.

Господарськими
судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи,
що предметом позову є матеріально -правова вимога Приватного підприємця
ОСОБА_1    про стягнення з Дочірнього
підприємства ТОВ "Горобина" "Агрофірма "Діамант" 143
253, 85 грн - заборгованості за надані послуги з перевезення цукрових буряків,
7 711,00 грн - інфляційних втрат,  670,
89 грн - 3% річних. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на виконання
умов усного договору, укладеного у вересні 2007 року,  надав відповідачеві послуги з перевезення
цукрових буряків, загальною вартістю 205 883, 58 грн, в підтвердження цього
надав судові товарно-транспортні та податкові накладні. Відповідач отримання
послуг заперечував, звертав увагу суду на відсутність договору між сторонами.
Тому вважав, що невірно оформлені накладні не можуть бути доказами надання
послуг. Отже, як вбачається з матеріалів справи, предметом дослідження у справі
є питання наявності і виконання сторонами зобов'язань за угодою, яка за своєю
правовою природою є договором з перевезення вантажу. Суд апеляційної інстанції
задовольняючи позовні вимоги дійшов висновку про наявність між сторонами усної
домовленості з надання  відповідачеві
послуг перевезення цукрового буряку та виконання позивачем упродовж вересня
-жовтня 2007 року своїх зобов'язань.
Проте, колегія суддів визнає такий висновок передчасним.  Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин регулюються, з урахуванням особливостей,
Господарським та  Цивільним кодексами
України. Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України
господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, також з угод, не передбачених законом, але таких,
які йому не суперечать. Статтею 638 Цивільного кодексу України унормовано, що
договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частинами 1,2 статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір
може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі,
він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом
ця форма для даного виду договорів не вимагалася. За приписами частини 1 статті
181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до
виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та
порядку укладення даного виду договорів. Статтею 50 Закону України
"Про  автомобільний транспорт"
унормовано, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом
укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем
у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Відповідно до статті 909
Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона
(перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право
на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за
перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається
у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується
складанням транспортної накладної (коносамента або іншого документа,
встановленого транспортними кодексами (статутами).  Аналогічні положення щодо договору
перевезення вантажу містить і стаття 307 Господарського кодексу України.
Наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363 затверджено
Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі -
Правила), якими визначено права, обов'язки і відповідальність власників
автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і
вантажоодержувачів - Замовників. Розділом 11 даних Правил визначено правила
оформлення документів на перевезення, зокрема, основними документами на
перевезення вантажів є товарно -транспортні накладні та дорожні листи
вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без
якого перевезення вантажів не допускається. Також, цими Правилами встановлено,
яким чином, в скількох екземплярах оформлюються товарно-транспортні накладні,
ким вони підписуються. Як вбачається з матеріалів справи, суд апеляційної
інстанції встановлюючи факт перевезення позивачем цукрового буряку на спірну
суму, немотивовано обмежився посиланням на наявність в матеріалах справи
товарно-транспортних накладних, при цьому, не дослідив, яка товарно
-транспортна накладна та на яку суму, підтверджують такий факт, чи відповідають
вони за формою та змістом вимогам законодавства.   Залишилися поза увагою суду апеляційної
інстанції і питання наявності належним чином оформлених дорожніх листів. За
правилами частини 3 статті 84 Господарського процесуального кодексу України у
мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені господарським
судом; причини виникнення спору; докази, на підставі яких прийнято рішення;
зміст письмової угоди сторін, якщо її досягнуто; доводи, за якими господарський
суд відхилив клопотання і докази сторін, їх пропозиції щодо умов договору або
угоди сторін; законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи
рішення; обґрунтування відстрочки або розстрочки виконання рішення. При цьому,
у відповідності зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу
України  наявні  докази підлягають оцінці у їх сукупності, і
жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.
Аналогічні норми містить і стаття 105 Господарського процесуального кодексу
України стосовно вимог до постанови апеляційної інстанції. Постанова суду
апеляційної інстанції цим вимогам не відповідає. Водночас, не може бути
залишене без змін і рішення у справі. Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивачем не надано в
підтвердження своїх вимог договору про перевезення, укладеного в письмовій
формі. Такий висновок колегія суддів визнає також передчасним, оскільки судом
не враховано, що за загальним правилом частини першої статті 218 Цивільного
кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка
встановлена законом, не має наслідком його недійсність. В разі недодержання
сторонами письмової форми правочину, для з'ясування факту його вчинення та
змісту слід застосовувати за аналогією частину другу статті 205 Цивільного
кодексу України України. Поведінка сторін, що засвідчує їх волю до настання
відповідних правових наслідків, може доводитись письмовими та іншими доказами,
крім свідчень свідків. Проте, судом першої інстанції не надано оцінку всім
наданим позивачем письмовим документам, недосліджений довід позивача про
здійснення відповідачем часткової оплати за надані ним послуги. Відповідно до
статті 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю
встановленими судом. Рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які
були предметом дослідження і оцінки судом. Господарський суд повинен у
мотивувальній частині рішення навести всі доведені фактичні обставини справи.
Викладене свідчить про не з'ясування судом всіх обставин та не дослідження всіх
доказів, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Таким
чином, доводи викладені в касаційній скарзі про порушення судами вимог чинного
законодавства, підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до роз'яснень
Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976
№ 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини
справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі рішення у
справі підлягають скасуванню, а справа -направленню на новий розгляд до
господарського суду Сумської області. При новому розгляді справи судові
необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених
обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Враховуючи викладене та керуючись статтями
1115, 1117, 1119, 11110,
11111, 11112 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову
Харківського апеляційного господарського суду від 07.07.08 у справі №5/135-08 і
рішення Господарського суду Сумської області від 12.05.08 скасувати.

Матеріали
справи скерувати для нового розгляду до Господарського суду Сумської області.

Касаційну
скаргу Дочірнього підприємства ТОВ "Горобина "Агрофірма "Діамант"
задовольнити частково.

Головуючий     суддя
Т. Добролюбова

С у д д і
Т.Гоголь

В.Швець