ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2008 р.

№ 3/040-07/10 (3/569)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г.,

Михайлюка М.В.,

Разводової С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Спеціалізоване управління 630” на постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 07 грудня 2007 року у справі № 3/040-07/10 Господарського суду Київської області за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями “Дока Україна Т.О.В.”, м. Київ, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване управління 630", Київська область, про стягнення 100 360,80 грн.,

за участю представників сторін:

позивача –Воронцова О.В. (дов. від 10.12.2007р.);

відповідача –Ляховенко Д.В. (дов. № 01-03/08 від 03.01.2008р.),

в с т а н о в и в:

У січні 2007 року позивач –ТОВ з іноземними інвестиціями "Дока Україна Т.О.В." –пред'явив у господарському суді позов до відповідача –ТОВ "Спеціалізоване управління 630" про стягненя 100 360,80 грн.

Вказував, що 14.03.2005р. між ним та відповідачем було укладено договір оренди майна № 5.42, відповідно до умов якого він зобов'язався передати орендарю (відповідачу) у тимчасове користування та за плату опалубку (далі –майно), згідно Додатку № 1 (Специфікація елементів опалубки), який є невід’ємною частиною договору, а орендар (відповідач) –прийняти майно та здійснювати орендну плату передбачену п. 3.1 договору.

Посилаючись на несплату відповідачем орендної плати, позивач просив стягнути з відповідача 76 673,66 грн. основного боргу, 5 093 грн. інфляційних, 15 903,18 грн. річних та 2 690,96 грн. пені, а всього –100 360,80 грн.

Заявою від 10.05.2007р. позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача 76 673,66 грн. основного боргу, 6 239,20 грн. інфляційних, 14 471,34 грн. річних та 2 690,96 грн. пені, а всього –100 075,16 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 29 жовтня 2007 року (суддя Тищенко О.В.) позов задоволено.

Постановлено стягнути з ТОВ “Спеціалізоване управління № 630” на користь ТОВ з іноземними інвестиціями “Дока Україна Т.О.В.” 76 673,66 грн. основного боргу, 6 239,20 грн. інфляційних, 14 471,34 грн. річних , 2 690,96 грн. пені, 1 000,75 грн. державного мита та 117,66 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення мотивоване посиланнями на невиконання відповідачем умов договору в частині оплати, що є підставою для покладення на нього обов’язку по сплаті заборгованості, інфляційних, річних та пені.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 07 грудня 2007 року (колегія суддів у складі: Мазур Л.М. –головуючий, Андрейцевої Г.М., Жук Г.А.) рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ "Спеціалізоване управління № 630", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та постановити нове рішення про відмову в позові.

Розглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів знаходить за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, з таких підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам в частині стягнення боргу, інфляційних та річних - відповідають.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 14.03.2005р. між сторонами у справі укладено договір оренди майна № 5.42, відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати відповідачу у тимчасове користування та за плату опалубку (далі –майно), згідно Додатку № 1 (Специфікація елементів опалубки), який є невід’ємною частиною договору, а відповідач –прийняти майно та здійснювати орендну плату передбачену п. 3.1 договору.

Згідно п. 2.1 договору термін дії орендних правовідносин встановлюється з моменту фактичної передачі майна або його частини орендарю і діє до 31.08.2005р.

Пунктом 4.2 договору сторони погодили, що документом, який засвідчує факт та обсяг передачі майна орендарю є відповідна накладна, що підписується представниками обох сторін, та вручається орендодавцем орендарю в момент фактичного відвантаження майна у повному обсязі або в окремій його частині.

Судами встановлено, що позивач передав, а відповідач прийняв майно, що підтверджується накладними на переміщення: № ДК-0000409 від 15.03.2005р., № ДК-0000410 від 15.03.2005р. та № ДК-0000411 від 16.03.2005р.

Відповідно до п. 3.1 договору плата за тимчасове користуваня майном згідно Додатку № 1 (орендна плата) розраховується за фактичний термін користування і складає 4,2 % на місяць від загальої вартості майна, що передається у тимчасове користування орендарю, та становить 11 321,37 грн., у тому числі ПДВ –1 886,89 грн.

Згідно ст. 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань.

В силу ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 188 ГК України та ст. 525 ЦК України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Статтею 782 ЦК України передбачено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач з 15.03.2005р. (моменту фактичної передачі майна) і до розгляду спору в суді не сплачував орендну плату, тому позивач мав передбачене ст. 782 ЦК України право на відмову від договору оренди майна № 5.42 від 14.03.2005.

Згідно ст. 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 76 673,66 грн. основного боргу, 6 239,20 грн. інфляційних та 14 471,34 грн. річних, суди попередніх інстанцій правильно встановили та виходили з того, що оскільки відповідач не сплачував орендну плату протягом дії договору, то є правові підстави для покладення на нього обов’язку по сплаті заборгованості, інфляційних та річних.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Пунктом 8.2 договору сторони передбачили, що у разі прострочки перерахування суми щомісячної орендної плати, орендодавець має право нарахувати та стягнути з орендаря пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період такого порушення за кожен день прострочення.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення пені, суди попередніх інстанцій, в порушення ст. 43 ГПК України, щодо всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, не надали належної правової оцінки доводам відповідача про те, що 08 червня 2007 року Господарським судом міста Києва порушено провадження у справі № 24/371-б про банкрутство ТОВ "Спеціалізоване управління № 630" введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та введена процедура розпорядженням майном боржника.

Згідно ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Оскільки суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули та не дали належної правової оцінки тій обставині, що під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів пеня не нараховується, а передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова у справі в частині позовної вимоги про стягнення пені, підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи в означеній частині, господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Спеціалізоване управління 630” задовольнити частково.

2. Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 07 грудня 2007 року та рішення Господарського суду Київської області від 29 жовтня 2007 року у справі № 3/040-07/10 в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями “Дока Україна Т.О.В.” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Спеціалізоване управління 630” про стягнення пені в сумі 2 690,96 грн. скасувати.

3. Справу № 3/040-07/10 в означеній частині направити на новий розгляд до Господарського суду Київської області в іншому складі.

4. В решті постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 07 грудня 2007 року у справі № 3/040-07/10 залишити без змін.

Судді:                     Н.Г. Дунаєвська

М.В. Михайлюк

С.С. Разводова