ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2008 р.

Справа № 46/495-А

За позовом

Будівельного управління Державного управління справами

До

Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва

Про

визнання нечинними податкових повідомлень-рішень

Суддя Шабунін С.В.

Секретар судового засідання Поворознюк Д.В.

Представники:

від позивача

не прибув

від відповідача

Гега В.В. —представник за довіреністю від 05.07.2007 р. № 98

06.02.2008 р. у судовому засіданні відповідно до п. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Будівельне управління Державного управління справами звернулося до Господарського суду міста Києва з адміністративним позовом про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва від 30.06.2006 р. № /0 про сплату 27 863,00 грн. податку на додану вартість та 13 931,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій, № /0 про сплату 118 304,16 грн. штрафних (фінансових) санкцій з податку на додану вартість, № /0, № /0 та № /0 про сплату 1 692,43 грн., 191,72 грн. та 19 106,54 грн. про сплату штрафних (фінансових) санкцій з податку на землю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2006 р. відкрито провадження у адміністративній справі № 46/495-А відповідно до правил Кодексу адміністративного судочинства України.

22.03.2007 р. провадження у справі № 46/495-А на підставі п. 2 ч. 1 ст. 156 Кодексу адміністративного судочинства України було зупинено у зв’язку з призначенням судової експертизи.

У листопаді 2007 року на адресу суду надійшли матеріали справи № 46/495-А з висновком експерта, у зв’язку з чим розгляд справи було поновлено та призначено судове засідання на 17.12.2007 р.

17.12.2007 р. за клопотанням позивача, підтриманим представником відповідача, розгляд справи було відкладено на 28.01.2008 р.

28.01.2008 р. в судовому засіданні оголошувалася перерва до 06.02.2008 р. для виготовлення судового рішення.

Під час розгляду спору по суті представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Як вбачається з позовної заяви та усних пояснень представника, позивач вважає незаконними, прийнятими з порушеннями норм матеріального та процесуального права і такими, що підлягають визнанню нечинними оскаржувані ним податкові повідомлення рішення, а висновки податкового органу, що передували винесенню спірних рішень —невмотивованими і гіпотетичними.

В обґрунтування своїх посилань позивач вказує, що не допускав порушення п.п. 7.4.1 та 7.4.3 п.п 7.4 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР зі змінами та доповненнями, оскільки проведені ним операції з отримання автомобілів в оренду не є об’єктом оподаткування в розумінні ст. 3 вказаного Закону, і сплативши в сумі орендної плати податок на додану вартість, правомірно відніс його до складу податкового кредиту у відповідні звітні періоди.

Також, на думку позивача ним не порушувався граничний строк сплати узгодженого податкового зобов’язання з податку на додану вартість, оскільки сума такої податкової заборгованості за відповідні періоди погашена не була.

Крім того, позивач вважає, що застосовуючи до нього штрафні санкції за порушення граничних термінів сплати узгодженого податкового зобов’язання з податку на землю, податковий орган сам допустив порушення податкового законодавства, оскільки не перевірив правильність обчислення вказаного податку. Мотивуючи свою позицію, позивач зазначає, що подавав розрахунок земельного податку виходячи з розміру усієї земельної ділянки, що знаходиться в його користуванні, але сплачував земельний податок частково, адже за період, що перевірявся, частиною спірної земельної ділянки користувався орендар нерухомого майна, що розміщено на такій земельній ділянці.

Представник відповідача, в ході судового розгляду справи, позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях, що збігаються з висновками акту перевірки, копія якого залучено до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши висновок експерта, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд —

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Солом’янському районі м. Києва було проведено виїзну планову перевірку Автомобільного господарства Будівельного управління Державного управління справами з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2003 р. по 01.04.2006 р.

За наслідками перевірки було складено відповідний акт № 2658-2843/23-01/26251578 від 19.06.2006 р., в якому відповідач дійшов висновку про порушення позивачем, зокрема:

-          п.п. 7.4.1 та п.п 7.4.3 п. 7.7 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР зі змінами та доповненнями, в результаті чого встановлено завищення податкового кредиту з податку на додану вартість на суму 27 863,00 грн., а саме:

·          липень 2004 року –3 707,00 грн.;

·          серпень 2004 року –1 019,00 грн.;

·          вересень 2004 року –4 574,00 грн.;

·          жовтень 2004 року –5 016,00 грн.;

·          листопад 2004 року –4 928,00 грн.;

·          грудень 2004 року –1 500,00 грн.;

·          січень 2005 року –1 704,00 грн.;

·          лютий 2005 року –2 079,00 грн.;

·          березень 2005 року –3 336,00 грн.

-          п.п 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань перед бюджетами та державними цільовими фондами” від 21.12.2000 р. № 2181-ІІІ зі змінами та доповненнями в частині несвоєчасної сплати податку на додану вартість за жовтень-грудень 2004 року, січень-червень 2005 року в сумі 236 608,31 грн.;

-          ст. 14 Закону України “Про внесення змін і доповнень до Закону України “Про плату за землю” від 19.09.1996 р. № 378/96-ВР зі змінами та доповненнями

На підставі вказаного акту перевірки 30.06.2006 р. відповідачем були винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

-          № /0 про донарахуванням 41 794,50 грн. податку на додану вартість (27 863,00 грн. основний платіж та 13 931,50 грн. фінансові (штрафні санкції) за порушення п.п. 7.4.1 та п.п 7.4.3 п. 7.7 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”;

-          № /0 про застосування 50 %-го штрафу з податку на додану вартість у розмірі 118 304,16 грн. за порушення п.п 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань перед бюджетами та державними цільовими фондами”;

-          № /0 про застосування 20 %-го штрафу у розмірі 1 692,43 грн., № /0 про застосування 10 %-го штрафу у розмірі 191,72 грн., № /0 про застосування 50 %-го штрафу у розмірі 20 106,54 грн. за порушення ст. 14 Закону України “Про плату за землю” від 03.07.1992 р. № 2535-ХІІ.

Як слідує з матеріалів справи, перевірене відповідачем Автомобільне господарство Будівельного управління Державного управління справами є відособленим структурним підрозділом позивача, що створене відповідно до наказу Будівельного управління Державного управління справами від 25.07.2001 р. № 30 (копія положення в матеріалах справи). Тому, не погоджуючись з нарахованими Державною податковою інспекцією у Солом’янському районі м. Києва податковими зобов’язаннями та застосованими штрафними санкціями, до суду з вказаним позовом звернувся саме позивач.

В ході розгляду спору судом встановлено, що 29.04.2004 р. між Автомобільним господарством Будівельного управління Державного управління справами в якості орендаря та суб’єктом підприємницької діяльності Іщенко Вікторією Володимирівною в якості орендодавця були укладені договори оренди автомобільного транспорту № 2/29/04, № 3/29/04, а також договір № 4/05/05 від 05.05.2004 р., за умовами яких орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове плитне володіння легкові автомобілі марок Mercedes-Benz ML 320, Renault Twingo та Ford Transit.

У відповідності з ст. 3 зазначених договорів автомобілі, що орендуються, передаються орендареві протягом трьох днів з моменту підписання договору, а їх передача здійснюється за актом передачі.

Оренда плата за користування автомобілями сплачується щомісячно єдиним платежем в безготівковому порядку не пізніше десятого числа кожного місяця, наступного за розрахунковим згідно з наданим орендодавцем рахунком на його розрахунковий рахунок (п. 51, 5.2 договорів від 29.04.2004 р.).

27.08.2004 р. та 01.10.2004 р. Автомобільним господарством Будівельного управління Державного управління справами в якості орендаря та Товариством з обмеженою відповідальністю “Спільне українсько-німецьке підприємство “Ріф” в якості орендодавця укладено договори оренди автомобільного транспорту № 35/2/08 та 37/11, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне володіння легковий автомобіль ЗАЗ Deawoo Nubira та Mazda Xedox 6.

У ст. 3 договорів № 35/2/08 та 37/11 сторони дійшли до згоди, що орендовані автомобілі передаються орендареві протягом трьох днів з моменту підписання договору, а їх передача здійснюється за актом передачі.

Згідно з п. 4.1 вказаних договорів термін оренди автомобілів складає один рік, а орендна плата сплачується щомісячно єдиним платежем в безготівковому порядку не пізніше десятого числа кожного місяця, наступного за розрахунковим згідно з наданим орендодавцем рахунком на його розрахунковий рахунок (п. 5.1 та 5.2).

Крім того, Автомобільним господарством Будівельного управління Державного управління справами також укладалися договори оренди автомобілів з Приватним підприємством “Кардинал-2005” від 01.12.2004 р. №№ 01/12, 03/12, 04/12, 05/12, 06/12, 07/12, 08/12.

Відповідно до абз. 3 п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” від 28.12.1994 р. № 334/97-ВР зі змінами та доповненнями не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

На думку відповідача, Автомобільним господарством Будівельного управління Державного управління справами під час проведення перевірки не підтверджено первинними документами правомірність віднесення до складу валових витрат у відповідних звітних періодах 2004 та 2005 років витрати, понесені його структурним підрозділом за вищевказаними договорами. За твердженнями відповідача, підтвердженням факту надання автомобілів в оренду Автомобільному господарству мають бути товарно-транспортні накладні (типова форма № 1-ТН), подорожній лист вантажного автомобіля (типова форма № 1 (міжнародна), подорожній лист вантажного автомобіля (типова форма № 2 (для території України), що відповідає Інструкції про порядок виготовлення, зберігання, застосування єдиної первинної транспортної документації для перевезення вантажів автомобільним транспортом та обліку транспортних робіт, затвердженої наказом Міністерства статистики України та Міністерства транспорту України від 07.08.1996 р. № 228/253, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 28.08.1996 р. № 483/1508. Крім того, відповідач вважає, що підтвердити факт орендного використання автомобілів може відповідний акт приймання-передачі та свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) в органах Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України.

Суд відхиляє посилання відповідача на обов’язковість наявності у Автомобільного господарства товарно-транспортних накладних (типова форма № 1-ТН), подорожніх листів вантажного автомобіля (типова форма № 1 та № 2 для підтвердження правомірності віднесення відповідних витрат до складу валових, адже згідно з до абз. 3 п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” такі витрати мають підтверджуватися документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, тоді як вищезазначена Інструкція не встановлює правил ведення податкового обліку.

Разом з тим, висновки податкового органу про відсутність документального підтвердження правомірності формування Автомобільним господарством валових витрат у 3-4 кварталах 2004 року та 1 кварталі 2005 року слід вважати правомірними, оскільки під час перевірки та в ході судового розгляду даного спору позивачем та його відособленим підрозділом та надано документів, якими стверджується протилежне.

Так, в підтвердження понесення витрат за оренду автомобілів на підставі договорів з суб’єктом підприємницької діяльності Іщенко В.В. № 2/29/04 від 29.04.2004 р., № 3/29/04 від 29.04.2004 р. та № 4/05/05 від 05.05.2004 р. позивачем надано акт приймання виконаних робіт (оренда машин з травня по жовтень 2004 року) на суму 69 400,00 грн. без податку на додану вартість до договору № 19/06 –21/06 від 10.06.2004 р. Тобто, факт надання суб’єктом підприємницької діяльності Іщенко В.В. Автомобільному господарству послуг на суму 69 400,00 грн. за угодами з № 2/29/04 і 3/29/04 від 29.04.2004 р. та № 4/05/05 від 05.05.2004 р. документально не підтверджений.

Нормою абз. 2 п.п. 5.4.10 п.п. 5.4 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” чітко встановлено, що до складу валових витрат платника податку не включаються 50 відсотків витрат на придбання пально-мастильних матеріалів для легкових автомобілів та оперативну оренду легкових автомобілів.

Враховуючи наведену норму, віднесення Автомобільним господарством Будівельного управління Державного управління справами до складу валових витрат витрати по оренді автомобілів суб’єкта підприємницької діяльності Іщенко В.В в розмірі 100 % орендної плати є порушенням діючого податкового законодавства.

На підтвердження виконання договірних відносин з Приватним підприємством “Кардинал-2005” позивачем надано акти приймання-передачі транспортних засобів до кожного договору від 01.12.2004 р. та акти приймання виконаних робіт № 1 від 31.12.2004 р. та № 1-01-2005 від 31.01.2005 р. Відповідно до акту перевірки від 19.06.2006 р. акти приймання виконаних робіт складені на суму 52 000,00 грн. по 26 000,00 грн. кожний без нарахування податку на додану вартість.

Позивачем не заперечується того, що в декларації з податку на прибуток підприємств в першому кварталі 2005 року Автомобільне господарство віднесло витрати по оренді легкових автомобілів в розмірі 100 % орендної плати (до угодам з суб’єктом підприємницької діяльності Іщенко В.В. —69 400,00 грн., з Приватним підприємством “Кардинал-2005” —52 000,00 грн.). В силу вимог абз. 2 п.п. 5.4.10 п.п. 5.4 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” віднесення вказаних сум до складу валових витрат не відповідає чинному законодавству.

Стосовно договорів оренди з Товариством з обмеженою відповідальністю “Українсько-німецьке спільне підприємство “Ріф” (назва відповідно до печатки) позивач надає акти приймання-передачі транспортних засобів, дати складення яких збігаються з датами укладення договорів № 35/2/08 та 37/11, а також акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № ОУ-0000297 на суму 20 000,00 грн. (в т.ч. 0,00 грн. ПДВ) по рахунку № СФ-0000883, акт № ОУ-0000227 на суму 25 000,00 грн. (в т.ч. 4 166,65 грн. ПДВ) по рахунку № СФ-0000755 від 31.07.2004 р., акт № ОУ-0000246 на суму 25 000,00 грн. (в т.ч. 4 166,65 грн. ПДВ) по рахунку № СФ-0000820 від 31.08.2004 р., акт № ОУ-0000278 на суму 30 000,00 грн. (в т.ч. 4 999,98 грн. ПДВ) по рахунку № СФ-0000855 від 30.10.2004 р., акт № ОУ-0000289 на суму 30 000,00 грн. (в т.ч. 4 99,98 грн. ПДВ) по рахунку № СФ-0000872 від 30.11.2004 р.

У відповідності з договорами підрозділу позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю “Українсько-німецьке спільне підприємство “Ріф” в оренду надавалися два автомобіля за ціною 3 000,00 грн. на місяць, один з яких наприкінці серпня 2004 року, інший —на початку жовтня 2004 року, тобто на строк, що не перевищує п’яти місяців. При цьому, Автомобільним господарством Будівельного управління справами під час проведення перевірки та позивачем у ході розгляду спору по суті не надано примірників рахунків, посилання на які містяться в наведених актах здачі-приймання робіт, що унеможливлює встановити тривалість перебування орендованих автомобілів у користуванні Автомобільного господарства та визначити підстави підписання актів на загальну суму 130 000,00 грн. Крім того, з указаних актів приймання-передачі транспортного засобу від 27.08.2004 р. та 01.10.2004 р. також не видається можливим визначити скільки перебували в оренді Автомобільного господарства автомобілі ЗАЗ Deawoo Nubira та Mazda Xedox 6.

Викладене у сукупності дає підстави стверджувати, що позивачем не надано документального підтвердження правильності збільшення валових витрат у відповідний період в розрізі правовідносин з відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю “Українсько-німецьке спільне підприємство “Ріф”.

Крім того, суд звертає увагу на те, що акт здачі-приймання робіт № ОУ-0000297 складено на суму податку на додану вартість в сумі 0 грн. 00 коп., а відповідно до даних декларації з податок на прибуток Автомобільне господарство Будівельного управління Державного управління справами віднесло 100 % орендної плати за автомобілі на підставі угод з Товариством з обмеженою відповідальністю “Українсько-німецьке спільне підприємство “Ріф”, тоді як згідно з абз. 2 п.п. 5.4.10 п.п. 5.4 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” таке віднесення допустиме лише в розмірі 50 %.

Загалом, згідно з актом перевірки № 2658-2843/23-01/26251578 від 19.06.2006 р., зменшення Автомобільним господарством збитків у 2004 році не вплинуло на результати діяльності підприємства в 1 кварталі 2006 року. Разом з тим, зважаючи на віднесення Автомобільним господарством до складу валових витрат сум за оренду автомобілів, використання яких в господарській діяльності документально не підтверджено, а також віднесення таких витрат без 50 %-го обмеження, встановленого п.п. 5.4.10 п.п. 5.4 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” призвело до порушення повноти нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість за липень-грудень 2004 року та січень-березень 2005 року в розмірі 27 863,00 грн.

У п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” встановлено, що податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п.п 7.4.3 п. 7.4 ст. 7 зазначеного Закону у разі коли товари (роботи, послуги), виготовлені та/або придбані, частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково ні, до суми податкового кредиту включається та частка сплаченого (нарахованого) податку при їх виготовленні або придбанні, яка відповідає частці використання таких товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях звітного періоду.

Якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту (п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”).

Обставинами справи підтверджується, що Автомобільним господарством Будівельного управління справами Державного управління справами неправомірно не враховано положень п.п. 5.4.10 п.п. 5.4 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” та сплачені в складі орендної плати орендодавцям за користування легковими автомобілями і в складі ціни паливно-мастильних матеріалів, необхідних для їх використання в липні-грудні 2004 року та січні-березні 2005 року суми, включені до складу податкового кредиту без врахування 50 %-го обмеження.

На підставі викладеного, висновки відповідача про порушення Автомобільним господарством Будівельного управління п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” відповідають встановленим судом обставинам справи, а позовні вимоги в частині визнання нечинним податкового повідомлення-рішення № 1/0 від 30.06.2006 р. задоволенню не підлягають.

Обґрунтовуючи вимоги про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення № /0 від 30.06.2006 р., винесеного за порушення граничних строків сплати узгодженого податкового зобов’язання з податку на додану вартість, позивач посилається на непогашення ним такого податкового зобов’язання, у зв’язку з чим відповідач не мав бази для нарахування штрафних санкцій.

Згідно висновками акту перевірки, позивачем в порушення п.п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” несвоєчасно проводилась сплата податку на додану вартість за період жовтня-грудня 2004 року та січня-червня 2005 років Автомобільним господарством Будівельного управління Державного управління.

Зведені дані щодо виявленого порушення наведені у додатку до акту перевірки, про що зазначено на ст. 23. Вказаний додаток доданий відповідачем до матеріалів справи та являє собою таблицю, в якій наведені документи, які стали підставою вважати наявним порушення щодо несвоєчасної сплати податку, у таблиці зазначені дати та суми сплати, кількість днів затримки та визначені штрафні санкції. Крім того, зазначені факти підтверджуються наданими відповідачем для проведення експертного досліджень витягами з облікових карток по податку на додану вартість Автомобільного господарства.

Законом України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” визначено, що зазначений Закон є спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій органів стягнення.

Згідно із цим Законом:

- податкове зобов'язання —це зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України;

- податковий борг (недоїмка) —це податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), узгоджене платником податків або встановлене судом, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов'язання;

- податкова декларація, розрахунок є документом, що подається платником податків до контролюючого органу у строки та за формою, встановленими законодавством, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податку, збору (обов'язкового платежу);

Підпунктами п. 4.1. ст. 4 та п.п. 5.3.1 п. 5 ст. 5 Закону “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” визначено, що платник податків самостійно обчислює суму податкового зобов'язання, яку зазначає у податковій декларації. і зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації (податкова декларації подаються за базовий податковий (звітний) період, що дорівнює календарному місяцю (у тому числі при сплаті місячних авансових внесків), - протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця).

Узгоджена сума податкового зобов'язання, не сплачена платником податків у строки, визначені цією статтею, визнається сумою податкового боргу платника податків (п.п. 5.4.1 ст.5).

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем тим, що узгоджена сума податкового зобов’язання ним не сплачена. Однак такі твердження спростовуються наданими до справи документами (додатком до акту перевірки та витягами з облікової картки). Прострочення сплати Автомобільним господарством податку на додану вартість також не заперечується у висновку експерта.

Згідно з ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення

Ухвалами суду у справі № 46/495-А сторонами пропонувалося надати суду докази на підтвердження своїх вимог та заперечень. Натомість позивачем не надано доказів на підтвердження неправильності зарахування відповідачем коштів, що надходити від Автомобільного господарства (платіжні доручення або банківська виписка з визначенням призначення платежу).

Згідно з п.п 7.7 ст. 7 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов'язковими платежами) - у рівних пропорціях.

Таким чином, погашення сум, сплачених в рахунок погашення податкових зобов’язань з податку на додану вартість, було здійснено відповідачем в порядку черговості передбаченому положеннями п.п. 7.7 ст. 7 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Відповідно до п.п. 17.1.7 п. 7.1 ст. 17 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкових зобов’язань протягом граничних строків, визначених цим законом, такий платник податків зобов’язаний сплатити штраф у таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання, - у розмірі 10% погашеної суми податкового боргу;

- при затримці від 31 до 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання, - у розмірі 20% погашеної суми податкового боргу;

- при затримці, що є більшою 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання, - у розмірі 50% погашеної суми податкового боргу.

Суду не представлено належних доказів сплати у встановлений законом термін визначених сум податкового зобов’язання щодо перерахування у повному обсязі до бюджету податку на додану вартість згідно податкових декларацій за жовтень-грудень 2004року, січень –червень 2005 року.

Відповідно до п. 1.3 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом ДПА України № 327 від 10.08.2005 р. акт перевірки є носієм доказової інформації при виявленні порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб’єкта господарювання. Тому акт виїзної планової перевірки з питань дотримання відособленим підрозділом позивача вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2003 р. по 01.04.2006 р. від 19.06.2006 р. є доказом, який підтверджує виявлені факти порушення позивачем щодо несвоєчасної (із затримкою від 90 календарних днів) сплати податку на додану вартість у перевіреному періоді.

Таким чином, враховуючи викладене, при дослідженні матеріалів справи, висновки зроблені під час перевірки щодо порушення позивачем п.п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” в частині несвоєчасної сплати податкових зобов’язань з податку на додану вартість у 2004 –2005 роках є неспростованими. На підставі наведеного, позовні вимоги в частині оскарження податкового повідомлення-рішення № /0 від 30.06.2006 р. задоволенню не підлягають.

Мотивуючи неправомірність винесення відповідачем податкових повідомлень-рішень № /0 про застосування 20 %-го штрафу у розмірі 1 692,43 грн., № /0 про застосування 10 %-го штрафу у розмірі 191,72 грн., № /0 про застосування 50 %-го штрафу у розмірі 20 106,54 грн. за порушення ст. 14 Закону України “Про плату за землю” від 03.07.1992 р. № 2535-ХІІ, позивач посилається на те, що частиною наявної у користуванні його відособленого підрозділу земельної ділянки у перевірений період користувався орендар державного майна, яке перебуває на балансі Автомобільного господарства, а тому Автомобільне господарство втратило можливість використовувати частину належної йому земельної ділянки. Факт нарахування відособленим підрозділом позивача земельного податку виходячи з розміру всієї земельної ділянки позивач вважає помилкою, що не була прийнята до уваги податковим органом, на який законодавством покладається функції контролю не лише за правильністю справляння земельного податку, а й його обчисленням.

Суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень №№ /0, /0, /0 від 30.06.2006 р. з наступних підстав:

Як визначає позивач у позовній заяві, в його користуванні знаходиться земельна ділянка загальною площею 26 385,18 кв.м., кадастровий номер 69:296:016, на якій розташована нежитлова будівля —державне нерухоме майно (м. Київ, вул. Борщагівська, 97-А).

За твердженнями позивача, 29.01.2001 р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна по м. Києві та Закритим акціонерним товариством “Іста-Сітал” укладено договір оренди нерухомого майна № 350, за умовами якого орендар набув у орендне користування 645,04 кв.м. нерухомого майна будинку № 97-А по вул. Борщагівський у м. Києві, що перебуває на балансу Автомобільного господарства Будівельного управління Державного управління справами.

На думку позивача, у зв’язку з отриманням в оренду частини приміщення до Закритого акціонерного товариства “Іста-Сітал” перейшло і право користування пропорційною частиною закріпленої за Автомобільним Господарством земельної ділянки.

Пунктом в) ст. 96 Земельного кодексу України одним з обов’язків землекористувачів визначено обов’язок своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Відповідно до ст. 2 Закону України “Про плату за землю” від 03.07.1992 р. № 2335-ХІІ зі змінами та доповненнями використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Вказана норма законодавства чітко визначає коло суб’єктів, які мають вносити плату за землю, а саме: платник земельного податку у разі наявності у нього на праві власності чи в користуванні земельної ділянки, а також орендар, котрий сплачує орендну плату за наявності відповідного договору оренди землі.

Платники земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності (крім громадян) самостійно обчислюють суму земельного податку та орендної плати щороку за станом на 1 січня і до 1 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою центральним податковим органом, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями (ч. 1 ст. 14).

Зважаючи на те, що сам позивач вказує, що спірна земельна ділянка знаходиться у користуванні його відособленого підрозділу, принцип платного користування землею з боку Автомобільного господарства має реалізовуватися шляхом сплати ним, як землекористувачем земельного податку.

Крім того, обґрунтовуючи неправильність висновків відповідача щодо порушення позивачем подяку сплати земельного податку, ним не враховано положення глави 17 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 98 якого передбачене право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) —земельний сервітут.

На підставі наведеного, посилання позивача на наявність договору оренди між Регіональним відділенням Фонду державного майна по м. Києві та Закритим акціонерним товариством “Іста-Сітал” на частину нежитлового приміщення, розташованого на такій земельній ділянці видаються недоречними та безпідставними.

Згідно з ст. 27 цього ж Закону контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності здійснюється органами державної податкової служби.

Як слідує акту перевірки та підтверджується експертним дослідженням за період з жовтня 2004 року по квітень 2005 року Автомобільне господарство Будівельного управління Державного управління справами правильно обчислювало земельний податок за надану йому в користування земельну ділянку, але згідно зі зведеними даними, наведеними в таблиці на сторінці 29 акту перевірки від 19.06.2006 р., платником допущено прострочення його внесення.

У відповідності з п. 5.1 ст. 5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації і не може бути оскаржене платником в адміністративному або судовому порядку. Згідно з положеннями п.п. 171.7 п. 17.1 ст. 17 цього ж Закону за порушення податкового законодавства на платника податків накладаються штрафні санкції у визначених законодавством розмірах. Таким чином, посилання та мотивація позивача не є підставою для визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, яким до нього застосовано відповідальність за порушення строків погашення узгодженого податкового зобов’язання з земельного податку.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Судом встановлено, що при винесені спірних рішень відповідачем дотримано зазначених положень законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Позивач не довів суду обґрунтованості своїх посилань, у зв’язку з чим у позві слід відмовити.

Виходячи з ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 94, 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Прикінцевими та перехідними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                   С.В. Шабунін

Дата виготовлення у повному обсязі: 07.02.2008 р

06.02.2008р.

м.Київ

№ 46/495-А