СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Незалежності, 1 тел. 71-81-84, факс 71-81-98
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"20" серпня 2008 р.
Справа №20/339-НА

За позовом приватного
підприємця ОСОБА_1, м. Городок

до Державної
податкової інспекції в Городоцькому районі, м. Городок

про
скасування податкових повідомлень-рішень № /0 від 29.01.2008 року,
/1 від 25.02.2008 року, № /1 від 25.02.2008 року, №
/2 від 05.05.2008 року, № /2 від 05.05.2008 року

Суддя          Гладій С. В.

Секретар судового
засідання Микитюк  О. А.

Представники:

Від позивача
-     ОСОБА_2.
-за доручення № 836878 від 03.05.2008 року

Від відповідача                     -    Цвігун А. І. -за дорученням №
3865/10-021 від 02.07.2008 року

Згідно ч. 3 ст. 160 КАС України, в
судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Суть спору :

Позивач
звернувся з позовом до суду в якому просить скасувати податкові
повідомлення-рішення № /0 від 29.01.2008 року, /1 від
25.02.2008 року, № /1 від 25.02.2008 року, № /2 від
05.05.2008 року, № /2 від 05.05.2008 року обґрунтовуючи свої вимоги
тим, що в IV кварталі 2006 року приватний підприємець перебувала на спрощеній
системі оподаткування згідно виданого на 2006 рік Свідоцтва про сплату єдиного
податку серії В № 011489 від 20.12.2005 року. Тому, сплачуючи податки у 2006
році, позивач керувалась виключно положеннями Указу Президента України „Про
спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва”, згідно якого, ст. 1, спрощена система оподаткування, обліку та
звітності запроваджується для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку
діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими,
включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг
виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не
перевищує 500 тис. гривень.

Відповідальність за порушення цих
вимог встановлено ст. 5 Указу, відповідно до якої у разі порушення вимог,
установлених ст. 1 Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну
систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного
періоду (кварталу).

На виконання статті 5 Указу
позивача з 1 січня 2007 року було переведено на загальну систему оподаткування,
обліку та звітності.

На підтвердження своїх вимог
посилається також лист ДПА України № 826/10/31-106 від 18.10.2006 року „Про
спрощену систему оподаткування”, відповідно до якого уся виручка від реалізації
товарів (робіт, послуг) за звітний (податковий) період, у якому здійснено
перевищення суми виручки понад норму, встановлену статтею 1 Указу,
оподатковується за ставкою єдиного податку. Однак з наступного звітного
(податкового) періоду (кварталу) суб'єкт підприємництва вже не має права
сплачувати єдиний податок, тобто він повинен перейти на загальну систему
оподаткування, обліку та звітності та застосовувати правила ведення податкового
обліку, визначені нормами Закону України „Про оподаткування прибутку
підприємств".

Також відповідно до ст. 2 Указу
дохід, отриманий від здійснення підприємницької діяльності, що обкладається
єдиним податком, не включається до складу сукупного оподатковуваного доходу за
підсумками звітного року такого платника, а сплачена сума єдиного податку є
остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань
платника єдиного податку.

Що стосується посилання ДПІ на те,
що позивач був зобов'язаний сплатити податок з доходів фізичних осіб, то в ст.
6 Указу № 727 однозначно вказано, що суб'єкт малого підприємництва, який
сплачує єдиний податок, не є платником податку на доходи фізичних осіб (для
фізичних осіб - суб'єктів малого підприємництва), а п. 5 Постанови кабінету
Міністрів України від 16.03.2000 року № 507 «Про роз'яснення Указу Президента
України від 03.07.1998 року № 727»передбачає, що на суб'єктів малого
підприємництва - фізичних осіб, які, відповідно до абзацу четвертого частини
першої статті 6, не є платниками податку на доходи фізичних осіб, не
поширюються вимоги розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян».

Крім того, ДПІ невірно тлумачить
зміст п. 9.12.1 та п. 9.12.2 Закону України «Про податок з доходів фізичних
осіб». П. 9.12.1 передбачено, що оподаткування доходів, отриманих фізичною
особою від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її
підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною
особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими
спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту, а п.
9.12.2 - якщо фізична особа-суб'єкт підприємницької діяльності або фізична
особа, яка сплачує ринковий збір, отримує інші доходи, ніж визначені у
підпункті 9.12.1 цього пункту, то такі доходи оподатковуються за загальними
правилами, встановленими цим Законом для платників податку, що не є такими
суб'єктами підприємницької діяльності.

Вказана стаття Закону розтлумачена
податковим роз'ясненням, затвердженим наказом Державної податкової
адміністрації України від 29 грудня 2003 р. № 633, в якому вказано, що до
спеціального законодавства належить спеціальна (спрощена) система оподаткування
(згідно з Указом Президента України від 3 липня 1998 року № 727/98 "Про  спрощену
систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва" в редакції Указу Президента України від 28 червня 1999
року № 746 (далі - Указ) та звичайна/загальна система оподаткування (згідно з
розділом IV Декрету, окрім фіксованого податку).

Що стосується правових норм
підпункту 9.12.2 пункту 9.12 статті 9 Закону, то він встановлює вимоги щодо
оподаткування саме "інших доходів" суб'єкта підприємницької
діяльності (в розумінні Закону - це інші доходи, ніж визначені у підпункті
9.12.1 цього, пункту), тобто доходів, отриманих суб'єктом підприємницької
діяльності не в межах здійснення власної підприємницької діяльності.

Таким чином тлумачення цих норм ДПІ
у Городоцькому районі не відповідає законодавству та роз'ясненням ДПА України.

Крім того, перевіркою встановлено,
що за 2006 рік позивачем не подавалась Декларація про доходи, чим порушено
підпункт «а»пункту 18.1 статті 18 Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб». Даний підпункт передбачає, що річна декларація про майновий
стан і доходи (податкова декларація) подається платником, який зобов'язаний
подавати таку декларацію згідно з нормами цього Закону або інших законів.
Однак, Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб»не передбачає
обов'язку фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності, яка обрала
спрощену систему оподаткування, подавати податкову декларацію. Більше того, цей
Закон передбачає (п. 9.12.1), що оподаткування таких доходів здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань. Так, п. 9
«Порядку видачі свідоцтва про сплату єдиного податку», затвердженого наказом
ДПА від 29.10.1999 року № 599, передбачає що протягом 5 днів після закінчення
звітного періоду платник єдиного податку подає звіт (а не декларацію), який
залишається у справі платника єдиного податку. В будь-якому випадку, підпункт
4.3.25 п. 4.3. ст. 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»вказує
на те, що до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу
платника податку не включаються (не підлягають відображенню в його річній
податковій декларації) дохід (прибуток), одержаний самозайнятою особою від
здійснення підприємницької або незалежної професійної діяльності, якщо така
особа обрала спеціальну (спрощену) систему оподаткування такого доходу
(прибутку) відповідно до закону. Обов'язок надавати податковому органу
декларації за наслідками кожного звітного кварталу, а також звітного року у
строки, визначені законом передбачено також ч. 4 ст. 14 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», але дія цього Декрету
не поширюється на платників єдиного податку.

Оскільки позивач не був
зобов'язаний подавати декларацію, то відповідно і не порушував п. 18.1 статті
18 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Що стосується обов'язку
зареєструватись платником ПДВ та подавати до ДПІ відповідні декларації, то
відповідно до Закону України «Про податок на додану вартість»та Листа ДПА
України від 20.03.2006 року «Щодо необхідності реєстрації платниками ПДВ
суб'єктів спрощеної системи оподаткування»суб'єкти спрощеної системи
оподаткування, обліку і звітності незалежно від загальної суми від здійснення
ними операцій з поставки товарів та послуг мають право не реєструватись в
якості платників ПДВ на підставі п. 2.3.1 Закону «Про податок на додану
вартість».

З 1 січня 2007 року позивача було
переведено на загальну систему оподаткування, одночасно позивачем було подано
заяву про припинення підприємницької діяльності, тому необхідності та обов'язку
реєструватись платником ПДВ та подавати податкові декларації не виникло.

Кошти, які надійшли на рахунок
позивача в 2007 році - є доходами від підприємницької діяльності, якою позивач
займалась в 2006 році. Вони були перераховані згідно договорів купівлі-продажу,
укладених в 2006 році, але з технічних причин фінансова установа не змогла
перерахувати ці кошти на рахунок до закінчення 2006 року.

Відповідно до п. 7.3.1 ст. 7.3
Закону України «Про податок на додану вартість»датою виникнення податкових
зобов'язань з поставки товарів, вважається дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або
дата зарахування коштів від покупця, або дата відвантаження товарів. Оскільки
відвантаження товарів відбулось ще в 2006 році, що підтверджується накладними,
листами-підтвердженнями та кредитними рішеннями кредитних установ, то податкове
зобов'язання зі сплати ПДВ виникло б в 2006 році, але на той час позивач не
була платником ПДВ, тому не зобов'язана була сплачувати вказаний податок.

Крім того, у податковому
повідомленні вказано, що податкове зобов'язання

визначено відповідачем на підставі
п. 4.2.2. статті 4 Закону України «Про порядок

погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими

фондами». Вказаною нормою визначені
випадки, коли контролюючий орган зобов'язаний

самостійно визначати суму
податкового зобов'язання. Цей перелік є вичерпним. Вказана

норма права не передбачає прав
відповідача на самостійне визначення сум податкового

зобов'язання у випадках, не
передбачених п.п. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4 цього Закону.

Враховуючи, що у відповідача
відсутнє право самостійно визначати податкове зобов'язання у випадках
своєчасного подання платником податків податкових декларацій та за відсутністю
заниження або завищення сум податкових зобов'язань платника, самостійне
визначення відповідачем податкового зобов'язання позивача у даному випадку є
перевищенням повноважень контролюючого органу.

Більш того, згідно отриманого
платником податку податкового повідомлення, воно складено за формою „Ф",
за якою, відповідно до Порядку направлення органами державної податкової служби
України податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування
штрафних санкцій від 21.06.2001 року № 253 складаються податкові повідомлення,
якщо відповідно до закону податковий орган самостійно визначає податкове
зобов'язання платника податку за причинами, не пов'язаними із порушенням
податкового або іншого законодавства.

Таким чином, складення податкового
повідомлення за формою „Ф" можливо тільки у випадку, коли згідно з
законами з питань оподаткування особою, відповідальною за нарахування окремого
податку або збору, є контролюючий орган.

Ні статтею 9.12. Закону України
„Про податок з доходів фізичних осіб", ні Указом 727, відповідача не
визнано відповідальним за нарахування податку з доходів фізичних осіб при
оподаткуванні доходів, отриманих за результатами здійснення підприємницької
діяльності.

Також згідно з п.п. 4.4.1 п.4.4
статті 4 Закону України "Про порядок погашення

зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами"

№ 2181 від 21.12.2000 року у разі,
коли норма закону чи іншого нормативного акту, або

коли   норми
різних  законів  чи
різних  нормативно-правових   актів
припускають

неоднозначне (множинне)
трактування  прав та обов'язків платників
податків або

контролюючих органів, внаслідок
чого можливо прийняти рішення як на користь платника

податків так і на користь
контролюючого органу, рішення приймається на користь

платника податків.

Одночасно з винесенням податкових
повідомлень-рішень головним державним податковим ревізором-інспектором сектору
контрольно-перевірочної роботи відділу оподаткування фізичних осіб ОСОБА_3за
заниження податку з доходів фізичних осіб за 2006 рік в сумі 26 846,81 грн.,
заниження податку на додану вартість за січень 2007 року на суму 4 033,00 грн.,
неподання до податкового органу декларацій по податку на додану вартість за
січень-грудень 2007 року було складено протокол серії КН № 326839 про
адміністративне правопорушення, передбачене ст. 163-1 Кодексу про
адміністративні правопорушення України відносно мене.

17 березня 2008 року Городоцьким
районним судом Хмельницької області в складі головуючого Сакенова Ю.К., при
секретарі Ратушняк Л.В. було розглянуто матеріали про притягнення до адміністративної
відповідальності за ст. 163-1 КУпАП. За результатами розгляду матеріалів
головуючим було винесено постанову про закриття провадження в справі за
відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення. Згідно ч.
4 ст. 72 КАС України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у
справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є
обов'язковими для адміністративного суду в питаннях чи мало місце діяння та чи
вчинене воно цією особою.

Відповідач
проти позову заперечує, мотивуючи свої заперечення тим, що Перевіркою
підтверджено факт заниження чистого доходу від підприємницької діяльності в
2006 році на суму 206513,89 грн. та відповідно донараховано податку з доходів
фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 26846,81 грн., не
реєстрацію платником податку на додану вартість, при тому, що обсяг виручки
підприємця ОСОБА_1 за 2006 рік склав 775351,86 грн. (в т. ч. за 4 квартал 2006
року - 631759,78грн.). Також встановлено, що підприємцем не подавались
декларації по податку на додану вартість за січень-грудень 2007 року включно та
було занижено податок на додану вартість за січень 2007 року на суму 4033,00
грн.

Приватний підприємець ОСОБА_1 з
01.01.2005 року по 31.12.2006 року перебувала на спрощеній системі оподаткування,
обліку та звітності із сплатою єдиного податку. Згідно звітів виручка
підприємця ОСОБА_1 за 2006 рік склала 775351,86 грн. (в т.ч. за 4 квартал 2006
року - 631759,78грн.), чим перевищила граничну суму виручки, на яку поширюються
спрощена система оподаткування, обліку та звітності встановлена Указом
Президента України від 03.07.98 р. N 727/98 „Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва", у
2006 році на суму 275351,86 грн., тому відповідно до пункту 5 вищезазначеного
Указу приватний підприємець ОСОБА_1 повинна була з І кварталу 2007 року перейти
на загальну систему оподаткування, обліку та звітності. Позивачем 19.12.07р.
подано заяву про те, що у зв'язку з перевищенням суми виручки від реалізації
товару за 2006 рік понад 500 тис. грн., заяву стосовно переходу на спрощену
систему оподаткування на 2007 рік, вважати недійсною.

В запереченнях відповідач також
посилається на п. 1, п. 5 Указу Президента України "Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва".

Зазначає також, що відповідно до п.
п. 9.12.1, п. п. 9.12.2 п. 9.12 ст. 9 Закону України „Про податок з доходів
фізичних осіб", оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від
продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її
підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною
особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими
спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту.

Якщо фізична особа - суб'єкт
підприємницької діяльності або фізична особа, яка сплачує ринковий збір,
отримує інші доходи, ніж визначені у підпункті 9.12.1 цього пункту, то такі
доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Законом для
платників податку, що не є такими суб'єктами підприємницької діяльності.

Пунктом „а" статті 18 цього ж
Закону України встановлено, що річна декларація про майновий стан і доходи
(податкова декларація) подається платником податку, який зобов'язаний подавати
таку декларацію згідно з нормами цього Закону або інших законів.

Згідно статті 13 розділу IV Декрету
Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян"
№13-92 від 26.12.1992 року із змінами і доповненнями, оподаткуванню підлягають
доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи
громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах ІІ та III цього
Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та
натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо
пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені
документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні
остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою
інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та
Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

З доходів, зазначених у IV розділі
Декрету, податок обчислюється податковими органами на підставі декларацій,
поданих громадянами про очікуваний (оціночний) у поточному році доход або про
фактично одержані у звітному календарному році доходи та інших відомостей про
доходи громадян, визначених у цьому розділі (пункт "б" ст. 14).

Таким чином, розмір перевищення у
сумі 275351,86 грн., що перевищив 500 тис. грн. і на який не поширюються норми
Указу, без врахування ПДВ, підприємець ОСОБА_1 зобов'язана була у 2006 році
оподаткувати на загальних підставах у порядку встановленому ст.13 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" від
26.12.92 № 13-92 та Законом України „Про податок з доходів фізичних осіб"
від 22.05.03 N 889-ІУ.

Перевіркою встановлено, що за 2006
рік Декларацію про доходи підприємець не подавав, чим порушено підпункт
„а" пункту 18.1 статті 18 Закону України "Про податок з доходів
фізичних осіб" №889-ГУ від 22.05.2003 року із змінами та доповненнями.

Матеріалами перевірки засвідчено,
що приватному підприємцю ОСОБА_1 враховано при визначені оподатковуваного
доходу за 2006 рік норма витрат, що враховується при оподаткуванні доходів
громадян, які займаються підприємницькою діяльністю при здійсненні інших видів
діяльності, включаючи торгівельну встановлено в розмірі 25% до суми валового
доходу. Валові витрати від доходу який підлягає оподаткування в 2006 році
складають 68837,97 грн.

Перевіркою встановлено та
відображено в акті перевірки, що приватний підприємець ОСОБА_1, з 01.01.2007
року не зареєструвалась платником податку на додану вартість, при тому, що
обсяг її виручки за 2006 рік склав 775351,86 грн. (в т. ч. за 4 квартал 2006
року -631759,78грн.), чим порушила підпункти „б" пункту 2.1 і 2.3.1 пункту
2.3 статті 2, підпункт „а" пункту 9.6 статті 9 Закону України від
03.04.1997 року №168/97-ВР "Про податок на додану вартість" із
внесеними змінами та доповненнями, а також пункт 2 Постанови КМУ від 16 березня
2000 року №507 „Про роз'яснення Указу Президента України від 3 липня 1998 року
№727".

Пунктом 2 Постанови КМУ від 16
березня 2000 року № 507 „Про роз'яснення Указу Президента України від 3 липня
1998 року №727" передбачено, що у разі подання заяви про відмову від
застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, передбаченої
частиною сьомою статті 4, суб'єкт малого підприємництва, який до переходу на
спрощену систему оподаткування, обліку та звітності не був зареєстрований
платником податку на додану вартість, реєструється платником податку на додану
вартість у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до підпункту
"б" пункту 2.1 статті 2 Закону України від 03.04.1997 року №168/97-ВР
"Про податок на додану вартість" із внесеними змінами та
доповненнями, платником податку є будь яка особа, яка підлягає обов'язковій
реєстрації як платник цього податку. Підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього
ж Закону України, особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у
разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у
тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що
підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана)
такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх
дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування
податку на додану вартість).

Відповідно із підпунктом „а"
пункту 9.6 статті 9 вищезазначеного Закону України, особами, що підлягають
реєстрації згідно з підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, заява
про реєстрацію має бути подана (надіслана) податковому органу не пізніше
двадцятого календарного дня з моменту досягнення суми оподатковуваних операцій,
визначеної зазначеним пунктом.

В порушення підпункту 4.1.4 пункту
4.1.сттатті 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21.12.2000
року № 2181-Ш, із змінами та доповненнями, підприємцем не подавались до
податкової інспекції декларації по податку на додану вартість за січень грудень
2007 року включно.

Оскільки, на цей час підприємець
ОСОБА_1 зобов'язана була зареєструватись платником податку на додану вартість,
їй необхідно було нарахувати і сплатити до бюджету податок на додану вартість в
сумі 4033,00 грн.

На підставі викладеного відповідач
просить відмовити в позові.

Розглядом матеріалів справи
встановлено :

Державною податковою інспекцією у
Городоцькому районі проведено позапланову документальну перевірку дотримання
вимог податкового законодавства суб'єктом підприємницької діяльності -фізичною
особою ОСОБА_1 за період з 01.01.2005 року по 31.12.2007 року.

За результатами перевірки складено
акт від 21.01.2008 року.

Актом перевірки встановлено, що
обсяг виручки позивача за 2006 рік склав 775351,86 грн. в т. ч. за 4 квартал
2006 року -631759,78 грн. В порушення п. 1 Указу Президента України № 727 „Про
спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва” в 2006 році позивачем перевищено обсяг виручки на 275351,86
грн.

У зв'язку з чим занижено підприємцем
в 2006 році чистий дохід, що підлягає оподаткуванню на суму 206513,89 грн. та
відповідно до р. ІV ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів України „Про прибутковий
податок з громадян”, ст. 9 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб”
за заниження чистого доходу від підприємницької діяльності донараховано податку
з доходів фізичних осіб з доходу підприємця за ІV квартал 2006 ріку в сумі
26846,81 грн.

Крім того перевіркою також
встановлено, що приватним підприємцем в порушення п. п. „а” п. 9.6 ст. 9 Закону
України „Про податок на додану вартість” позивач з 01.01.2007 року не
зареєструвався платником податку на додану вартість та в порушення п. п. 4.1.4
п. 4.1 ст. 4 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, приватним
підприємцем не подано до податкової інспекції декларації по податку на додану
вартість за січень-грудень 2007 року.

Відповідно до виписки Укрсоцбанку
по рахунку приватного підприємця, на рахунок позивача 04.01.2007 року надійшло
коштів за реалізовані товари в сумі 24198 грн., у зв'язку з чим позивачем не
було нараховано та несплачено ПДВ в сумі 4033 грн., чим було порушено п. п.
7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкові повідомлення рішення № /0 від
29.01.2008 року про визначення суми податкового зобов'язання за платежем
„податок з доходів фізичних осіб” в розмірі 26846,81 грн. та № /0 від
29.01.2008 року про визначення суми податкового зобов'язання за платежем „ПДВ”
в розмірі 8089,50 грн.

За результатами адміністративного
оскарження податкові повідомлення-рішення залишені без змін.

Не погоджуючись з прийнятими
рішеннями, позивач звернувся з позовом до суду в якому просить їх скасувати.

Аналізуючи надані по справі докази,
оцінюючи їх в сукупності, до уваги приймається наступне :

Відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах  повноважень та у спосіб, що передбачений
Конституцією та законами України.

Згідно п. 1 Указу Президента
України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів
малого підприємництва” в редакції від 28.06.99р. № 746/99, спрощена система
оподаткування,  обліку та звітності
запроваджується для... фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів
їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від
реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис.
гривень.

Судом враховується, що ПП ОСОБА_1в
2006 році перебувала на спрощеній системі оподаткування та була платникам
єдиного податку, що підтверджується свідоцтвом про сплату єдиного податку серії
011489 від 20.12.2005 року.

З акту перевірки та спірних
податкових повідомлень-рішень вбачається, що відповідачем визначено позивачу
податкові зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб в сумі 26846,81 грн.
та по податку на додану вартість  в сумі
8089,50 грн. за період -ІV квартал 2006 року, тобто з урахуванням періоду, коли
позивач був платником єдиного податку.

Однак, відповідно до абз. 12 п. 2
Указу, доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що
обкладається єдиним податком, не включаються до складу сукупного
оподатковуваного доходу за підсумками звітного року такого платника та осіб, що
перебувають з ним у трудових відносинах, а сплачена сума єдиного податку є
остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань як
самого платника податку, так і осіб, які перебувають з ним у трудових
відносинах, включаючи членів його сім'ї, які беруть участь у підприємницькій
діяльності.

Крім того, судом враховується, що
норми Закону України „Про податок на додану вартість” поширюють свою дію лише
на платників податку на додану вартість, визначених даним Законом.

Так, відповідно до п. 1.3 ст. 1
Закону України „Про податок на додану вартість”, платник податку - це
особа,  яка  згідно
з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету
податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну
територію України.

При цьому, відповідно до п. 2.1.
ст. 2 Закону, платником податку є будь-яка особа, яка:

а) здійснює або планує здійснювати господарську діяльність та
реєструється за своїм добровільним рішенням як платник цього податку;

б) підлягає обов'язковій реєстрації як платник цього податку;

в) імпортує товари (супутні послуги) в обсягах, що підлягають
оподаткуванню цим податком згідно з нормами цієї статті.

Згідно п. 2.3.1.ст.2 Закону України
„Про податок на додану вартість” особа підлягає обов'язковій реєстрації як
платник ПДВ, коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів
(послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної
мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з
цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок
зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців
сукупно перевищує 300 000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Зазначені норми Закону не
поширюються на суб'єктів підприємницької діяльності , які знаходились на
спрощеній системі оподаткування за Указом.

Так, відповідно до п. 6 Указу
Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва”, суб'єкт підприємницької діяльності , який
сплачує єдиний податок не є платником, зокрема податку на додану вартість, податку
на доходи фізичних осіб.

Судом враховується, що позивач
здійснював свою господарську діяльність в грудні 2006 року на підставі
кредитних рішень № 25/1024008/1120/02, № 25/10240008/1121/02, №
25/10240008/1122/02, № 25/10240008/1123/02, № 25/10240008/1124/02, №
/1125/02 від 29.12.2006 року, передача товарів , що підтверджується
накладними та актом перевірки відбулась 29.12.2006 року.

А згідно п. п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7
Закону „Про ПДВ”, датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів,
вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця,
або дата відвантаження товарів.

Оскільки відвантаження товарів
відбулось ще в 2006 році, що підтверджується накладними,
листами-підтвердженнями та кредитними рішеннями кредитних установ, то податкове
зобов'язання зі сплати ПДВ виникло б в 2006 році,          тобто, в період коли позивач
перебував на спрощеній системі оподаткування.

Крім того,  визначення валового доходу позивача шляхом
сумування відображених в звітах сум виручки та відображених в деклараціях про
доходи сум валового доходу є неправомірним.

Оскільки, згідно ч. 12 п.2 Указу „
Про спрощену систему оподаткування , обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва”, доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що
обкладається єдиним податком, не включаються до складу сукупного
оподатковуваного доходу за підсумками звітного року такого платника та осіб,  що перебувають з ним у трудових відносинах, а
сплачена сума єдиного податку є остаточною і не включається до перерахунку  загальних податкових  зобов'язань
як самого  платника  податку,
так  і  осіб,
які перебувають з ним у трудових відносинах,  включаючи
членів  його  сім'ї,
які  беруть участь у
підприємницькій діяльності.

Згідно зі  ст. 6 Указу, платник єдиного податку не є
платником податку на доходи фізичних осіб (прибуткового податку з громадян)
саме від здійснення того виду підприємницької діяльності,  дохід від якої обкладається єдиним податком.

З огляду на викладені обставини та
враховуючи приписи ст.71 КАС України, в силу яких в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову,
суд прийшов до висновку, що спірні податкові повідомлення-рішення  № /0 від 29.01.2008 року,
/1 від 25.02.2008 року, № /1 від 25.02.2008 року, №
/2 від 05.05.2008 року, № /2 від 05.05.2008 року, якими
визначено податкове зобов'язання по ПДВ на загальну суму 8089,50 грн. та по
податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 26846,81 грн. є незаконними,
тому підлягають скасуванню, а  заявлені
позивачем позовні вимоги є законними, обґрунтованими, тому підлягають
задоволенню.

Враховуючи задоволення позову
згідно ст. 94 КАСУ судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому. При
цьому згідно ч.1 ст. 94 Кодексу, документально підтверджені судові витрати
присуджуються з Державного  бюджету
України.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 71, 86,
94, 104,105, 158-163, 162, 167, 254-259, п.п.3,6-7 Розділу 7 „Прикінцеві та
перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України, СУД -

ПОСТАНОВИВ:

Позов приватного підприємця
ОСОБА_1, м. Городок до Державної податкової інспекції в Городоцькому районі, м.
Городок про скасування податкових повідомлень-рішень № /0, №
/0 від 29.01.2008 року, /1 від 25.02.2008 року, №
/1 від 25.02.2008 року, № /2 від 05.05.2008 року, №
/2 від 05.05.2008 року задоволити.

Скасувати податкові
повідомлення-рішення № /0, № /0від 29.01.2008 року, /1
від 25.02.2008 року, № /1 від 25.02.2008 року, № /2 від
05.05.2008 року, № /2 від 05.05.2008 року.

Стягнути з Державного бюджету
України на користь приватного підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 3,40
грн. (три гривні 40 коп.) витрат по оплаті судового збору.

Згідно ст. ст. 185-186 КАСУ,
сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають право оскаржити в
апеляційному порядку Постанову повністю або частково. Заява про апеляційне
оскарження подається протягом 10 днів з дня проголошення, апеляційна скарга
подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.
Подаються до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої
інстанції.

Згідно ст. 254 КАСУ Постанова, якщо
інше не встановлено КАСУ набирає законної сили після закінчення строку подання
заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було
подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у
строк, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення
цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя