ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

22.01.08                                                                                           Справа № 15/322

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Дубник О.П.,

Дух Я.В.,

при секретарі Горбач Ю.Б.,

за участю представників:

від позивача –Попельчук С.О.

від відповідача –Марусевич Р.Я.

від третьої особи - Марусевич Р.Я.

розглянув апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 09.11.2007 року вих.№1.7-9208

на рішення господарського суду Львівської області від 25.10.2007 року, суддя Костів Т.С.

у справі №15/322,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна», м.Львів

до відповідача Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м.Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Львівська міська рада, м.Львів

про спонукання до укладення договору на підставі правового акту органу місцевого самоврядування

в с т а н о в и в :

рішенням господарського суду Львівської області від 25.10.2007 року по справі №15/322 позов ТзОВ «Україна»задоволено частково, зобов’язано Управління комунального майна Львівської міської ради укласти з ТзОВ «Україна»договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою м.Львів, вул.Валова,2, у відповідності та на умовах, визначених чинним законодавством. В решті позову відмовлено.

Суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що відповідно до ухвали Львівської міської ради №1695 від 08.07.2004 р. позивачу дозволено приватизувати шляхом викупу нежитлові приміщення підвалу площею 116,3 кв.м. та першого поверху 120,2 кв.м. у будинку по вул. Валовій, 2 у встановленому законом порядку. 30.11.2004 р. відповідач затвердив висновки оцінювача про вартість об’єкту оцінки, однак, із порушенням встановленого законодавством двомісячного строку не уклав із позивачем договір купівлі-продажу цих приміщень. 24.07.2007 р. позивач звернувся до відповідача із пропозицією укласти відповідний договір, проте відповідач відмовився від його укладення, посилаючись на втрату чинності висновків про вартість об’єкту оцінки та заборону приватизації пам’яток культурної спадщини, введену Законом України “Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини”.

Проте, господарський суд вказує на те, що норми цього закону не перешкоджають виконанню обов’язкового рішення органу місцевого самоврядування, яке було прийняте до дати вступу в силу цього закону.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Львівської області від 25.10.2007 року по справі №15/322 скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

19.12.2007 року скаржником подано доповнення до апеляційної скарги, в якому зазначено обґрунтування мотивів оскарження рішення.

Зокрема скаржник вказує на те, що висновок суду першої інстанції про те, що Закон України “Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини” не може застосовуватись до спірних правовідносин є помилковим. Зазначаючи про те, що приватизація об’єктів комунальної власності способом викупу здійснюється шляхом укладення договору купівлі-продажу. Вищевказаний закон набрав чинності до укладення договору купівлі-продажу спірних приміщень, тобто в момент, коли спірні правовідносини щодо приватизації приміщення тривали. Скаржник вказує на те, що згідно рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 р. у справі №1-7/99, на яке посилається господарський суд, до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, тому на думку апелянта Закон України “Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини” повинен застосовуватись до спірних правовідносин.

Представник скаржника (відповідача) та третьої особи вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.

Представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення залишити без змін, зокрема вказував на те, що норми Закону України “Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини” не перешкоджають виконанню обов’язкового рішення органу місцевого самоврядування, яке було прийняте до дати вступу в силу цього закону.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та доповнення до апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Будинок по вул. Валова, 2 у м. Львові (охоронне свідоцтво №130 від 26.02.1980 р.) включений до списку пам’яток архітектури місцевого значення м. Львова, що підтверджується Додатком №3 до ухвали сесії Львівської міської ради народних депутатів від 25.07.1995 р.

Згідно із п. 20 Ухвали Львівської міської ради №110 від 24.12.1998 р. “Про питання забезпечення приватизації об’єктів комунальної власності м. Львова”, яка діяла на час існування спірних відносин, приватизація приміщень, які знаходяться в будинках –пам’ятках архітектури місцевого значення, допускається після погодження із постійною комісією муніципального майна.

Ухвалою Львівської міської ради №1695 від 08.07.2004 р. “Про приватизацію об’єкта комунальної власності на вул. Валовій, 2” дозволено ТзОВ «Україна»приватизувати способом викупу не житлові приміщення підвалу площею 116,3 кв.м. та першого поверху площею 120,2 кв.м. на вул. Валовій, 2 у встановленому законом порядку.

Наказом Управління комунального майна Львівської міської ради №1418 від 30.11.2004 р. “Про затвердження звітів про оцінку майна, будівель (приміщень), споруд” затверджено звіти про оцінку зазначених нежитлових приміщень.

Відповідно до ст. 8 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації. Підготовка об'єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які, зокрема, визначають ціну продажу об'єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову вартість продажу об'єкта на аукціоні, за конкурсом; готують та публікують інформацію про об'єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації.

Згідно із ч. 2 ст.8 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, строк підготовки об'єкта малої приватизації до продажу не повинен перевищувати двох місяців з дня прийняття рішення про включення його до відповідного переліку об'єктів, що підлягають приватизації.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем безпідставно недотримано встановлених законодавством строків та не укладено із позивачем договору купівлі-продажу до набрання чинності Законом України “Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини”.

Щодо постанови Верховної Ради України від 13.01.2005 року №2349-ІV «Про тимчасові обмеження у сфері приватизації», то слід зазначити, що нею рекомендовано Кабінету Міністрів України та іншим органам виконавчої влади, державним органам приватизації, відповідним органам Автономної Республіки Крим та органам місцевого самоврядування у період виконання повноважень Кабінетом Міністрів України, відставка якого відповідно до ч.5 ст.115 Конституції України прийнята Президентом України, не приймати рішення з питань приватизації (відчуження) та передачі до статутних фондів господарських товариств об’єктів права державної власності, об’єктів, що належать Автономній Республіці Крим, та об’єктів права комунальної власності, а також зупинити виконання відповідних рішень щодо приватизації (відчуження) та передачі до статутних фондів господарських товариств зазначених об’єктів, прийнятих ними після висловлених 01.12.2004 року Верховною Радою України недовіри Кабінету Міністрів України.

З правового аналізу наведеного положення вбачається, що Постанова носить не імперативний, а рекомендаційний характер, та стосується рішень, прийнятих після 01.12.2004 року.

Законом України “Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини” від 01.02.2005 р. заборонено приватизацію пам’яток культурної спадщини до затвердження Верховною Радою України переліку пам’яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації.

Слід зазначити, що відповідно до п.1 ст.2 вказаного закону, останній набирає чинності з дня опублікування.

Відповідно до Указу Президента «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності»від 10.06.97р. №503/97, офіційними друкованими виданнями, в яких здійснюється офіційне оприлюднення законів та інших актів Верховної Ради України, є «Офіційний вісник України»; газета «Урядовий кур’єр», а також газета «Голос України»та «Відомості Верховної Ради «України».

З врахуванням наведеного, Закон України “Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини” №2391-IV від 01.02.2005 р. вперше офіційно опубліковано 23.02.2005 року у газеті «Голос України».

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. у справі №1-7/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), положення ст. 58 Конституції України слід розуміти так, що дія нормативного акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто, до події, факту застосовується той закон або інших нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

Таким чином, ухвала Львівської міської ради №1695 від 08.07.2004 р. та наказ начальника управління комунального майна Львівської міської ради №1418 від 30.11.2004 року прийняті за 7 місяців до вступу в силу Закону України “Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини” від 01.02.2005 р., який набрав чинності з 23.02.2005 року.

Відповідно, з врахуванням вимог ст. 8 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, обов’язок відповідача щодо укладення із позивачем договору купівлі-продажу виник до набрання чинності Законом України “Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини”, а з норм зазначеного закону не випливає звільнення відповідача від виконання ним своїх обов’язків.

Статтею 24 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, законами України. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим –також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Одночасно слід зазначити про те, що судом першої інстанції правомірно враховано те, що до набрання чинності зазначеним законом позивач не звертався із вимогою до укладення договору в редакції запропонованого проекту.

Пропозиція укласти договір на підставі правового акту органу місцевого самоврядування №12 від 24.07.2007 р. отримана відповідачем 30.07.2007 р., що підтверджується відміткою про її отримання.

Поряд з цим, з матеріалів справи випливає, що відповідач відмовився від укладення договору купівлі-продажу не лише у зв’язку із законодавчою забороною щодо приватизації такого об’єкта, а у зв’язку із непогодженням усіх істотних умов договору, зокрема, ціни, що підтверджується листом відповідача №2-10615/2302 від 29.08.2007 р..

Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Такою умовою договору в даному випадку є ціна. Підставою для непогодження із ціною договору відповідачем є сплив строку після встановлення його експертної оцінки.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, ціна продажу об'єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, визначається шляхом проведення незалежної оцінки. У відповідності до п. 23 Методики оцінки майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №1891 від 10.12.2004 р., висновок про вартість майна, складеного для цілей приватизації майна шляхом викупу або продажу конкурентними способами, дійсний протягом шестимісячного строку від дати його затвердження. Дія висновку про вартість майна продовжується наказом відповідного органу, який його затвердив, на строк, що не перевищує одного року від дати його затвердження. Однак, строк дійсності висновків оцінювача про вартість об’єкту оцінки сплив. Доказів проведення нової оцінки суду не надано.

Враховуючи, що до умов проекту позивачем включено застарілі висновки оцінювачів, судом першої інстанції правомірно відзначено, що відповідач не може бути зобов’язаним укладати договір купівлі-продажу в тій редакції, яка була запропонована позивачем, хоча і зобов’язаний укласти такий договір у порядку та на умовах, визначених у відповідності із діючим законодавством.

З огляду на наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.101,103,105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення господарського суду Львівської області від 25.10.2007 року по справі №15/322 залишити без змін, а апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя: Якімець Г.Г.

Судді: Дубник О.П.

Дух Я.В.