ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2008 р.

№ 26/344-42/259

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Удовиченка О.С.

суддів :

Мамонтової О.М.

Хандуріна М.І.

розглянувши касаційну скаргу

ПП “Оцінка Плюс”

на рішення

та постанову

господарського суду м. Києва від 05.06.2007р.

Київського апеляційного господарського суду від 16.10.2007р.

у справі

№ 26/344-42/259

господарського суду

м. Києва

за позовом

ПП “Оцінка Плюс”

до

Міністерства юстиції України

про

стягнення 42730,56 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :

Міністерства юстиції України

Міхалкович П.О.

В С Т А Н О В И В :

Постановою Вищого господарського суду України рішення господарського суду м. Києва від 31.08.2006р. у справі № 26/344 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

ПП “Оцінка Плюс” звернулось до господарського суду м. Києва з позовом про стягнення з Міністерства юстиції України 42730,56 грн. У процесі розгляду справи позивач доповнив позов вимогами про стягнення збитків внаслідок інфляції за час прострочення 11013,13 грн., пені 8075,30 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 05.06.2007р. (суддя Паламар П.І.) відмовлено у позові ПП “Оцінка Плюс”.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.10.2007р. (судді: Б.В. Отрюх, С.В. Бондар, А.А. Верховець) апеляційну скаргу ПП “Оцінка Плюс” залишено без задоволення, а рішення господарського суду м. Києва від 05.06.2007р. залишено без змін.

ПП “Оцінка Плюс” звернулося до Вищого господарського суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 05.06.2007р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.10.2007р.; прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача 61818,99 грн.

В обґрунтування своєї касаційної скарги скаржник посилається на те, що судами попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних рішень було невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, зокрема: ст.81 ГПК України, ст. 112 ЦК України.

В судовому засіданні 29.01.2008р. колегією Вищого господарського суду України оголошувалась перерва на 05.02.2008р.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням господарського суду Хмельницької області від 13.06.2005р. у справі № 14/3103 стягнуто з відділу Державної виконавчої служби Старокостянтинівського районного управління юстиції на користь позивача 42730,56 грн. боргу та судових витрат. На виконання рішення був виданий наказ.

Наказом Міністерства юстиції України № 1482/к від 19.08.2005р. “Про ліквідацію відділів державної виконавчої служби територіальних управлінь юстиції” відділ Державної виконавчої служби Старокостянтинівського районного управління юстиції було ліквідовано.

ПП “Оцінка Плюс” звернулося з наказом господарського суду від 24.06.2005р. №14/3103 до ліквідаційної комісії відділу Державної виконавчої служби Старокостянтинівського районного управління юстиції.

Ліквідаційна комісія відділу Державної виконавчої служби Старокостянтинівського районного управління юстиції на підставі ст.61 ГК України та ст.ст.111,112 ЦК України повернула заяву ПП “Оцінка Плюс” щодо задоволення боргу та наказ господарського суду Хмельницької області від 24.06.2005р. №14/3103 без задоволення через відсутність коштів і майна боржника (лист №28 від 22.02.2006р. а.с. 17 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, відмовляючи в позові, посилався на те, що відносини щодо задоволення вимог кредиторів у разі ліквідації юридичної особи врегульовані ст.112 ЦК України, а положення ст.39 Закону України “Про власність” є безпідставними, оскільки з набранням чинності 1 січня 2004 року ЦК України питання відповідальності засновника юридичної особи, у тому числі державного органу, у сфері управління якого перебували певні державні органи чи установи, що ліквідовані, врегульовані цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції підтримав висновок місцевого господарського суду.

Закон України “Про власність” втратив чинність на підставі Закону України “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України” від 27 квітня 2007 року N 997-V, який вступив в силу з дня опублікування 20.06.2007р.

Відповідно до Закону України “Про власність” ч.1, ч.3 ст. 39 майно, що є державною власністю і закріплене за державною установою (організацією), яка перебуває на державному бюджеті, належить їй на праві оперативного управління. Державна установа (організація) відповідає за своїми зобов'язаннями коштами, що є в її розпорядженні. При недостатності у державної установи (організації) коштів відповідальність за її зобов'язаннями несе власник.

Таким чином, висновок місцевого господарського суду щодо незастосування до відносин ліквідації державної установи норм Закону України “Про власність” є необґрунтованим з огляду на те, що рішення про відмову у задоволення позову було винесене 05.06.2007р., а Закон України “Про власність” втратив чинність 20.06.2007р.

Крім того, Цивільний Кодекс України регулює особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Отже, судами попередніх інстанцій невірно застосовані приписи цивільного законодавства щодо відносин задоволення вимог кредиторів у разі ліквідації юридичної особи, що створена урядовим органом, оскільки, відносини щодо створення та ліквідації органів державної виконавчої служби ґрунтуються на адміністративному підпорядкуванню.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 постанови від 29.12.1976р. № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскаржуване судове рішення та постанова зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Судами попередніх інстанцій допущено порушення вимог статті 4-7 ГПК України, якою визначено, що судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи, статті 4-3 ГПК України, положення якої передбачають, що господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи та статті 38 ГПК України, яка зобов'язує суд у разі, якщо подані сторонами докази є недостатніми, витребувати від підприємств та організацій, незалежно від їх участі у справі, документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Вказані порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій призвели до неповного з'ясування обставин справи, в зв'язку з чим відсутні підстави вважати, що судами дана правильна юридична оцінка спірним правовідносинам.

Допущені порушення норм процесуального права, що призвели до неповного з'ясування обставин справи, не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції.

Відповідно до статті 111-7 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду м. Києва від 05.06.2007р. та постанова Київського апеляційного господарського суду від 16.10.2007р. підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, повно та всебічно перевірити дійсні обставини справи, дати належну оцінку зібраним по справі доказам, доводам та запереченням сторін і в залежності від встановленого та вимог чинного законодавства вирішити спір.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ПП “Оцінка Плюс” задовольнити частково.

Рішення господарського суду м. Києва від 05.06.2007р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.10.2007р. у справі № 26/344-42/259 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Головуючий О.С. Удовиченко

Судді                                                                        О.М. Мамонтова

М.І. Хандурін