ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2008 р.

№ 44/537-6/60

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Т.Б. Дроботової –головуючого,

Н.О. Волковицької,

Л.І. Рогач

за участю представників:

позивача

Супрун І.К., дир., Шумейко О.Л.

відповідача

третьої особи

Череповський Є.

не з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином)

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Дочірнього підприємства "Укрнафтогазкомплект" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2007 року

у справі

№ 44/537-6/60 господарського суду міста Києва

за позовом

Закритого акціонерного товариства "Торговий дім "Комплект"

до

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору

Дочірнього підприємства "Укрнафтогазкомплект" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

Дочірня компанія "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про

визнання договору частково недійсним та стягнення 821250,83грн.

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство "Торговий дім "Комплект"звернулось до господарського суду з позовом до Дочірнього підприємства "Укрнафтогазкомплект" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про визнання недійсним договору № 208/02 від 19.08.2002р. в редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2003р., в частині пункту 3.5 договору, а саме: "…з дня надходження коштів від споживача продукції –(ДК "Укргазвидобування", ДК "Укртрансгаз", ВАТ "Укртранснафта")", з моменту укладання договору, як такого, що не відповідає вимогам чинного законодавства України –статтям 511, 530 Цивільного кодексу України, а також про стягнення з відповідача 34076164,69грн заборгованості з огляду на порушення грошового зобов'язання.

Під час судового розгляду справи позивач подавав заяви про зміну підстав та предмету позову, уточнення та зменшення позовних вимог; остаточно позивач заявив про визнання недійсним договору № 208/02 від 19.08.2002р. в редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2003р., в частині пункту 3.5 договору, а саме: "…з дня надходження коштів від споживача продукції", як такої, що суперечить вимогам чинного законодавства України, а саме статті 538, пункту 5 статті 626 Цивільного кодексу України, з моменту укладання договору, а також стягнути з відповідача залишок заборгованості станом на 31.05.2007р. в розмірі 821250,83грн.

Відповідач відхилив позовні вимоги з мотивів відповідності спірного пункту 3.5 договору чинному законодавству, а вимоги про стягнення заборгованості - з огляду на відсутність порушеного зобов'язання, позаяк строк його виконання відповідно до пункту 3.5 ще не настав.

Справа розглядалась судами неодноразово. Постановою Верховного Суду України від 12.12.2006р. було скасовано постанову Вищого господарського суду України від 22.09.2006р., постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2006р. та рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2006р.; справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.07.2007р. (суддя Ковтун С.А.) позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 821250,83грн. основного боргу, 8212,5грн. державного мита, 118грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в іншій частині (визнанні недійсним пункту 3.5 договору) в позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання пункту договору недійсним, місцевий господарський суд покликався на безпідставність обґрунтування позову у відповідній частині нормами Цивільного кодексу України, оскільки до даних правовідносин належало застосовувати підстави недійсності угоди за законодавством, чинним на момент укладення договору –Цивільного кодексу Української РСР.

В частині стягнення суми 821250,83грн. основного боргу суд мотивував рішення встановленими обставинами справи щодо настання у відповідача на час прийняття рішення строку виконання зобов'язання та невиконання цього зобов'язання відповідачем, статтями 525, 530 Цивільного кодексу України, які передбачають порядок виконання зобов'язання, як чинними на момент існування спірних правовідносин.

Оскаржуючи в апеляційному порядку судове рішення в частині стягнення заборгованості, відповідач зазначав про таке: на момент звернення позивача до суду за стягненням заборгованості строк виконання зобов'язання ще не настав, а позовна заява не спрямована на поновлення порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, у рішенні місцевого суду ці доводи відповідача не відображено, чим порушено принципи рівності та змагальності сторін у господарському судочинстві, в порушення статті 22 Господарського процесуального кодексу України господарським судом прийнято заяву позивача про одночасну зміну як підстав, так і предмету позову.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2007р. (судді: Смірнова Л.Г. - головуючий, Алданова С.О., Коротун О.М.) рішення місцевого суду залишено без змін з огляду на відсутність підстав для його скасування відповідно до статті 104 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому в постанові апеляційної інстанції вказано про правомірність висновків суду першої інстанції про настання строку виконання зобов'язання на час звернення позивача зі заявою від 31.05.2007р. та на час прийняття рішення у даній справі, прийняття рішення місцевим господарським судом з дотриманням вимог чинного законодавства.

Не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду та рішення місцевого господарського суду в частині стягнення заборгованості та прийняти нове рішення, яким у позові в цій частині відмовити.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, заявник зазначив, що господарськими судами неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права: суди порушили статтю 1 Господарського процесуального кодексу України та статтю 16 Цивільного кодексу України, задовольнивши позов щодо відновлення права позивача, яке не було порушено на момент звернення з даним позовом до суду, помилково пов'язали задоволення позовних вимог з наявністю порушеного права на момент прийняття рішення у справі, суд апеляційної інстанції не надав належну оцінку доводам апеляційної скарги та порушив порядок прийняття додаткових доказів всупереч статтям 101 та 105 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач у відзиві по суті касаційної скарги та усно в судовому засіданні відхилив її доводи в повному обсязі; третя особа не надіслала відзив на касаційну скаргу, не скористалась правом на участь представника в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді –доповідача та пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Розглянувши доводи скаржника про допущені судами процесуальні порушення, судова колегія відхиляє їх, оскільки судові рішення не порушують норм процесуального законодавства: зміна предмету та підстав позову відбувалась щодо різних матеріально-правових вимог, а не одночасно щодо однієї позовної вимоги, про що скаржнику вказано в постанові апеляційної інстанції; судові рішення містять доводи скаржника, які, однак, судами відхилено.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, сторонами у даній справі було укладено договір № 208/02 від 19.08.2002р., відповідно до умов якого Закрите акціонерне товариство "Торговий дім "Комплект" (позивач) зобов'язався поставити Дочірньому підприємству "Укрнафтогазкомплект" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (відповідачу) продукцію виробничо-технічного призначення, а відповідач прийняти та оплатити продукцію на умовах, викладених в договорі; найменування, кількість асортимент та ціна продукції вказані у специфікаціях, які є невід'ємними частинами договору; згідно специфікацій продукція постачається відповідачу для потреб третьої особи (ДК "Укртрансгаз").

30.12.2003р. сторонами було укладено додаткову угоду № 3 до договору № 208-02 від 19.08.2002р., відповідно до якої первісний договір було викладено в новій редакції, яка містила в собі, зокрема, пункт 3.5 наступного змісту: "Остаточні розрахунки за поставлену продукцію здійснюються Покупцем після поставки продукції та підписання акту прийому-передачі продукції на протязі трьох банківських днів з дня надходження коштів від споживача продукції –(ДК "Укргазвидобування", ДК "Укртрансгаз", ВАТ "Укртранснафта")".

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що Дочірнім підприємством "Укрнафтогазкомплект" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (третя особа) було укладено договір № 480-03/11-7 від 30.12.2003р., відповідно до умов якого відповідач зобов'язався поставити третій особі матеріально-технічну продукцію, а третя особа - прийняти та оплатити її у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок відповідача; остаточні розрахунки здійснюються третьою особою в 20-денний термін після поставки продукції на підставі рахунку-фактури постачальника.

Згідно наявних у матеріалах справи двосторонніх актів прийому-передачі продукції, позивач поставив відповідачу продукцію на суму 241827143,99грн.; за наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок станом на час звернення позивача до суду з позовом заборгованість відповідача становила 34076164,69грн.

Під час розгляду справи відповідач частково перерахував кошти, в зв'язку з чим загальна сплачена ним сума становила 241005893,16грн.), а позивач зменшив позовні вимоги до 821250,83грн. (різниця між 241827143,99 та 241005893,16грн.), які є предметом судового розгляду.

Матеріали справи містять копію платіжного доручення від 16.05.2007р. № PR4177 про перерахування коштів третьою особою відповідачу за договором № 480-03/11-7 від 30.12.2003р.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним пункту 3.5 договору № 208-02 від 19.08.2002р. в редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2003р., місцевий господарський суд, вказав, що до правовідносин, пов'язаних з визнанням недійсним спірного пункту договору, з'ясування наявності передбачених законодавством підстав недійсності договору, належить застосовувати приписи законодавства, чинного на момент укладення угоди, тобто, Цивільного кодексу Української РСР. Наведені у позовній заяві підстави недійсності пункту договору за положеннями Цивільного кодексу України не може бути прийнято до уваги.

Натомість, стягуючи суму заборгованості, місцевий господарський суд, з яким погодився апеляційний господарський суд, дійшов висновку про настання станом на 31.05.2007р. (дату подання доповнень до позовної заяви) обумовленого сторонами строку виконання відповідачем грошового зобов'язання відповідно до пункту 3.5 договору № 208-02 від 19.08.2002р. в редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2003р.; несплатою даної суми на момент прийняття рішення відповідач порушив статті 526, 530 Цивільного кодексу України.

Однак висновки судів щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми боргу не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства та повністю встановлених обставинах справи.

Суди правомірно застосували до правовідносин сторін, пов'язаних зі стягненням заборгованості, положення статей Цивільного кодексу України, виходячи з пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, та правомірно зазначили про неможливість його застосування до вимог про визнання недійсним пункту договору, укладеного до набрання чинності Цивільним кодексом України.

Так, відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; відповідні вимоги до виконання зобов'язання містяться також у статті 193 Господарського кодексу України.

За частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

За приписами статей 15 та 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовна заява може містити суб'єктивний погляд позивача щодо наявності таких порушень, однак, розглядаючи позов, господарський суд повинен на підставі матеріалів справи встановити об'єктивну наявність порушення чи оспорювання прав позивача на момент звернення з відповідним позовом.

З судових рішення та постанови вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом саме за захистом свого вже порушеного права.

Тому правовий висновок судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог, виходячи з існування заборгованості відповідача за станом на час прийняття рішення, а не на час звернення з позовом, є помилковим.

Враховуючи зміст пункту 3.5 договору № 208-02 від 19.08.2002р. в редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2003р. та його чинність за наслідками розгляду справи, судами вказано як обумовлений сторонами момент настання строку виконання грошового зобов'язання відповідачем на протязі трьох банківських днів з дня надходження коштів від споживача продукції (в даному спорі ДК "Укртрансгаз").

Однак, задовольняючи позов, суди не встановили, коли реально настав строк виконання зобов'язання у даній справі (в якому обсязі та коли перераховувались гроші третьою особою відповідачу).

З матеріалів справи вбачається, що суди вимагали відповідну інформацію від третьої особи, яка не виконала вимоги ухвали суду.

Однак всупереч приписам статей 38 та 43 Господарського процесуального кодексу України суди не витребували такі докази від відповідача, що також є зобов'язаним вести бухгалтерський облік своїх взаєморозрахунків з третьою особою, в тому числі й щодо дати, розміру надходження платежів та їх цільового призначення.

Відтак, не встановивши обставини справи щодо дати, з якої слід вважати порушеними права позивача, а також, чи існувало таке порушення на час звернення з позовом, суди передчасно задовольнили позовні вимоги.

Таким чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 111 5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційний та місцевий господарські суди в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України розглядаючи справу, не розглянули всебічно, повно та об’єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; не дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; не належним чином проаналізували правовідносини, що виникли та існували між сторонами, внаслідок чого їх висновки щодо розгляду позову та апеляційної скарги не можуть вважатись законними та обґрунтованими.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Разом з тим, оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають за вище вказаних підстав.

З огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, постанова апеляційної інстанції та рішення господарського суду підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, господарським судам слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Укрнафтогазкомплект" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2007р. у справі № 44/537 –6/60 господарського суду міста Києва та рішення господарського суду міста Києва від 05.07.2007р. в частині задоволення позовних вимог на суму 821250,83грн.

Справу в цій частині направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва

В решті рішення та постанову залишити без змін.

Головуючий Т. Дроботова

Судді: Н. Волковицька

Л. Рогач