ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2008 р.

№ 6/75

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів:

Глос О.І., Бакуліної С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ТзОВ "Малинська промислово-фінан сова компанія"

на постанову

Житомирського апеляційного господарського суду від 23.06.2008 р.

у справі

№6/75

господарського суду

Житомирської області

за позовом

ТзОВ "Малинська промислово-фінан сова компанія"

до

ЗАТ комерційний банк "ПриватБанк" в особі Житомирського регіонального управління ЗАТ комерційний банк "ПриватБанк"

про

стягнення 96 847,12 грн.

у судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача:

Пасічник А.Й.

від відповідача:

не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 08.04.2008 р. у справі №6/75 (суддя Терлецька-Байдюк Н.Я.), залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 23.06.2008 р. (судді: Зарудяна Л.О., Вечерко І.О., Ляхевич А.А.), у задоволенні позову ТзОВ "Малинська промислово-фінан сова компанія" до ЗАТ комерційний банк "ПриватБанк" в особі Житомирського регіонального управління ЗАТ комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення 96 847,12 грн. збитків відмовлено.

У касаційній скарзі ТзОВ "Малинська промислово-фінан сова компанія" просить скасувати постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 23.06.2008 р., рішення господарського суду Житомирської області від 08.04.2008 р. у справі №6/75 та передати справу на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, посилаючись на порушення господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 8, ч. 1 ст. 259 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, оскільки: по-перше, незважаючи на відсутність договору "Про встановлення 3-х річного строку нарахування пені за прострочення виконання зобов'язань" відповідач безпідставно нараховував пеню протягом строку, більшого за 6 місяців, яку позивач вимушений був сплатити, внаслідок чого йому було заподіяно збитки; по-друге, відповідач не мав права нараховувати пеню після прийняття Малинським райсудом Житомирської області рішення від 16.05.2006 р. у справі №2-275/06 про стягнення з Малинської промислово-фінан сової компанії та Науменка В.І. в солідарному порядку заборгованості по кредиту і по нарахованим відсоткам, оскільки день прийняття вказаного рішення райсуду заявник вважає днем фактичного припинення виконання договірних зобов'язань за кредитним договором (с. 7 касаційної скарги).

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на участь свого представника у судовому засіданні касаційної інстанції.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши правильність застосування гос подарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить із обставин, встановлених у справі господарськими судами першої та апеляційної інстанцій, а саме.

Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій встановлено наступне.

28.05.2004 р. між ТОВ "Малинська промислово-фінансова компанія" (позичальник) та ЗАТ КБ "ПриватБанк" (банк) було укладено кредитний договір №R04-04, згідно з п. 1.1 якого банк при наявності вільних коштів зобов'язується надати позичальнику кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії з загальним лімітом:150 000,00 грн., не пізніше 5-ти днів з моменту, зазначеного в третьому абзаці п. 2.1.2 даного договору, в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди, в обумовлені даним договором терміни.

Термін повернення кредиту 25.05.2005 р. (п. 1.3 договору).

24.03.2005 р. між тими ж сторонами було укладено кредитний договір №25-05, згідно з п. 1.1 якого, банк при наявності вільних коштів зобов'язується надати позичальнику кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування: 200 000,00 грн. окремими грандами, на підставі попередньої вимоги згідно п. 2.1.2 цього договору в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту і сплати відсотків згідно графіків погашення кредиту та відсотків, які оформляються у вигляді додатків до цього договору і є його невід'ємною частиною, комісії та винагороди, штрафу і пені в обумовлені даним договором терміни.

Термін повернення кредиту 23.03.2006 р. (п. 1.3 договору).

Оскільки позивачем кредитні кошти було повернуто з порушенням строків, визначених кредитними договорами, закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" за порушення умов кредитних договорів ТОВ "Малинська промислово-фінансова компанія" була нарахована пеня по день фактичного виконання зобов'язання з повернення кредиту в загальній сумі 111 325,42 грн., у т.ч за кредитним договором від 28.05.2004 р. №R04-04 —56 461,54 грн., за кредитним договором від 24.03.2005 р. №25-05 —54 863,88 грн.

Розмір і порядок сплати пені за порушення позичальником його договірних зобов'язань було передбачено у п. 5 кредитних договорів.

Відповідно до п. 5.1 кредитних договорів при порушенні позичальником якого-небудь із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п.п. 2.2.2, 4.1, 4.2, 4.3 даного договору, термінів повернення кредиту, передбачених п.п. 1.3, 2.2.3, 2.3.2 даного договору, винагороди, передбаченої п.п. 2.2.5, 4.4, 4.5, 4.6, 4.7 даного договору, позичальник виплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, але не більш подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня.

Відповідно до п. 5.4 кредитних договорів нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п.п. 5.1, 5.2, 5.3 здійснюється протягом 3 (трьох) років із дня, коли відповідне зобов'язання повинно було бути виконане позичальником.

Вважаючи, що внаслідок неправомірного нарахування відповідачем пені за період більше, ніж 6 місяців в порушення ст. 232 Господарського кодексу України за відсутності письмового договору про збільшення позовної давності (яку позивач вимушений був сплатити банку), позивачу заподіяно збитки в сумі 96 847,12 грн., останній звернувся до господарського суду з позовом до ЗАТ КБ "ПриватБанк" про відшкодування збитків в розмірі 96 847,12 грн., заподіяних позивачу при нарахуванні пені, на підставі ст.ст. 258, 259, 267 Цивільного кодексу України та ст. 232 Господарського кодексу України.

Відмовляючи в задоволенні позову, господарські суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що: по-перше, відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто вказаною нормою обмежено строк нарахування пені, якщо інше не встановлено договором або законом, а в даному випадку саме умовами кредитних договорів встановлено інше —п. 5.4 кредитних договорів передбачено нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбачений п. 5.1, 5.2, 5.3 договорів (у т.ч. порушення зобов'язань зі сплати відсотків за користування кредитом, термінів повернення кредиту та інш.) протягом 3 (трьох) років із дня коли відповідне зобов'язання повинно було бути виконано позивачем; по-друге, відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами; по-третє, строк нарахування пені, встановлений сторонами у п. 5.4 кредитних договорів, не має ніякого відношення до позовної давності, крім того, у п. 5.7 кредитних договорів відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу України сторони домовилися про збільшення позовної давності до 5 років; по-четверте, сплачена позивачем згідно з умовами договору пеня не є збитками в розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України, а є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання, хоча предметом позову є саме стягнення збитків.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що висновки господарських судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову є законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція перевіряє застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Господарськими судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що предметом позову є стягнення збитків, заподіяних позивачу внаслідок неправомірного нарахування банком (відповідачем) за період більше ніж 6 місяців і сплати позивачем пені за порушення умов кредитних договорів щодо термінів повернення кредиту. Позовні вимоги обґрунтовані нормами ст.ст. 258, 259, 267 Цивільного кодексу України, ст. 232 Господарського кодексу України (а.с. 9).

Господарськими судами встановлено, матеріалами справи підтверджено і позивачем не заперечується факт порушення позивачем умов кредитних договорів від 28.05.2004 р. №R04-04 та від 24.03.2005 р. №25-05 щодо термінів повернення кредиту.

Умовами п. 5.1 вищевказаних договорів встановлено відповідальність позивача за невиконання договірних зобов'язань зі сплати відсотків за користування кредитом, за порушення термінів повернення кредиту та інш. у вигляді сплати пені за кожен випадок порушення в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня.

Пунктом 5.4 кредитних договорів встановлено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п.п. 5.1, 5.2, 5.3 здійснюється протягом 3 (трьох) років із дня, коли відповідне зобов'язання повинно було бути виконане позичальником (позивачем).

З огляду на викладене, цілком правомірними є висновки господарських судів про відсутність порушень з боку відповідача норм п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України у зв'язку з нарахуванням пені по день фактичного виконання позивачем зобов'язань за вищезазначеними кредитними договорами (в межах строків, встановлених п. 5.4 кредитних договорів), оскільки п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України обмежено строк нарахування пені шістьма місяцями від дня коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором, а в даному випадку інше встановлено саме умовами кредитних договорів, укладених між позивачем і відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Як встановлено господарськими судами та підтверджено матеріалами справи, кредитні договори від 28.05.2004 р. №R04-04 та від 24.03.2005 р. №25-05 було укладено і підписано сторонами без заперечень, умови договорів не оскаржувалися та є чинними.

Оскільки господарськими судами встановлено факт повернення позивачем кредиту з порушенням строків, встановлених кредитними договорами, банком цілком правомірно була нарахована пеня по день фактичного виконання зобов'язань.

Доводи касаційної скарги про відсутність правових підстав для нарахування пені після прийняття 16.05.2006 р. Малинським райсудом рішення у справі №2-275/06 про стягнення з позивача заборгованості за кредитом і за відсотками (за період з 17.05.2006 р. по 25.06.2007 р.) не можуть бути взяті до уваги, оскільки день прийняття рішення господарським судом про стягнення заборгованості за кредитом не є днем фактичного виконання позивачем зобов'язань за кредитними договорами, а господарськими судами встановлено, що пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитними договорами була нарахована відповідачем і сплачена позивачем по день фактичного виконання позивачем зобов'язань за вказаними кредитними договорами.

Відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи і висновки господарських судів про те, що сплачена позивачем згідно з умовами кредитних договорів пеня не є збитками, а є одним з видів забезпечення виконання зобов'язання, оскільки згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України (якою встановлено види забезпечення виконання зобов'язання) виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, висновки господарських судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення збитків, заподіяних позивачу внаслідок сплати ним на користь відповідача встановленої умовами кредитних договорів пені за несвоєчасне повернення кредиту за період більше ніж 6 місяців, є законними та обґрунтованими.

За таких обставин, встановлені господарськими судами першої та апеляційної інстанцій з дотриманням правил ст. 43 Господарського процесуального кодексу України факти, на підставі яких касаційна інстанція відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, спростовують доводи касаційної скарги щодо порушення господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, підстав для скасування постанови Житомирського апеляційного господарського суду від 23.06.2008 р. у справі №6/75 не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, п. 1 ст. 1119, ст. 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТзОВ "Малинська промислово-фінан сова компанія" на постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 23.06.2008 р. у справі №6/75 залишити без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 23.06.2008 р. у справі №6/75 —без змін.

Головуючий

К.Грейц

Судді:

О.Глос

С.Бакуліна