ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
УХВАЛА

"20" листопада 2008 р.

Справа № 6/13/14/7/74-НА

За позовом Прокуратури Хмельницької області м. Хмельницький

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача –прокуратури Летичівського району Хмельницької області

до 1. Національної акціонерної страхової компанії "Оранта" м. Київ

2. Летичівської селищної Ради смт. Летичів

3. Фонду Державного майна України м. Київ

про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Летичівської селищної ради від 26.07.2000р. №99 в частині визнання права власності на адмінбудівлю і гараж за Летичівським райвідділенням НАСК „Оранта” і Летичівською районною прокуратурою, а також свідоцтва про право власності від 16.08.2000р. щодо адмінбудівлі і гаража по вул. Панасюка,3 в смт. Летичів;

- визнання неправомірними дій Фонду Держмайна України по передачі актом прийому-передачі №284 від 11.06.2001р. адмінбудівлі по вул. Панасюка ,3 в смт. Летичів у власність НАСК „Оранта”;

- визнання за прокуратурою Хмельницької області права управління на адмінбудівлю з підвалом і гаражний блок по вул. Панасюка , 3 смт. Летичів,

- зобов'язання НАСК "Оранта " передати прокуратурі Хмельницької області займане нею приміщення адмінбудівлі та гаражний блок по вул. Панасюка, 3 в смт. Летичів

Головуючий суддя

Суддя Виноградова В.В.

Суддя Радченя Д.І.

За участю представників сторін:

позивача –Котик І.О. –ст. прокурора відділу прокуратури Хмельницької області

відповідача-1 Ігнатенко В.І. –за довіреністю від 27.08.2008р. в засіданні 15.10.2008р.).

відповідача-2 не з’явився

відповідача-3 Буяр З.М. –за довіреністю №659 від 24.10.2008р.

третьої особи –не з‘явився

Суть спору: Прокуратура Хмельницької області 24.03.2004р. в порядку господарського судочинства звернулась до господарського суду Хмельницької області з позовною заявою до НАСК "Оранта" м.Київ та Виконкому Летичівської селищної ради про визнання недійсними рішення виконкому Летичівської селищної ради від 26.07.2000 р. №99, свідоцтва від 16.08.2000 про право власності на адмінбудівлю та гараж по вул. Панасюка, 3 в смт. Летичів, правочину від 11.06.2001 року № 284 оформленого у вигляді акта прийому-передачі адмінбудівлі по вул. Панасюка, 3 в смт. Летичів у власність НАСК "Оранта" та визнання за позивачем права оперативного управління на адмінбудівлю з підвалом і гаражним блоком по вул. Панасюка, 3 в смт. Летичів та зобов'язання НАСК "Оранта" передати прокуратурі Хмельницької області займане нею приміщення адмінбудівлі та гаражний блок по вул. Панасюка, 3 в смт. Летичів.

Господарським судом Хмельницької області 29.03.2004р.порушено провадження у справі № 7/74-н, відповідно до ст.ст. 61,64,65,86 Господарського процесуального кодексу України.

14.04.2004р. ухвалою суду по справі № 7/74-н, відповідно до ст.ст. 24, 27 ГПК України залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - прокуратуру Летичівського району та відповідачем у справі Фонд Державного майна України м. Київ.

13.08.2004р. по справі № 7/74-н прийнято рішення, яким позовні вимоги прокуратури Хмельницької області задоволено частково.

Апеляційне та касаційне провадження за даним рішенням здійснювалось в порядку господарського судочинства та 24.05.2005р. постановою Вищого господарського суду України рішення господарського суду Хмельницької області від 13.08.2004р. у справі № 7/74-н залишено без змін в частині припинення провадження у справі щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва від 16.08.2000р. про право власності на адмінбудівлю та гараж по вул. Панасюка, 3 в смт. Летичів, в решті позовних вимог рішення скасовано з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Хмельницької області ( т.2 стор. 184-188.)

15.06.2005р. господарським судом Хмельницької області новий склад суду в порядку ГПК України прийняв зазначені вимоги до свого розгляду.

21.07.2005р. по даній справі за №14/7/74-н прийнято рішення, яким в частині визнання недійсним правочину від 11.06.2001р. № 284, оформленого у вигляді акта прийому передачі адмінбудівлі по вул. Панасюка, 3 в смт. Летичів у власність НАСК "Оранта" та про визнання недійсним свідоцтва від 16.08.2000р. про право власності на адмінбудівлю та гараж по вул. Панасюка, 3 в смт. Летичів припинено, в решті вимог прокуратурі Хмельницької області відмовлено.

23.03.2006р. Житомирський апеляційний господарський суд як адміністративний суд відповідно до Перехідних та кінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства, керуючись ст.ст.195,196,198, 205,207,212,254 КАС України постановою по даній справі рішення господарського суду Хмельницької області від 21.07.2005р. частково змінив та роз'яснив, що касаційну скаргу на постанову ЖАГС може бути подано безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Подальше провадження у даній справі здійснювалось в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України і господарські суди діяли як суди адміністративної юрисдикції.

27.03.2007р. ухвалою Вищого адміністративного суду України по справі №14/7/74-н рішення господарського суду Хмельницької області від 21.07.2005р. та постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 23.03.2006р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Хмельницької області в іншому складі відповідно до ст.ст. 220,221,223,227,231 КАСУ.

Господарським судом Хмельницької області подальший розгляд позовних вимог прокуратури Хмельницької області здійснено за правилами Кодексу адміністративного судочинства як адміністративним судом та з огляду на предмет дослідження по даній справі № 13/14/7/74-НА винесено 09.08.2007р. ухвалу про закриття провадження у справі, відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАСУ, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства та роз'яснив позивачу його право звернутись із зазначеним позовом в порядку господарського судочинства.

31.03.2008р. Львівський апеляційний адміністративний суд , керуючись ч.1 ст.24 КАСУ скасував вище зазначену ухвалу господарського суду Хмельницької області , з огляду на те , що суддя , вирішуючи справу одноособово, не врахував положень Кодексу адміністративного судочинства та не прийняв до уваги, що одним із відповідачів в справі є Фонд державного майна України, який є центральним органом виконавчої влади в Україні зі спеціальним статусом , в зв'язку з чим справа підлягала розгляду судом колегіально, тобто ухвала про закриття провадження у справі прийнята неповним складом суду.

14.04.2008р. розгляд справи № 6/13/14/7/74-н продовжено в колегіальному складі суду в порядку Кодексу адміністративного судочинства України.

Прокурором , який приймав участь в судових засіданнях , в порядку ст. ст. 17, 51,137 КАС України подано письмові заяви про уточнення позовних вимог (від 15.10.2008р. № 05-3014-04 та від 19.10.2008р. № 6/13/14/7/74-н), в яких він просить суд визнати за прокуратурою Хмельницької області право управління на адмінбудівлю з підвалом та гаражний блок по вул. Панасюка,3 в смт. Летичів, визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Летичівської селищної ради від 26.07.2000 р. № 99 в частині визнання права власності на адмінбудівлю і гараж за Летичівським райвідділенням НАСК „Оранта” і Летичівською районною прокуратурою, а також свідоцтво про право власності від 16.08.2000р. щодо адмінбудівлі і гаража по вул. Панасюка,3 в смт. Летичів; визнати неправомірними дії Фонду Держмайна України по передачі актом прийому-передачі №284 від 11.06.2001р. адмінбудівлі по вул. Панасюка ,3 в смт. Летичів у власність НАСК „Оранта”.

Дані заяви про уточнення позовних вимог прийняті судом.

Представник відповідача-1 у письмовому відзиві від 14.10.2008р. проти позову заперечив посилаючись на те, що із прийняттям Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України»від 27.04.2007 № 997, Закон України «Про власність»втратив свою чинність, тобто ст. 48 п. 5, згідно якої положення щодо захисту права власності поширюються також на особу яка володіє майном на праві оперативного управління не може бути прийнятим до уваги таким чином, застосовується положення ст. 386 Цивільного кодексу України, згідно з яким положення щодо захисту права власності поширюються тільки на власника.

При цьому, вказує, що втратила чинність ст. 32 Закону України «Про власність», а застосовується положення п. 2 ст. 326 ЦК України, де зазначено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади, а оскільки згідно Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності»від 15.12.1992 р., який діяв на момент передачі спірного майна у власність Компанії, та Закону України «Про управління об'єктами державної власності»від 21.09.2006 р. № 185 управління та розпорядження майном державної власності здійснює Кабінет Міністрів України, а підприємствами, які знаходяться в процесі приватизації, Фонд державного майна України, то власниками можуть виступати саме ці органи.

За таких обставин, стверджує, що на позивача не поширюється дія п. 4 ч.1 ст. 268 (вимоги на які позовна давність не поширюється), тому позовні вимоги прокуратури Хмельницької області до НАСК «Оранта»є неправомірними та безпідставними.

Крім того, відповідач-1 вважає неправомірними вимоги позивача про визнання за ним права оперативного управління на спірне приміщення посилаючись на те, що згідно ч. 3 ст. 52 Закону України «Про прокуратуру» на місцеві ради народних депутатів, їх виконавчі органи покладено обов’язок забезпечити органи прокуратури відповідними службовими приміщеннями на умовах оренди. Тому, відповідач-1 вважає, що згідно ч. 1 ст. 137 ГК України правом оперативного управління наділені тільки суб'єкти господарювання для здійснення некомерційної діяльності, а значить позивач не може мати приміщення на праві оперативного управління.

Вказує, що 11.06.2001р. було складено та підписано Акт прийому-передачі № 284 уповноваженими представниками Фонду державного майна України та НАСК "ОРАНТА" на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1993р. № 709 та наказу Фонду державного майна України № 51- АТ від 15.12.1993 року з метою формування статутного фонду компанії за рахунок внесків засновника, яким згідно п. 1.1 Статуту НАСК "ОРАНТА" є Фонд державного майна України, а згідно п. 32.0 цього Статуту компанія є власником майна, переданого їй засновником.

Таким чином, вважає, що акт прийому-передачі № 284 від 11.06.2001р. не має ознак самостійної цивільно-правової угоди в розумінні ст. 41 ЦК УРСР від 18 липня 1973 року (чинного на час підписання актів) та має похідний виконавчий характер від актів компетентних державних органів, а тому не породжує правових наслідків.

За таких обставин, просить у позові відмовити.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з’явився, проте у направленому суду письмовому запереченні із позовними вимогами не погоджується. Вказує, що право власності на частини приміщення по вул. Панасюка,3 смт. Летичів визнавалось як за прокуратурою загальною площею 305,5 кв.м. та частиною гаражного блоку площею 86,9 кв.м., так і за Летичівським відділенням НАСК „Оранта” в розмірі 232,4 кв.м. та частково гаражного блоку площею 63,60кв.м. Право власності на вказані частини приміщень надавались у встановленому законом порядку згідно рішення виконкому Летичівської селищної ради № 99 від 26.07.2000р., яке відповідач вважає правомірним. Крім того, у заявленому клопотанні просить справу розглядати без участі представника Летичівської селищної ради.

Представник від третьої особи –прокуратури Летичівського району в судове засідання не прибув, проте згідно направленої на адресу суду заяви позовні вимоги підтримує та просить суд розглянути справу без участі представника прокуратури.

Представник відповідача-3 в судовому засіданні проти позову заперечив, в діях Фонду державного майна України ніяких порушень не вбачає.

20.11.2008р. відповідачем –1 заявлено клопотання відповідно до п.1 ч.1 ст.3, п.1ст.1 ст.157 КАСУ про закриття провадження у даній адміністративній справі № 6/13/14/7/74-НА з огляду на те, що спір, який розглядається господарським судом як адміністративним судом, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. При цьому, звертає увагу суду на те, що в оскаржуваних діях органів та їх рішеннях позивач вбачає порушення свого права власності (оперативного управління, управління) щодо нежилих приміщень, що має приватно-правовий характер. Стверджує, що даний позов не є адміністративним, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно –правових відносин від порушень з боку органів державної влади та місцевого самоврядування. Фонд підтримав клопотання відповідача-1.

Вислухавши позиції представників сторін та третьої особи, оглянувши матеріали справи, оцінивши їх на відповідність діючому законодавству України, судом враховується наступне.

Відповідно до ст.1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст.2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт або правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З наведених правових норм вбачається, що цивільним законодавством регулюються приватні, цивільні відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників. Публічні відносини, засновані на владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, податкові, бюджетні відносини цивільним законодавством не регулюються.

При цьому, учасником цивільних відносин можуть бути держава, державні органи, органи місцевого самоврядування та інші суб'єкти публічного права. У межах цих цивільних відносин можуть оскаржуватись нормативно-правові акти або правові акти індивідуальної дії, видані вказаними суб'єктами публічного права, якщо вони порушують цивільні права або інтереси.

Згідно з ст.1 Господарського кодексу України, цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ст.20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів.

З наведених правових норм вбачається, що у межах господарських відносин можуть оскаржуватись акти органів державної влади, місцевого самоврядування та інших суб'єктів, що ущемляють права та законні інтереси суб'єктів господарювання або споживачів.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.

Відповідно до ст.104 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Вказані норми права встановлюють, що в порядку адміністративного судочинства захищаються права та інтереси осіб у сфері публічно-правових відносин. Публічно-правові відносини є складовою частиною правових відносин, які виникають у суспільстві. Змістом будь-яких правових відносин є врегульовані правом взаємні права, інтереси, обов'язки та заборони суб'єктів суспільства у цих правовідносинах. Відповідно, зміст публічно-правових відносин складається з взаємних публічних прав, інтересів, обов’язків та заборон суб’єктів суспільства у певних публічно-правових відносинах.

Отже, у публічно-правових відносинах одна особа має та реалізує певні публічні права чи інтереси, а інша особа відповідно виконує певні публічні обов'язки або дотримується публічних заборон. У разі невиконання останньою особою своїх публічних обов'язків або недотримання публічних заборон вона порушує публічні права чи інтереси першої особи, яка не в змозі їх належним чином реалізувати. За цих обставин ця особа має право подати до суду адміністративний позов на захист свої порушених публічних прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.

Таким чином, до адміністративного суду з адміністративним позовом має право звернутись особа за захистом саме публічного права, свободи чи інтересу у сфері публічно-правових відносин. Звернення особи з позовом до суду на захист іншого крім публічного права, свободи чи інтересу, наприклад приватного цивільного чи господарського права, інтересу відповідно до вказаних норм Цивільного чи Господарського кодексів України, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Даний висновок підтверджується також постановами Верховного Суду України у справах від 05.12.2006р. та від 27.03.2007р., в яких вказано, що предметом спору у даних справах є право користування особою певним майном та відновлення цього порушеного права, тобто між сторонами існує спір про право, що в свою чергу виключає її розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство - діяльність судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ. Згідно з п.1 ч.1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства.

Згідно з п.7 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства. Згідно з ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

З наведених норм вбачається, що справою адміністративної юрисдикції може бути спір, який виник між конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх публічних прав та обов'язків у конкретних публічно-правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно законодавчо зобов'язані виконувати вимоги, приписи такого владного суб'єкта. У випадку, якщо суб'єкт (в тому числі орган державної влади, місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції відносно іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, та не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Суб'єкт (особа) за нормами Кодексу адміністративного судочинства України вважається суб'єктом владних повноважень лише тоді, коли він у конкретних правових відносинах, у яких виник спір, здійснює владні управлінські функції (владно керує поведінкою інших суб'єктів, а ці суб'єкти законодавчо підкоряються вимогам та приписам такого владного суб'єкта). У випадку, якщо суб'єкт (в тому числі орган державної влади, місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказаних владних управлінських функцій (відносно іншого суб'єкта, який є учасником спору), такий суб'єкт не знаходиться «при здійсненні владних управлінських функцій», та не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України необхідних ознак суб'єкта владних повноважень. Даний висновок підтверджується також листом Верховного Суду України №3.2.-2005 від 26.12.2005р.

З огляду на предмет позовних вимог прокуратура Хмельницької області звернулась до суду за захистом свого приватного цивільного (господарського) права на нежитлові приміщення, оскільки відповідачами воно порушено. З чого можна зробити висновок, що між сторонами виник спір у приватно - правових, цивільних (господарських) відносинах стосовно реалізації позивачем свого приватного, цивільного (господарського) права на управління нежитловими приміщеннями.

При цьому, суд зважає на те, що дані відносини не засновані на владному підпорядкуванні позивача відповідачам, у даних відносинах відповідач не здійснює владних управлінських функцій відносно позивача, вказані особи у цих відносинах є рівними один до одного, та не підпорядковуються один одному.

За вказаних обставин суд вважає, що спірні відносини є приватними, цивільними (господарськими) та регулюються цивільним (господарським) законодавством, оскільки засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності позивача і відповідача.

Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що між сторонами існує спір про право, що в свою чергу виключає його розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1. ст.157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин провадження у даній справі підлягає закриттю відповідно до п. 1. ст. 157 КАС України. При цьому, суд у відповідності до п.2 ст.157 КАС України, роз’яснює позивачу, що даний спір віднесений до спорів господарської юрисдикції і підлягає розгляду в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Керуючись п.п. 6 та 7 Розділу VII „Прикінцеві та перехідні положення” п. 1, ст. 157, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, СУД, -

У Х В А Л И В :

Провадження у справі №6/13/14/7/74-НА за позовом прокуратури Хмельницької області м.Хмельницький, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача –прокуратури Летичівського району Хмельницької області до 1. Національної акціонерної страхової компанії "Оранта" м. Київ, 2. Летичівської селищної Ради смт. Летичів, 3. Фонду Державного майна України м. Київ про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Летичівської селищної ради від 26.07.2000 р. № 99 в частині визнання права власності на адмінбудівлю і гараж за Летичівським райвідділенням НАСК „Оранта” і Летичівською районною прокуратурою, а також свідоцтва про право власності від 16.08.2000р. щодо адмінбудівлі і гаража по вул. Панасюка,3 в смт. Летичів; визнання неправомірними дій Фонду Держмайна України по передачі актом прийому-передачі №284 від 11.06.2001р. адмінбудівлі по вул. Панасюка ,3 в смт. Летичів у власність НАСК „Оранта”; визнання за прокуратурою Хмельницької області права управління на адмінбудівлю з підвалом і гаражний блок по вул. Панасюка , 3 смт. Летичів, зобов'язання НАСК "Оранта " передати прокуратурі Хмельницької області займане нею приміщення адмінбудівлі та гаражний блок по вул. Панасюка, 3 в смт. Летичів закрити.

Згідно ст.ст. 185-186 КАСУ сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвалу повністю або частково. Заява про апеляційне оскарження ухвали подається протягом 5 днів з дня її проголошення, апеляційна скарга подається протягом 10 днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Подаються до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції.

Згідно ст. 254 КАСУ ухвала, якщо інше не встановлено КАСУ набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя

Суддя

Суддя

О.Є. Танасюк

В.В.Виноградова

Д.І.Радченя

Повний текст ухвали складено та підписано 26.11.2008р.

Віддрук. 8 прим.:

1 - в матеріали справи,

2 –прокуратурі Хмельницької області

3,4,5-НАСК „Оранта” (м Київ, вул. Жилянська,75, м. Київ, вул. Січневого повстання,34-В,

м. Хмельницький, вул. Героїв Чорнобиля,1/1 )

6 - Летичівській селищній раді, 7- Фонду Державного майна України, 8- прокуратурі Летичівського району

Суддя

Віддрук. прим. :

- до справи,

- позивачу,

- відповідачу.