ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.04.2008                                                               Справа № 12/16

за позовом Закарпатської обласної ради профспілок, м. Ужгород

до відповідача Закарпатської обласної організації товариства „Знання України”, м. Ужгород

про стягнення заборгованості в сумі 9 634,14 грн.

Суддя Тисянчин В. М.

Представники:

Від позивача –Вігула С.Ю., (представник за довіреністю № 06-9-108 від 01.04.2008 року)

Від відповідача – Шарга М.І., голова правління

СУТЬ СПОРУ: заявлено позов Закарпатською обласною радою профспілок, м. Ужгород до Закарпатської обласної організації товариства „Знання України”, м. Ужгород про стягнення заборгованості в сумі 9 634,14 грн.

Представникам сторін роз’яснено права і обов’язки передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не заявлено

Представник відповідача надав суду докази часткової сплати боргу в сумі 4 597,71 грн., решту суми боргу заперечив з огляду на його погашення строком позовної даності (ст. 257 ЦК України) та невизнанням додаткової угоди від 01.03.2004 року про відшкодування витрат на комунальні послуги та електроенергію по будівлі Закарпатської облпрофради (що збільшувала розмір сум для сплати відповідачем за користування приміщенням).

Суд констатує необґрунтованість заперечень відповідача щодо невизнання додаткової угоди від 01.03.2004 року через відсутність обставин, які б суперечили ст. 203 ЦК України (загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину). До того ж угода укладена письмово, уповноваженими особами із дотриманням істотних умов.

З огляду на дослідження в судовому засіданні додаткових матеріалів поданих відповідачем щодо часткової сплати заборгованості в сумі 4 597,71 грн. (платіжними дорученнями № 183 від 26.01.2008 року –1000 грн., № 12 від 05.02.2008 року –1000 грн., № 33 від 11.03.2008 року – 1000 грн., № 47 від 19.03.2008 року –1000 грн., № 48 від 24.03.2008 року –597,71 грн.) та необхідності застосування ст. 257 ЦК України (вимоги по яких погашені до 17.03.2005 року строком позовної давності) представник позивача уточнив, що залишок боргу який підлягає сплаті або примусовому стягненню є менший ніж первісно заявлений і потребує точному коригуванню в судовому засіданні з урахуванням відмінностей по оплаті, що виникли після подання позову і на момент ухвалення судового рішення.

З огляду тривалості партнерських, господарських стосунків з відповідачем, часткову добровільну сплату боргу до ухвалення судового рішення, складного фінансового стану відповідача, представник позивача не заперечив надання відстрочки виконання рішення суду строком на 2 місяці, про що стверджено спільною письмовою заявою в судовому засіданні.

Позаяк, представник позивача заявив, що позивачем не заявлена до стягнення сума боргу з врахуванням 3% річних та інфляційних збитків, а тому сподівається на добровільне внесення плати боргу на рахунок позивача в строк, і уникнення в майбутньому подібних спірних ситуацій.

Вивчивши доводи позовної заяви та матеріали справи, дослідивши їх, заслухавши пояснення представників кожної сторони, суд

ВСТАНОВИВ:

Заборгованість відповідача в сумі 9 634,14 грн. –основного боргу щодо оплати за надані, згідно договору про відшкодування витрат на комунальні послуги та електроенергію від 30.05.2003 року та додаткової угоди до договору від 01.03.2004 року про відшкодування витрат на комунальні послуги та електроенергію, комунальні послуги та електроенергію, підтверджується матеріалами справи, зокрема:

- податковими накладними: № 11 від 29.01.2008 року та № 8 від 26.02.2008 року;

- рахунками: № 11 від 29.01.2008 року, № 8 від 26.02.2008 року та № 9 від 24.03.2008 року;

- актами: № 11 від 29.01.2008 року та № 8 від 26.02.2008 року;

- платіжними дорученнями: № 183 від 26.01.2008 року, № 12 від 06.02.2008 року, № 33 від 11.03.2008 року, № 47 від 19.03.2008 року, № 48 від 24.03.2008 року;

- розрахунком позову, а за таких обставин сума стягнення суми основного боргу заслуговує на увагу суду.

Заявлені вимоги позивача про добровільне погашення боргу відповідач не виконав, чим порушив ст. ст. (11; 526); 509; 530 ЦК України (чинного з 01.01.04).

Саме ця обставина і послужила підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново –господарські зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Таким чином, на день розгляду спору у суді, обставини спору (права і зобов’язання сторін) оцінюються судом з огляду на правила ЦК та ГК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов’язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору чи вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 509 ЦК України в силу зобов’язання –кредитор вправі вимагати виконання обов’язку від боржника у випадку невиконання останнім своїх зобов’язань у відносинах. Підставою виникнення зобов’язання є юридичний факт.

В даній правовій ситуації юридичним фактом, на підставі якого виникли зобов’язальні відносини між сторонами, є надання комунальних послуг та електроенергії (ст. 11 ЦК України).

Отже, обов’язок відповідача оплатити вартість наданих комунальних послуг та електроенергії є безспірним.

Одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається (ст. 615; 625 ЦК України).

Відтак, договір є обов’язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

При постановленні судового рішення враховується характер зобов’язання, наслідки його невиконання, особа відповідача, ступінь його вини, суспільно – державну значимість господарської діяльності сторін, обставини, що впливають на неможливість виконання відповідачем зобов’язання належним чином та межі здійснення цивільних прав (п.3 ст. 13 ЦК України), де не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, безпідставного збагачення за рахунок погіршення фінансово –майнового стану сторони у спорі.

За ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право.

Отже, із встановлених судом обставин вбачається, що склад цивільно –правової відповідальності є наявним на момент судового розгляду справи.

Правовий аналіз матеріалів справи, доказів поданих сторонами, беручи до уваги заяви та клопотання сторін, розрахунки і фактичні дані дають суду підстави вважати, що база обчислення фактичного розміру боргу обґрунтовується наступним: 9 634,14 грн.(розмір суми позову заявленої до стягнення) –1 031,44 грн.(сума, що не підлягає стягненню за рахунком від 31.01.2005 року і яка погашена строком позовної давності, ст. 257 ЦК України) –2 000 грн.(сплачена відповідачем у січні –лютому 2008 року, платіжні доручення № 183 від 26.01.2008 року –1 000 грн. та № 12 06.02.2008 року – 1 000 грн.) зараховані позивачем станом на 05.03.2008 року –лист 10-5-81 а/с-26) –2 597,71 грн. (платіжні доручення № 33 від 11.03.2008 року – 1 000 грн., № 47 від 19.03.2008 року –1 000 грн., № 48 від 24.03.2008 року –597 71 грн.) = 4 004,99 грн.

Отже, сума, що підлягає примусовому стягненню з відповідача становить 4 004,99 грн. В частині позову про стягнення суми 1 031,44 грн. належить відмовити, а в решті позову –провадження у справі підлягає припиненню.

Утім, суд не приймає рішень на підставі підозр або допущень і не зв’язаний з претензіями або доказами сторін, які не мають заздалегіть встановленої юридичної сили, а переслідує правильність правового аналізу через вагу доказів для визначення ліміту відповідальності.

Позаяк, законність кредиторських вимог має бути підтверджена оригіналами документів (Постанова ВСУ від 08.06.2004 року).

Встановлюючи дійсні обставини справи, суд посилається на фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, в даному випадку –письмовими доказами. При цьому, заяви та пояснення не приймаються судом за преюдицію, а перевіряються на достовірність.

Досліджуючи критерії розмежування вини і недобросовісності суб’єктів спірних відносин суд притримувався лінії розмежування специфічних для різних видів цивільних відносин форм дотримання або порушення обов’язкових з погляду права моральних велінь вочевидь, що має визначатися колом обставин, які зумовлюють застосування до правопорушника заходів цивільно –правової відповідальності.

Позак, невідповідність параметрам добросовісності конкретних характеристик діяння учасника цивільних відносин залежно від мети правового регулювання може призводити не тільки до ненабуття ним певного права або відмови йому у праві на використання того чи іншого засобу правового захисту, а й до зміни його правового становища.

Вирішуючи даний спір суд намагався дотримуватись процесуальних засад господарського судочинства, де у ст. 33 ГПК України визначено правила розподілу тягаря доказування, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Отже, кожна сторона повинна самостійно визначати предмет доказування, тобто коло фактів матеріально –правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. На склад цих фактів вказує норма матеріального права, яка визначає права і обов’язки сторін у конкретній справі. Відповідач має добросовісно відповідно до вимог ст. 22 ГПК України користуватися належними йому процесуальними правами у процесі доказування, а отже самостійно визначати та подавати необхідні докази для обгрунтування своїх заперечень. Відповідно до вимог ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Тому мотиви рішення суду не дають підстав для висновку про неможливість подання відповідачем доказів на стадії розгляду справи цим судом.

Таким чином, позивачем переважно доведені ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, однак позов підлягає задоволенню частково, поклавши відшкодування судових витрат за змістом ст. 49 ГПК України на відповідача з огляду його вини у виникненні спору, відстрочивши виконання рішення суду строком на 2 місяці, як виняток, чим задоволити клопотання відповідача з огляду підстав, що заслуговують на увагу суду.

Виходячи з викладеного, оцінивши повноту, достатність позовних матеріалів, проаналізувавши подані по справі доказові документи для вирішення спору, керуючись ст. 124 Конституції України; ст. 2 Закону України „Про судоустрій України”; ст.ст. 4, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 80 (п.1-1), 82 - 84, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути із Закарпатської обласної організації товариства „Знання України” (м. Ужгород, пл. Народна, 5; код 19) на користь Закарпатської обласної ради профспілок (м. Ужгород, пл. Народна, 5; код 16) суму 4 004,99 (чотири тисячі чотири грн. 99 коп.) –основного боргу та 102 (сто дві грн.) - у відшкодування витрат по оплаті держмита; 118 (сто вісімнадцять грн.) –у відшкодування витрат на інформаційно –технічне забезпечення судового процесу. Видати наказ.

3.          В частині позову про стягнення суми 1 034,44 грн. –відмовити.

4.          В решті позову –провадження у справі припинити.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Тисянчин В. М.