ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 6/360

09.10.08

За позовом                    Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі

Міністерства праці та соціальної політики України

До відповідача-1           Державного підприємства «Сніжнеантрацит»

До відповідача-2          Міністерства вугільної промисловості України

До відповідача-3          Державного казначейства України

Про                              стягнення 3691092 грн.

Суддя Ковтун С.А.

Представники учасників процесу:

Від прокуратури           Висоцька О.О. (за посв.)

Від позивача           Кузнєцова І.М. (за дов.)

Від відповідача-1          не з’явились

Від відповідача-2           Козій Д.О. (за дов.)

Від відповідача-3          не з’явились

Обставини справи:

До господарського суду міста Києва звернувся з позовом заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства праці та соціальної політики України до державного підприємства «Сніжнеантрацит»(відповідача-1) та Міністерства вугільної промисловості України (відповідача-2) про стягнення солідарно з відповідачів 3499992 грн. боргу та 191100 грн. пені.

Ухвалою суду від 02.09.2008 р. було порушено провадження у справі № 6/360 та призначено розгляд останньої на 22.09.2008 р.

Суд вважає за необхідне залучити до участі у справі як іншого відповідача (відповідача-3) Державне казначейство України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач-1 не в повному обсязі виконав свої зобов’язання щодо повернення безвідсоткової, цільової бюджетної позики позивачу, внаслідок чого його заборгованість становить 3499992 грн. основного боргу. Позивач також вважає обґрунтованим стягнення пені за несвоєчасне повернення коштів з розрахунку 0,01% від суми позики, що становить 191100 грн. Оскільки відповідач-2 є правонаступником Міністерства палива та енергетики України, яке виступило гарантом виконання відповідачем-1 зобов’язання, позивач просить про солідарне виконання зобов’язання.

Відповідач-1 позовні вимоги визнав частково, а саме: визнав заборгованість в розмірі 1798992 грн. основного боргу та 191100 грн. пені, проти існування заборгованості в сумі 1701000 грн. заперечив, оскільки ця сума була ним сплачена позивачу.

Відповідач-2 також відхилив позовні вимоги повністю та вважає, що по-перше, він не є правонаступником Міністерства палива та енергетики України, а по-друге, гарантом виконання зобов’язання відповідно до ст. 563 Цивільного Кодексу України може бути виключно фінансова установа, якою він не є.

Відповідач-3 відзиву на позов не надав, представника у судове засідання не направив. Про дати та час проведення судових засідань відповідач був повідомлений належним чином, що свідчить про наявність можливості направити представника до суду для захисту права та охоронюваних законом інтересів.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з’ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

22.10.2004 р. між позивачем та відповідачем-1 укладений договір №36 безвідсоткової, цільової бюджетної позики на погашення заборгованості із виплати заробітної плати на суму 10500000 грн. (далі - Договір).

Згідно з п. 6.2. Договору відповідач-1 (позичальник) зобов’язується з 01.01.2005 р. здійснювати повернення позички щомісячно рівними частками, згідно графіку повернення, що є невід’ємною частиною Договору.

Виконання зобов’язання відповідно до п. 8 Договору забезпечується гарантійним зобов’язанням Міністерства палива та енергетики України.

Між позивачем та відповідачем-2 18.10.2007 р. було укладено гарантійне зобов’язання № 1, відповідно до п. 2 якого відповідач-2 (гарант) несе солідарну з позичальником відповідальність за виконання зобов’язання.

Пунктом 6 гарантійного зобов’язання передбачено, що у разі ліквідації, реорганізації гаранта всі права на гарантію повністю переходять до правонаступника.

Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

На виконання умов Договору 25.10.2004 р. позивач платіжним дорученням № 22 перерахував на користь відповідача-1 суму в розмірі 10500000 грн.

Відповідач-1 частково провів погашення заборгованості на суму 7000008 грн. та залишив за собою борг на суму 3499992 грн.

Крім того, згідно з наданими суду під час розгляду справи доказами, відповідач-1 сплатив на користь позивача платіжним дорученням № 16 від 22.07.2008 р. кошти в сумі 1005000 грн., платіжним дорученням № 20 від 06.08.2008 р. кошти в сумі 243000 грн., платіжним дорученням № 29 від 08.09.2008 р. кошти в сумі 453000 грн., які не було враховано при здійсненні розрахунку боргу.

Всього відповідачем було здійснено погашення заборгованості на суму 8701008 грн.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідач-1 визнав, що неналежним чином виконував свої зобов’язання згідно з графіком погашення позики та не повернув позивачу грошові кошти в розмірі 1798992 грн.

Статтею 32 Господарського процесуального Кодексу України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги чи заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Оскільки відповідачем-1 зобов’язання не виконане, вимоги позивача щодо сплати основного боргу в розмірі 1798992 грн. є обґрунтованими.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено сплату учасником господарських відносин штрафних санкцій у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

У разі несвоєчасного виконання боржником зобов’язання позикодавець згідно зі ст.ст. 550, 551 Цивільного кодексу України має право на неустойку. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, згідно ст. 549 Цивільного кодексу України.

Пунктом 9.3 Договору сторони передбачили відповідальність у вигляді пені в розмірі 0,01% від загальної суми отриманих коштів, за кожний день прострочення, але не більше річної облікової ставки Національного банку України.

Згідно зі ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Відповідно до умов Договору зобов’язання мало бути виконано до 08.12.2007 р.. Позивач просить стягнути пеню за період з 09.01.2007 р. по 09.06.2007 р., що становить 182 дні, відповідач-1 вимоги щодо стягнення пені відхилив. Розмір пені становить 191100 грн., що не перевищує річну облікову ставку, а тому вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Відповідно до статті ст. 33 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, що передбачено ст. 546 Цивільного кодексу України.

Відповідач-2 не визнає позовних вимог на тій підставі, що вважає гарантійне зобов’язання № 1 від 18.10.2004 р. є договором гарантії та суперечить нормам чинного законодавства.

У той же час, судом дані доводи не беруться до уваги, оскільки відповідно до ст. 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку, тобто гарантією є одностороннє зобов’язання.

Частиною 2 ст. 546 Цивільного кодексу України передбачено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Гарантійне зобов’язання № 1 від 18.10.2004 р. за своєю правовою природою є договором поруки, оскільки правовідносини, які виникли на підставі останнього, характерні для правовідносин поруки (є результатом домовленості сторін, передбачено солідарну відповідальність, тощо).

Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Крім того, ст. 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину і доказів оскарження або визнання недійсним договору від 18.10.2004 суду не подано.

Правонаступництво Міністерством вугільної промисловості України Міністерства палива та енергетики України в частині прав та обов’язків, що стосуються реалізації державної політики у вугільній галузі, передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 р. № 1527. Відповідач-1 входить до сфери управління відповідача-2, стосовно чого сторони не заперечують.

Таким чином позивачем доведено право вимоги солідарного виконання зобов’язання.

Позов заявлено у сумі основного боргу 3499992 грн. Однак, позивач не врахував оплати, проведені 22.07.2008 р. на сумі 1005000 грн. та 06.08.2008 на суму 243000 грн.

Отже, на момент звернення з позовом до суду борг складав:

10500000 грн. - 7000008 грн. - 1005000 грн. - 243000 грн. = 2251992 грн.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 29.08.2008. Після звернення позивача за захистом своїх прав, а саме: 08.09.2008 р. відповідачем-1 було проведено оплату на суму 453000 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв’язку з відсутністю предмету спору.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення 1798992 грн. заборгованості та пені в розмірі 191100 грн. У стягненні 1248000 грн. заборгованості судом відмовлено. Провадження у справі в частині стягнення 453000 грн. судом припинено.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Зокрема, з відповідача підлягає стягненню 24430,92 грн. державного мита та 78,1 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, оскільки 453000 грн. було сплачено після початку розгляду справи в суді.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85, ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з державного підприємства «Сніжнеантрацит»(86500, вул. Леніна, 32 м. Сніжне, Донецька область, рахунок 0896 в УДК у Донецькій області, МФО 834016, код 31906124) та Міністерства вугільної промисловості України (01601, МСП, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 4, код 33833561) на користь Міністерства праці та соціальної політики України (01001, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10, рахунок 0023 в ОПЕРУ ДКУ м. Києва, МФО 820172, код 00013 грн. боргу та 191100 грн. пені.

Стягнути солідарно з державного підприємства «Сніжнеантрацит»(86500, вул. Леніна, 32 м. Сніжне, Донецька область, рахунок 0896 в УДК у Донецькій області, МФО 834016, код 31906124) та Міністерства вугільної промисловості України (01601, МСП, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 4, код 33833561) до Державного бюджету України 24430,92 грн. державного мита та 78,1 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Провадження у справі в частині стягнення 453000 грн. припинити.

В іншій частині позову відмовити.

Суддя

С.А. Ковтун

Рішення підписано 28.11.2008 р.