ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2008 р.

№ 20-9/025

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. –головуючого,

Волковицької Н.О.,

Рогач Л.І.

за участю представників:

позивача

не з'явились (про дату та місце судового засідання повідомлені належним чином)

відповідача

відповідача

прокурора

за участю представника Севастопольської міської ради

Шамрай О.В., дов. від 27.12.2007р. № 220/1005/д

не з'явились (про дату та місце судового засідання повідомлені належним чином)

Попенко О.С., посв. № 203

Сирський С.В., дов. від 08.01.2008р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційне подання

заступника прокурора міста Севастополя

на рішення

господарського суду міста Севастополя від 26.01.2007р.

у справі

№ 20-9/025

господарського суду міста Севастополя

за позовом

Приватного підприємства "Модуль-96"

до

Міністерства оборони України

Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України "Укроборонбуд"

про

визнання договору дійсним, визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Модуль-96" звернулося до господарського суду з позовом до Міністерства оборони України та Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України "Укроборонбуд" про визнання дійсним договору № 16/03-06/03/3 від 20.03.2006р. викупу (компенсації) пайової участі (паю) Міністерства оборони України в договорі № 16/03-06/03 від 20.03.2006р. про спільну діяльність шляхом проектування та будівництва об'єктів житлово-цивільного призначення, створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції) відповідно до розробленого і затвердженого у встановленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін між Приватним підприємством "Модуль-96" та державою Україна в особі органу, уповноваженого управляти майном Міністерства оборони України, від імені якого діяв директор філії Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункового) Міністерства оборони України "Укроборонбуд" на підставі статті 220 Цивільного кодексу України; про визнання права власності на нерухоме майно –танцювальний майданчик площею 561,2кв.м., волейбольний майданчик площею 760,2кв.м., павільйон площею 78,96кв.м., інші приміщення площею 37,6кв.м., розташовані за адресою: м. Севастополь, Матроський бульвар, 1, 1а, 1б, на підставі статей 334, 392 Цивільного кодексу України.

Відповідач Центральне спеціалізоване будівельне управління Міністерства оборони України "Укроборонбуд" визнав позовні вимоги, пояснивши причини непосвідчення договору в нотаріальному порядку відсутністю оригіналів правоустановчих документів; відповідач Міністерство оборони України не виклав власної позиції щодо позовних вимог.

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 26.01.2007р. (суддя Рибіна С.А.) позов задоволено; визнано дійсним договір № 16/03-06/03/3 від 20.03.2006р. про компенсацію пайової участі Міністерства оборони України в договорі № 16/03-06/03 від 20.03.2006р. про спільне будівництво (реконструкцію) об'єктів житлово-цивільного призначення, створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції) відповідно до розробленого і затвердженого у встановленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін, укладений між Приватним підприємством "Модуль-96" та державою Україна в особі органу, уповноваженого управляти майном Міністерства оборони України, від імені якого діяв директор філії Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункового) Міністерства оборони України "Укроборонбуд"; визнано за Приватним підприємством "Модуль-96" право власності на нерухоме майно - танцювальний майданчик площею 561,2кв.м., волейбольний майданчик площею 760,2кв.м., павільйон площею 78,96кв.м., інші приміщення площею 37,6кв.м., розташовані за адресою: м. Севастополь, Матроський бульвар, 1, 1а, 1б .

Судове рішення вмотивовано встановленими обставинами справи щодо узгодження сторонами договору, дійсність якого є предметом позову, усіх істотних умов договору, його виконання сторонами, в зв'язку з чим, на думку суду, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина 2 статті 220 Цивільного кодексу України; набуття позивачем права власності на нерухоме майно за статтею 334 Цивільного кодексу України.

Апеляційний перегляд даної справи не здійснювався.

Не погоджуючись з висновками місцевого господарського суду, заступник прокурора міста Севастополя звернувся до Вищого господарського суду України з касаційним поданням, в якому просить скасувати рішення у даній справі та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційне подання вмотивовано доводами про неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме статей 209, 220, 241 319, 373, 377, 658 Цивільного кодексу України, а також про порушення вимог статей 21, 24, 43 Господарського кодексу України.

Прокурор вважає, що договори від 20.03.2006р. № 16/03-06/03 та 16/03-06/03/3 підписані особою, що діяла за межами наданої їй цивільної дієздатності, а суд не перевірив подальше схвалення підписаних договорів за приписами статті 241 Цивільного кодексу України; необґрунтованим є посилання суду на укладення договору № 16/03-06/03/3 від 20.03.2006р. в межах дії Закону України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти"; до участі у справі не допущено Севастопольську міську раду, прав та обов'язків якої стосується прийняте судом рішення.

Міністерство оборони України підтримало касаційне подання прокурора, з урахуванням власного обґрунтування підстав для скасування судового рішення.

Позивач відзив на касаційне подання не подав; не скористався правом на участь представника у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційне подання підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, позивач звернувся за захистом його порушених прав відповідно до частини 2 статті 220 та статей 334, 392 Цивільного кодексу України.

За частиною 2 статті 220 Цивільного кодексу України якщо сторони договору, щодо якого законом встановлено вимогу про його нотаріальне посвідчення, домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідна норма Цивільного кодексу України підлягає застосуванню саме у таких випадках та для захисту порушених прав позивача для легімітизації вчиненого правочину у разі, коли неможливість додержання вимог законодавства щодо здійснення нотаріального посвідчення укладеного сторонами правочину пов'язано з неправомірними діями іншої сторони, які полягають саме в ухиленні від нотаріального посвідчення правочину; при цьому інші умови, що перешкоджали б нотаріальному посвідченню правочину, відсутні.

Однак неможливість нотаріального посвідчення договору може бути пов'язана не лише з присутністю сторін договору, але й з іншими обставинами, зокрема, з вимогами законодавства надати перелік документів, необхідних для нотаріального посвідчення правочину (наприклад, угоди про відчуження та заставу майна, що підлягають реєстрації, посвідчуються за умови наявності документів на таке майно, нотаріус з'ясовує обсяг цивільної дієздатності осіб, що вчиняють правочин тощо (пункти 38 та 39 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України)).

Відтак частина 2 статті 220 Цивільного кодексу України не може бути застосована, коли неможливість нотаріального посвідчення правочину пов'язується з іншими обставинами (відсутністю належних правовстановлюючих документів, належного обсягу цивільної дієздатності у особи, що підписала договір тощо), тобто, у випадках, коли вчинення нотаріальних дій було б неможливим навіть за умови добросовісної явки сторін договору для нотаріального посвідчення договору.

Тому для правильного вирішення такого спору суду належить встановити, яким законом передбачено вимогу про нотаріальне посвідчення договору, що є предметом спору, чи досягнуто сторонами договору згоди за всіма істотними умовами даного виду договорів відповідно до приписів чинного законодавства, чи відбулося повне чи часткове виконання договору, а також наявність ухилення однієї зі сторін від нотаріального посвідчення договору в розумінні частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України.

За статтею 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності пред'являється власником майна, тобто, особою, яка набула права власності на підставах та у порядку, встановленому законодавством, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

З статтями 328 та 334 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів; право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, яке підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, дійсним.

Як встановлено місцевим господарським судом, 20.03.2006р. Приватним підприємством "Модуль-96" та державою Україна в особі Міністерства оборони України (органу, уповноваженого управляти майном), від імені якого діяв директор Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України "Укроборонбуд", укладено договір № 16/03-06/03 про спільне будівництво (реконструкцію) об'єктів житлово-цивільного призначення, створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції відповідно до розробленого та затвердженого у встановленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін.

Відповідно до умов укладеного договору сторони спрямовують свої сумісні дії і зусилля на проектування і будівництво танцювального, волейбольного майданчиків та павільйону, а також об'єктів житлово-цивільного призначення, його матеріально-технічне забезпечення, належну експлуатацію, організацію управління майном, що призведе до створення спільної сумісної власності.

Предметом договору № 16/03-06/03 є спільна діяльність сторін по проектуванню та будівництву танцювального, волейбольного майданчиків та павільйону, а також об'єктів житлово-цивільного призначення з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового призначення та інженерними мережами відповідно проекту, що розташовані за адресою: м. Севастополь, Матроський бульвар, 1, 1а, 1б.

Пайовий внесок Міністерства оборони України складається з нерухомого майна вартістю 210500грн., переліченого в договорі, що є державною власністю; за пунктом 10.1 договору за взаємною згодою сторін Приватне підприємство "Модуль-96" має право здійснити викуп пайової участі Міністерства оборони України.

Також місцевим господарським судом встановлено, що 20.03.2006р. тими ж сторонами укладено договір № 16/03-06/03/3 про компенсацію пайової участі Міністерства оборони України в договорі № 16/03-06/03 від 20.03.2006р. про спільне будівництво (реконструкцію) об'єктів житлово-цивільного призначення, створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції) відповідно до розробленого та затвердженого у встановленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін; відповідно до умов даного договору Приватне підприємство "Модуль-96" здійснює компенсацію вартості пайової участі Міністерства оборони України у договорі № 16/03-06/03 шляхом купівлі-продажу майна, що становить розмір пайової частини держави Україна в особі Міністерства оборони України (органу, уповноваженого управляти майном), від імені якого діяв директор Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України "Укроборонбуд".

Сторони встановили, що Приватне підприємство "Модуль-96" приймає у власність майно, що становить розмір пайової участі держави Україна в особі Міністерства оборони України (органу, уповноваженого управляти майном), від імені якого діяв директор Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України "Укроборонбуд", за договором № 16/03-06/03 від 20.03.2006р. шляхом підписання акту прийому-передачі майна протягом 3 днів з моменту перерахування коштів; акт прийому-передачі складений 20.03.2006р., скріплений печатками та підписаний сторонами.

Судом встановлено, що, у відповідь на звернення позивача з вимогою вжити заходи для нотаріального посвідчення договору, Центральним спеціалізованим будівельним управлінням Міністерства оборони України "Укроборонбуд" надано відповідь про неможливість такого посвідчення через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів.

Встановивши вказані обставини, місцевий господарський суд при задоволенні позовних вимог застосував частину 2 статті 220 Цивільного кодексу України.

Однак судова колегія вважає, що встановлені судом обставини справи не стосувалися захисту порушеного права позивача у спосіб, передбачений викладеною вище нормою права, оскільки самим судом було встановлено пов'язаність неможливості нотаріального посвідчення правочину з відсутністю необхідних для цього документів, що не залежить від ухилення відповідача чи його добросовісної явки до нотаріуса.

Таким чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 111 5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що господарський суд, розглядаючи справу, встановив у судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, однак помилково застосував частину 2 статті 220 Цивільного кодексу України, внаслідок чого його висновки за наслідками розгляду позову не є законними та обґрунтованими.

Також за вказаних обставин відсутні передбачені законодавством підстави для набуття позивачем права власності на спірне майно.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976р. № 11 “Про судове рішення” (зі змінами та доповненнями), рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення не відповідає цим вимогам з огляду на неправильне застосування судом норм матеріального права.

За результатами розгляду касаційної скарги (касаційного подання) касаційна інстанція має право скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення.

Встановлені місцевим господарським судом обставини справи є підставою для прийняття касаційною інстанцією рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судова колегія погоджується з доводами касаційного подання про неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, однак вважає, що відсутність підстав для застосування частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України у даній справі не потребує встановлення додаткових обставин, а вбачається з тих обставин справи, які вже були встановлені місцевим господарським судом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 2 статті 1119, статтями 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання Заступника прокурора міста Севастополя задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Севастополя від 26.01.2007р. у справі №20-9/025 господарського суду міста Севастополя скасувати.

У позові відмовити.

Головуючий                                                                                          Т. Дроботова

Судді:                                                                                                    Н. Волковицька

Л. Рогач

в