ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2008 р.

№ 21/371

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

В. Овечкін –головуючого,

Є. Чернов

В. Цвігун

за участю представників:

ТОВ "Виробничо-побутовий комплекс "Зоряний"

Яценко О.С. –(дор.№116 від 20.06.2007)

Київської міської ради

Сторожук А.В. –(дор.№ 225-КР-119 від 30.01.2008)

розглянув касаційну скаргу

Київської міської ради

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2007

у справі

№ 21/371 господарського суду м. Києва

за позовом

ТОВ "Виробничо-побутовий комплекс "Зоряний"

до

Київської міської ради

про

визнання права постійного землекористування

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду м. Києва від 27.07.2007 (суддя: Е.Шевченко) позов про визнання права постійного землекористування задоволено повністю, визнано за позивачем право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 2,74га, за адресою: м. Київ, вул. Миколи Юнкерова, 50, в межах: вул. М.Юнкерова-вул.Гамарника –вул. 9-а лінія –вул. 10-а лінія.

Рішення суду мотивовано тими обставинами, що позивач, як правонаступник Виробничо-побутового кооперативу "Зоряний" за договором купівлі-продажу нерухомого майна відділення санаторію ім. Першого Травня від 04.10.93 набув право власності на нерухоме майно, тому факт набуття цього права свідчить про набуття позивачем права постійного користування землею під об'єктом нерухомості з огляду на ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції 1992).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2007 (судді: Л.Смірнова, С.Алданова, О.Коротун) рішення господарського суду першої інстанції залишено без змін з аналогічних мотивів та підстав.

Київська міська рада в касаційній скарзі просить апеляційну постанову та рішення господарського суду першої інстанції скасувати з підстав порушення норм матеріального права, в позові відмовити.

В обґрунтування своїх доводів скаржник посилається на те, що згідно ст. 92 Земельного кодексу України виробничо-побутовий кооператив "Зоряний" не відноситься до суб'єктів права постійного землекористування, проект відведення спірної земельної ділянки виробничо-побутовому кооперативу "Зоряний" до відповідача не надходив, застосування Земельного кодексу України в редакції 1992 безпідставне, оскільки згідно розділу X Земельного кодексу України до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми глави 15 Земельного кодексу України, що набув чинності 01.01.2002.

Вищий господарський суд України у відкритому судовому засіданні дослідив матеріали справи, доводи касаційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Господарськими судами встановлено, що за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 04.10.93 виробничо-побутовий кооператив "Зоряний" придбав основні нерухомі фонди, будівлі та споруди, інженерні мережі відділення санаторію ім. 1-го травня, що знаходяться на земельній ділянці у м. Києві, Пуща-Водиця, вул. 9лінія (на даний час –вул. Миколи Юнкерова, 50).

Відповідно до ст. 128 ЦК України право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Таким чином, майно, що було предметом договору, перейшло у власність покупця з моменту його передачі за актом приймання-передачі від 19.11.93.

Вищезазначеним договором купівлі-продажу від 04.10.93 визначено розміри закріпленої за об'єктом нерухомості земельної ділянки.

Відповідно до частини першої ст. 30 Земельного кодексу України при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Призначення земельної ділянки позивачем не змінювалося.

Ухилення міської ради від оформлення права користування земельною ділянкою є порушенням права позивача на користування земельною ділянкою, яке він набув за нормою ст. 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990, чинного на момент виникнення права власності на нерухомість.

Судом встановлено, що 08.09.2006 позивач звернувся з клопотанням до відповідача про видачу державного акту на право користування земельною ділянкою, яке відповідачем відхилено з посиланням на норми ст.ст. 92, 123 Земельного кодексу України (чинний з 01.01.2002).

Касаційна інстанція зазначає про неприйнятність доводів відповідача щодо надання зворотної дії нормам Земельного кодексу України (ст.ст. 92, 123), що набрав чинності з 01.01.2002, оскільки право власності на нерухомість позивач набув ще у 1993.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання права.

За приписами ст. 123 Земельного кодексу України відмову органів місцевого самоврядування або органів виконавчої влади у наданні земельної ділянки в користування або залишення клопотання без розгляду в установлений строк може бути оскаржено в судовому порядку.

За таких обставин касаційна інстанція вважає висновки місцевого господарського суду щодо визнання права позивача на користування земельною ділянкою та зобов'язання відповідача оформити це право правомірними.

Відповідно до ст. 4 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Касаційна інстанція приймає до уваги, що п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 за яким передбачалося, що юридичним особам, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, надано певний термін (до 1 січня 2008 року) для переоформлення права оренди на ці ділянки визнано неконституційним.

При цьому, як зазначено у Рішенні Конституційного суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005, згідно з частиною третьою ст. 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За висновками п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 9.02.1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно правових актів) дію нормативно-правового акта в часі слід розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

За таких обставин касаційна інстанція вважає, що господарський суд правильно застосував до спірних правовідносин ст. 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990, чинного на час виникнення права у позивача, дійшовши правильного висновку щодо наявності у позивача прав землекористувача та необхідності їх захисту у зв‘язку з набуттям права власності на будівлі.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2007 та рішення господарського суду м. Києва від 27.07.2007 у справі № 21/371 господарського суду м. Києва залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Головуючий                                         В. Овечкін

судді                                         Є. Чернов

В. Цвігун