ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2008 р.

№ 42/249

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Т.Б. Дроботової - головуючого

Н.О. Волковицької

Л.І. Рогач

за участю представників:

позивача

Іванов О.І., дов. від 04.07.08р.

відповідача

Глузманова М.П., дов. від 14.07.2008р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державного комітету України з державного матеріального резерву

на рішення

господарського суду міста Києва

від 08.07.2008 року

у справі

№ 42/249 господарського суду міста Києва

за позовом

Казенного підприємства "Південекогеоцентр"

до

Державного комітету України з державного матеріального резерву

про

відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей державного резерву в розмірі 101250грн.

ВСТАНОВИВ:

Казенне підприємство "Південекогеоцентр" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державного комітету України з державного матеріального резерву про стягнення 101250грн. витрат на зберігання матеріальних цінностей державного мобілізаційного резерву за період з 01.08.2004р. по 31.06.2007р.

Позовні вимоги обґрунтовані статтями 525, 526, частиною 3 статті 947 Цивільного кодексу України, статтею 11 Закону "Про державний матеріальний резерв"; невиконанням відповідачем зобов’язань за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву щодо відшкодування позивачу понесених витрат по їх зберіганню за договором від 03.01.2001р.

Відповідач не виклав власну позицію по суті позову, в зв'язку з чим спір розглядався за приписами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 08.07.2008 року (суддя Паламар П.І) позов задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 101250грн. боргу, 1012,50грн. витрат по оплаті державного мита, 118грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Судове рішення вмотивовано встановленими обставинами справи щодо виникнення між сторонами правовідносин по зберіганню цінностей державного матеріального резерву, до яких підлягають застосуванню статті 622, 947 Цивільного кодексу України, Закон України "Про державний матеріальний резерв", Постанова Кабінету Міністрів України від 12.04.2002р. № 532 "Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву; доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог належними та допустимими доказами (кошторисами витрат, звітами про витрати, відомостями, рахунками-фактурами, актами перевірки наявності та умов зберігання матеріальних цінностей. Судом вказано, що джерелами фінансування таких витрат відповідно до Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, є не тільки державний бюджет, але й інші джерела.

Апеляційний перегляд даної справи не здійснювався.

Не погоджуючись з висновками місцевого господарського суду, Державний комітет України з державного матеріального резерву звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Касаційну скаргу обґрунтовано доводами про порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки рішення про відшкодування витрат прийнято без встановлення правового зв'язку між поданими документами та тими витратами, що були понесені відповідачем саме в зв'язку з наданням послуг по відповідальному зберіганню, доказів в обґрунтування фактичного надання таких послуг у рішенні не наведено.

Також скаржник вважає, що витрати по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву підлягають відшкодуванню відповідно до порядку, встановленого чинним законодавством, відшкодування додаткових витрат здійснюється за попереднім узгодженням з Державним комітетом України з державного матеріального резерву.

Позивач відзив на касаційну скаргу не надав; усно в судовому засіданні доводи касаційної скарги відхилив, посилаючись на обґрунтованість та законність рішення господарського суду.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом, відповідно до рішення господарського суду міста Києва від 19.07.2004р. у справі № 40/257т сторонами по справі укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву; відповідно до умов договору позивач зобов'язався зберігати матеріальні цінності державного резерву, а відповідач –відшкодовувати витрати позивача по їх зберіганню у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Відповідно до умов договору вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам, організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відшкодування витрат із зберігання цінностей (з урахуванням податку на додану вартість) здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Комітетом та зберігачем; у разі, коли комітет визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року.

Також місцевий господарський суд визнав встановленими обставинами справи те, що позивач відповідно до умов договору протягом 1 липня 2004 року –1 червня 1007 року зберігав у себе матеріальні цінності державного матеріального резерву та поніс витрати на їх зберігання в розмірі 101251,43грн.

Належними та допустимими доказами, що підтверджують викладені обставини, в тому числі понесені витрати, суд визнав пояснення позивача та поданий ним розрахунок, копії договорів на послуги по утриманню території під складом мобілізаційного резерву, кошториси витрат, звіти про витрати на зберігання матеріальних цінностей, відомості, рахунки-фактури, акти перевірки наявності та умов зберігання цих цінностей станом на 27.08.2004р., на 18.10.2005р., 20.09.2007р.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд застосував приписи частини 3 статті 947 Цивільного кодексу України щодо підстав відшкодування витрат зберігача при безоплатному зберіганні речі, пункту 7 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" про порядок відшкодування витрат відповідальних зберігачів.

Судова колегія вважає даний висновок передчасним, оскільки місцевим господарським судом не з’ясовано дійсні права і обов’язки сторін стосовно предмету спору, не перевірено усі обставини, що мають значення для справи, чим порушено вимоги статті 43 Господарського процесуального кодексу України.

Статтями 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України на сторони покладено обов'язок доведення обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, а також інші обставини які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Судом правомірно визначено природу даних правовідносин, як таких, що пов'язані зі зберіганням цінностей державного матеріального резерву, до яких підлягають застосуванню глава 66 Цивільного кодексу України, Закон України "Про державний матеріальний резерв".

Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам, організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002р. № 532, визначено, що даний механізм відшкодування поширюється саме на витрати, пов'язані з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, в тому числі мобілізаційного, а визначення суми витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається на кожен рік за встановленою формулою.

Таким чином, істотними обставинами, які підлягають встановленню належними та допустимими доказами для правильного вирішення даного спору, є реальне знаходження у позивача матеріальних цінностей на відповідальному зберіганні, період, протягом якого здійснювалось таке зберігання, а відтак –сума витрат зберігача, що підлягає відшкодуванню з урахуванням механізму, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002р. № 532.

Сума витрат, що підлягають відшкодуванню, залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання визначаються Держкомрезервом за найкращою ціновою пропозицією згідно Додатків 2 та 3 або за встановленою формулою.

Судова колегія погоджується з доводами касаційної скарги, що судове рішення не посилається на належні та допустимі докази, що підтверджували б знаходження на відповідальному зберіганні позивача протягом періоду, вказаного у позовній заяві, конкретної кількості певних видів матеріальних цінностей, що передавались на зберігання відповідачем (актів про закладення до мобілізаційного резерву матеріальних цінностей, номенклатури, мобілізаційного завдання, річних звітів встановленої форми), конкретного розміру складських площ, необхідних для утримання цих матеріальних цінностей.

Посилаючись на додані до матеріалів справи акти перевірки наявності та умов зберігання товарно-матеріальних цінностей станом на 27.08.2004р., станом на 18.10.2005р., станом на 20.09.2007р., суд не перевірив, чи відповідають наведені в цих актах відомості про обсяг площ, що реально використовуються для зберігання цінностей державного резерву протягом охопленого у позовній заяві періоду наданому позивачем розрахунку, а відтак –чи підтверджують акти ті обставини, які суд визнав встановленими.

До позовної заяви позивач додав документи в підтвердження фактичних обставин справи, що полягають у розмірах понесених витрат, а не у підтвердження кількості та періоду знаходження на зберіганні матеріальних цінностей; інших доказів під час розгляду справи не подано.

Таким чином в порушення статей 38, 43, 101 Господарського процесуального кодексу України судом не вжито всіх необхідних заходів для повного, всебічного та об'єктивного розгляду обставин справи в їх сукупності.

Водночас судова колегія зазначає про порушення відповідачем обов'язків сторони у справі, покладених на нього статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, - добросовісно користуватися належними процесуальними правами та вживати заходів до повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Так, у касаційній скарзі скаржник посилається на недоведеність істотних обставин справи; однак під час розгляду справи відповідач не вживав заходів для їх встановлення: не надав заперечень на позов у спростування факту передачі позивачу будь-яких матеріальних цінностей на відповідальне зберігання на виконання умов договору взагалі, чи частково; не надав власного контррозрахунку понесених позивачем витрат.

Вказане може бути підставою для вжиття до відповідача в подальшому господарськими судами заходів процесуального впливу.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 11 "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що спір був розглянутий судом не в повному обсязі, відтак його висновки у даній справі є передчасними.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях господарського суду першої та апеляційної інстанцій, рішення у справі підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Під час розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 08.07.2008р. у справі №42/249 господарського суду міста Києва скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий Т. Дроботова

Судді: Н. Волковицька

Л. Рогач