донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

13.11.2008 р.                                                              справа №44/168пн

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:

Трекке А.С. представник за довір. № б/н від 18.08.2008 р.; Губський Р.В. представник за дові. № б/н від 18.08.2008 р. - ТОВ "Аттис", м.Донецьк,

від відповідача:

ТОВ "Сотер", м.Донецьк - не з"явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Сотер", м.Донецьк

на рішення господарського суду

Донецької області

від

07.10.2008 року

по справі

№ 44/168пн

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Аттис", м.Донецьк

до

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сотер", м.Донецьк

про

спонукання передати Товариству з обмеженою відповідальністю „Аттис” сталеву стружку вид 503 ДСТУ 4121-2002 у кількості 159 92 тони, а також про стягнення штрафу у розмірі 335 832 грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Донецької області від 07.10.2008 р. позовні вимоги задоволені.

Товариство з обмеженою відповідальністю „Сотер” оскаржило вказане рішення в апеляційному порядку і вимагає його скасування з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Товариство з обмеженою відповідальністю „Аттис” вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції - законним.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю „Сотер”, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судові засідання, призначені на 03.11.2008 р. та на 13.11.2008 р. не явився.

Перевіркою матеріалів справи встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю „Аттис” звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Сотер” про зобов’язання відповідача повернути позивачу сталеву стружку вид 503 ДСТУ 4121-2002. Крім того, позивач вимагає стягнути з відповідача неустойку (штраф) в сумі 335 832 грн. за невиконання умов договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що по закінченню терміну зберігання відповідач не повертає позивачу його майно. Нарахування неустойки позивач мотивує положеннями пункту 4.5 договора зберігання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із приписів ст. ст. 949, 953 Цивільного кодексу України, визнавши доведеним факт незаконної відмови відповідача від виконання умов договору зберігання. Вимоги про стягнення неустойки задоволені з посиланням на умови договору і положення ст. ст. 549, 550 Цивільного кодексу України.

Апеляційна інстанція вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами 20.05.2008 р. укладено договір зберігання, за умовами якого відповідач повинен був зберігати передану йому позивачем річ (металобрухт) і повернути її позивачеві у схоронності (ст. 936 Цивільного кодексу України). Факт передачі речі відповідачеві підтверджений належними доказами, зокрема, актами приймання-передачі від 22, 23 та 24 травня 2008 р., товаротранспортними накладними від 22-24 травня 2008 р., а також довідкою Закритого акціонерного товариства „МЛЗ” про надання відповідачеві послуг зважування металопродукції в період з 22 по 24 травня 2008 р. Перелічені докази відповідачем не спростовані.

У відповідності до ст. 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов’язаний на першу вимогу поклажадавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився. Незважаючи на закінчення терміну зберігання, майно позивачу не повернуто. Більш того, з акту від 25.07.2008 р. вбачається, що відповідач не допустив на територію підприємства представників позивача, які прибули для прийомки переданого на зберігання майна.

Таким чином, факт неналежного виконання відповідачем обов’язків зберігача за договором зберігання 20.05.2008 р., матеріалами справи доведений.

У відповідності до положення пункту 5 частини 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, позивач вправі вимагати в судовому порядку примусового виконання відповідачем обов’язку повернути передане на зберігання майно в натурі. Правомірною є і вимога про сплату штрафу у розмірі 100 відсотків вартості переданого на зберігання майна, оскільки така вимога ґрунтується на пункті 4.5 договору зберігання від 20.05.2008 р., а також на положеннях ст. ст. 549, 550 Цивільного кодексу України. Розмір неустойки обґрунтовано обчислений, виходячи з договірної ціни майна, визначеної в пункті 1.1 договору і в актах приймання-передачі від 22, 23 та 24 травня 2008 р., складених на виконання зазначеного договору.

Заперечення, наведені позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції та в апеляційній скарзі, до уваги не беруться з таких причин.

Як вбачається із спірного договору, він з боку позивача підписаний директором підприємства Яновським В.Г., який у відповідності до пунктів 9.15, 9.20 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю „Сотер” здійснює управління поточною діяльністю товариства та вправі без доручення виконувати дії від імені товариства. Позбавлення директора повноважень на укладання договорів, наказом засновника товариства № 16/05 від 16.05.2008 р., на правову оцінку договору зберігання від 20.05.2008 р. не впливає. В силу частини 3 ст. 92 Цивільного кодексу України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Позивач, за всіх обставин, не міг знати про встановлені засновником обмеження повноважень директора Товариства з обмеженою відповідальністю „Сотер”, оскільки такі обмеження здійснені без внесення змін до установчих документів товариства та без реєстрації обмежень, в порядку передбаченому ст. 17 Закону України „Про реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємств”.

Таким чином, доводи відповідача щодо підписання договору зберігання неповноважною особою, апеляційна інстанція вважає необґрунтованими.

Безпідставними є і посилання відповідача на відсутність у позивача ліцензій на здійснення операцій з металобрухтом. Адже, відповідач має відповідну ліцензію і, у випадку, що розглядається, є особою, яка безпосередньо здійснювала діяльність, яка підлягає ліцензуванню –зберігання металобрухту. В той же час, в матеріалах справи не має відомостей про порушення з боку позивача законодавства про металобрухт. Тому відсутність у останнього ліцензії не може розглядатись в якості підстав для визнання спірного договору недійсним через порушення правил здійснення господарської діяльності з металобрухтом.

Оцінюючи обґрунтованість доводів відповідача щодо невідповідності закону договору зберігання від 20.05.2008 р., апеляційна інстанція також виходить із того, що згідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Між тим, недійсність спірного договору безпосередньо із закону не випливає, ця угода недійсною в судовому порядку не визнавалась.

Заперечення відповідача щодо вартості переданого на збереження майна нічим не підтверджені, а тому не можуть враховуватись судом. Крім того, під час укладання договору зберігання сторони дійшли до згоди з цього приводу і зафіксували вартість майна, як в самому договорі, так і в актах приймання-передання металобрухту.

Враховуючи викладене, апеляційна інстанція вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції –без змін.

Керуючись ст. ст. 93, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду Донецької області від 07.10.2008 р. по справі № 44/168пд залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 4 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС