Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2008 р. Справа № 53/199-08

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Погребняк В. Я., судді Бухан А.І. , Шевель О. В.

при секретарі Шкуренко Л.О.

за участю представників сторін:

позивача –Чорного В.А. –дов.б/н від 01.07.2008р.

відповідача –Рубанця А.Ф.–дов. №87/150 від 29.12.2007р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 2409Х/3-9) на рішення господарського суду Харківської області від 29 вересня 2008 року у справі № 53/199-08

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісопторг", м. Дніпропетровськ

до Державного підприємства "Харківський електромеханічний завод", м. Харків

про стягнення 118648,10 грн.

встановила:

Позивач - ТОВ "Сервісопторг", у липні 2008 року звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь (з урахуванням уточнення позовних вимог) 108 312,83 грн., з яких: 79 070,00 грн. - основного боргу, 3075,50 грн. –3% річних, 26 167,33 грн. - інфляційних, а також понесені ним судові витрати. Вимоги позовної заяви обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо оплати за отриманий товар.

Рішенням господарського суду Харківської області від 29 вересня 2008 року у справі №53/199-08 (суддя Прохоров С.А.) позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ДП "ХЕМЗ" на користь ТОВ "Сервісопторг" 79 070,00 грн. основного боргу, 26167,33 грн. інфляційних та 3 075,50 грн. 3% річних, 1 083,13 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідач з вказаним рішенням не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 29 вересня 2008 року в частині стягнення з ДП "ХЕМЗ" на користь ТОВ "Сервісопторг" 26 167,33 грн. інфляційних та 3 075,50 грн. 3% річних скасувати, та прийняти нове рішення, яким у стягненні цих сум відмовити.

Вимоги апеляційної скарги відповідач, зокрема, обґрунтовує тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи, та судом не досліджені усі обставини у справі і положення чинного законодавства, які стосуються стягнення штрафних санкцій у межах процедури банкрутства.

Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, а також у судовому засіданні зазначає, що у відповідності до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" N 2343-ХП від 14.05.1992 р. та приписів Цивільного кодексу України нараховування на суму боргу розміру інфляційних та 3 % річних, як особливого виду відповідальності боржника, не заборонено. На підставі цього, представник позивача вважає, що інфляційні та річні, стягнуті за рішенням місцевого господарського суду, підлягають залишенню без змін, як такі, що нараховані вірно, а тому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноважених представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Як свідчать матеріали справи та встановлено місцевим господарським судом, 01 березня 2005 року між сторонами у справі був укладений договір купівлі-продажу № 582 (далі Договір), у відповідності до умов якого, продавець (позивач) зобов'язався поставляти, а покупець (відповідач) приймати та оплачувати сталь електротехнічну (далі товар) за умовами, наведеними у Договорі та узгодженими сторонами.

Згідно з пунктом 3.2 Договору, датою постачання вважається дата отримання товару покупцем при умові самовивезення, що відповідає даті накладної.

На виконання умов Договору, позивач поставив на користь відповідача товар на загальну суму 721 885,50 грн. Поставка продукції позивачем відповідачу за вказаним Договором підтверджується накладними: № 582/1 від 20.09.2005 р., № 582/2 від 03.11.2005 р., № 582/3 від 11.01.2007 р., № 582/4 від 11.01.2007 р., № 582/5 від 08.02.2007 р., № 582/6 від 28.03.2007 р., № 582/7 від 22.05.2007 р., № 582/8 від 04.06.2007 р. З боку відповідача товар був отриманий уповноваженою особою на підставі довіреностей.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що поставка товару по вищепереліченим накладним здійснена позивачем та отримана відповідачем саме у межах укладеного між сторонами договору № 582 від 01 березня 2005 року. Відповідний факт відповідачем не заперечується.

09 липня 2008р. позивач, у порядку ст. 5 ГПК України, ст. 530 Цивільного кодексу України, надіслав на адресу відповідача претензію з пропозицією погашення виниклої заборгованості та досудового врегулювання даного спору за Договором.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач відповідь на претензію позивача не надав, заборгованість перед ним не погасив, що стало підставою для звернення позивача до господарського суду Харківської області з відповідним позовом. Заперечення відповідача в апеляційній скарзі про те, що відповідь на претензію ним була надіслана позивачеві не підтверджується матеріалами справи, докази її направлення позивачеві матеріали справи не містять. Що ж стосується тверджень відповідача, що позивач звернувся до суду до закінчення місячного терміну, передбаченого для розгляду претензії, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не передбачено неможливості подання позову до суду до закінчення строку, встановленого на розгляд претензії. Більш того, претензійний порядок у правовідносинах між сторонами не є обов’язковим, а тому право позивача на звернення до суду виникло у нього з моменту порушення відповідачем своїх зобов’язань за договором.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що позивач свої зобов’язання за договором виконав належним чином, передавши відповідачу у власність товар, проте відповідач розрахунки за отриманий товар повністю не здійснив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 79 070,00 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі ст. 692 ЦК України, покупець повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Продавець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Розділ 2 Договору передбачені порядок та умови оплати поставленого товару. Пунктом 2.2 Договору встановлено, що оплата поставленого товару має бути здійснена протягом 3-х днів з моменту поставки.

Як свідчать матеріали справи, заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 79 070,00 грн. підтверджена належними доказами, будь-яких доказів оплати цієї суми відповідачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції надано не було, у зв‘язку з чим колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення 79 070,00 грн. основного боргу є обґрунтованими та правомірно задоволені місцевим господарським судом.

Таким чином, відповідач, не погасивши заборгованість перед своїм контрагентом - ТОВ «Сервісопторг»у розмірі 79 070,00 грн., був правомірно визнаний місцевим господарським судом таким, що прострочив виконання зобов’язання з оплати поставленого позивачем товару, за договором № 582 від 01 березня 2005 року.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання), у разі порушення зобов’язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З урахуванням приписів вищеназваних статей та досліджених матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що відповідач прострочив виконання зобов’язання з оплати товару за договором купівлі-продажу № 582 від 01 березня 2005 року, тому вважає, що, місцевим господарським судом також вірно та обґрунтовано задоволені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 26 167,33 грн. інфляційних та 3 075,50 грн. 3% річних.

Заперечення цих сум відповідачем, з посиланням на те, що до даних правовідносин повинні застосування скорочені строки позовної давності та на те, що у відповідності до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», під час дії мораторію не можуть застосовуватись штрафні санкції за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань, не відповідають нормам чинного законодавства, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" N 2343-ХП від 14.05.1992 р. зазначено, що - мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: ...не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

За змістом цієї норми боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховується.

Таким чином з наведеної норми вбачається, що діюче законодавство дозволяє нараховувати на суму боргу розмір інфляційних та 3 % річних, як особливий вид відповідальності боржника і для таких зобов'язань Закон про банкрутство не встановив винятків. Нарахування інфляційних витрат та 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, а тому до них застосовуються загальні строки позовної давності.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в частині стягнення інфляційних та 3% річних у зв’язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю і відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з‘ясуванні обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Твердження відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях, що не підтверджені документально та спростовуються наявними у справі доказами.

Щодо клопотання позивача про повернення йому з Державного бюджету України зайво сплаченого державного мита у розмірі 103,35 грн. при поданні позовної заяви, колегія суддів вважає, що воно обґрунтоване та підлягає задоволенню, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач дійсно при поданні позовної заяви зайво сплатив до бюджету 103,35 грн. держмита.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 99,101,102, п.1 статті 103, статті 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 29 вересня 2008 року у справі № 53/199-08 залишити без змін.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Сервісопторг», м. Дніпропетровськ з Державного бюджету України зайво сплачене державне мито у розмірі 103,35 грн. при поданні позовної заяви (оригінал платіжного доручення за №2842 від 22.07.2008р. про сплату держмита знаходиться в матеріалах справи).

Доручити господарському суду Харківської області видати позивачу довідку про повернення держмита.

Головуючий суддя Погребняк В.Я.

суддя Бухан А.І.

суддя Шевель О.В.