ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 6/409

20.10.08

За позовом                    Акціонерного товариства закритого типу «Агропромислова паливно-енергетична компанія»

До відповідача           Товариства з обмеженою відповідальністю «Афінаж»

Про                               визнання угоди неукладеною

Суддя Ковтун С.А.

Представники сторін:

Від позивача          Бак В.А. (за дов.)

Від відповідача          не з’явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду міста Києва звернулося з позовом акціонерне товариство закритого типу «Агропромислова паливно-енергетична компанія»до товариства з обмеженою відповідальністю «Афінаж»про визнання неукладеною угоди про поступку права на вимогу № 006/02-пв01-09 від 22.02.2006.

Позовні вимоги мотивовані наступними обставинами. За твердженням позивача, сторони не досягли згоди щодо таких істотних умов договору як ціна та порядок розрахунків.

Ухвалою суду від 30.09.2008 було порушено провадження у справі № 6/409 та призначено розгляд останньої на 20.10.2008.

Відповідач у судове засідання не з’явився, відзив на позов, письмових заперечень по суті спору та клопотань про відкладення розгляду справи не подав.

Відповідно до наданих суду офіційних даних про місцезнаходження відповідача, адресою останнього є та сама, що вказана в позовній заяві.

За таких обставин, суд вважає за можливе на підставі ст. 75 ГПК України розглянути справу у відсутності відповідача за наявними матеріалами.

Дослідивши наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

22.02.2006 між акціонерним товариством закритого типу «Агропромислова паливно-енергетична компанія»(фірмою) та товариством з обмеженою відповідальністю «Афінаж»(підприємством) було підписано текст угоди про поступку права на вимогу № 006/02-пв01-09 (далі –Договір).

Відповідно до умов Договору (п. 1) позивач передає, а відповідач приймає на себе право вимоги першого та стає кредитором господарської заборгованості відкритого акціонерного товариства «Дніпродзержинська ТЕЦ»(боржника), сформованої простими векселями на загальну суму 28015166 грн.

Згідно п. 2 Договору відповідач одержав право замість позивача вимагати від боржника належного виконання наступних зобов’язань: сплати відповідно до чинного законодавства України заборгованості по простим векселям

№ 0214, № 0215, № 0216, № 0217,

№ 0218, № 0219, № 0220, № 0221,

№ 0222, № 0223, № 0224, № 0225,

№ 0226, № 0227, № 0228, № 0229,

№ 0230, № 0231, № 0232, № 0233,

№ 0234, № 0235, № 0236, № 0237,

№ 0238, № 0239, № 0240, № 0241,

№ 0242.

Підприємство набуває права на безспірне стягнення суми 28015166 грн. на підставі виконавчого провадження або примусового відчуження майна, належного боржнику (п. 2.1).

Відповідно до п. 5 Договору порядок розрахунків між фірмою та підприємством визначається додатком № 2 до угоди на підставі взаєморозрахунків між підприємством та боржником.

Доказів укладення додатку № 2 суду не подано, що свідчить про недосягнення сторонами згоди щодо таких умов як ціна та порядок розрахунків за Договором.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов’язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а саме:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов’язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Аналогічна норма міститься у Господарському кодексі України. Так, відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України права та законні інтереси суб’єктів захищаються шляхом:

визнання наявності або відсутності прав;

визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб’єктів господарювання;

припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

присудження до виконання обов’язку в натурі;

відшкодування збитків;

застосування штрафних санкцій;

застосування оперативно-господарських санкцій;

застосування адміністративно-господарських санкцій;

установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

іншими способами, передбаченими законом.

Отже, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у вигляді вимоги про визнання договору неукладеним не кореспондується з застосуванням одного з наведених вище способів захисту прав, передбачених законом, а отже, не відповідає приписам статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Суддя                                                                                          С.А. Ковтун

Рішення підписано 12.11.2008.