КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2008                                                                                           № 4/117

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Андрієнка В.В.

суддів:           Вербицької О.В.

Капацин Н.В.

За участю представників:

від відповідача - Гіневська М.О.

від третьої особи - Рябко Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Колективного підприємства "Санаторій "Перемога"

на рішення Господарського суду м.Києва від 15.07.2008

у справі № 4/117 (Борисенко І.І.)

за позовом                               Колективного підприємства "Санаторій "Перемога"

до                                                   Федерації професійних спілок працівників кооперації та інших форм підприємництва України

третя особа           Закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"

про                                                  визнання недійсним рішення

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Колективного підприємства «Санаторій «Перемога» до Федерації професійних спілок працівників кооперації та інших форм підприємництва України, третя особа - Закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок «Укрпрофоздоровниця» про визнання недійсним договору від 17.07.1996 р. про спільну діяльність.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 15.07.2008 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Колективне підприємство «Санаторій «Перемога» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд неправильно застосував та порушив норми процесуального та матеріального права.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Зокрема заявник посилається на те, що у голови Федерації професійних спілок працівників кооперації та інших форм підприємництва України не було повноважень на підписання оспорюваного договору.

Відповідач та третя особа просили суд рішення залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв’язаний з доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі; апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.1996 року Колективне підприємство «Санаторій «Перемога» та Федерація професійних спілок працівників кооперації та інших форм підприємництва України уклали договір про спільну діяльність, предметом якого є спільна взаємоприйнятна діяльність сторін з метою розширення оздоровчо-лікувальної бази пансіонату «Перемога», закінчення його лікувального корпусу на дольовій участі та покращення умов відпочинку і лікування трудящих, в тому числі членів профспілок, що входять до Федерації, і їх сімей.

27.10.1997 р. між позивачем і відповідачем був укладений додатковий договір про спільну діяльність, який є невід’ємною частиною договору про спільну діяльність від 17.07.1996 р.

Згідно статті 4 Цивільного кодексу УРСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статей 41, 42 Цивільного кодексу УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

В силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу (ст. 151 Цивільного кодексу УРСР).

Стаття 153 Цивільного кодексу УРСР визначає, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 430 Цивільного кодексу УРСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін.

Ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність здійснюється за їх загальною згодою. Якщо учасники договору про сумісну діяльність за згодою між собою доручили керівництво їх сумісною діяльністю одному з учасників договору, на нього ж покладається і ведення спільних справ учасників договору. Особа, якій доручено ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність, діє на підставі довіреності, підписаної іншими учасниками договору (ст. 431 Цивільного кодексу УРСР).

Для досягнення мети, зазначеної у статті 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору (ст. 432 Цивільного кодексу УРСР).

Відповідно до ст. 433 Цивільного кодексу УРСР порядок покриття витрат, передбачених договором про сумісну діяльність, і збитків, що виникли в результаті сумісної діяльності, визначається договором. Якщо договором такий порядок не передбачений, спільні витрати і збитки покриваються за рахунок спільного майна учасників договору (стаття 432 цього Кодексу), а суми, яких не вистачає, розподіляються між учасниками договору пропорціонально їх внескам у спільне майно.

Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договором від 17.07.1996 р. визначено предмет, мету, види та обсяг внесків сторін, суми внесків і строки їх сплати, право спільною власності на внески учасників додаткового договору.

Враховуючи, що відповідно до ст. 1131 Цивільного кодексу України, умови про спільну діяльність визначаються за домовленістю сторін, а тому у суду відсутні правові підстави, для визнання договору від 17.07.1996 р. недійсним.

Стосовно посилання скаржника на те, що договір від 17.07.1996 р. підписаний особою, яка не мала повноважень, слід зазначити наступне.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п.п. 1, 3 ст. 13 Цивільного кодексу України).

Орган або особа, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов’язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісної розумно та не перевищувати своїх повноважень (ст. 92 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 203 Цивільного кодексу України).

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (п.1, 3 ст. 238 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.1 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

З боку Федерації професійних спілок працівників кооперації та інших форм підприємництва України договір від 17.07.1996 р. був підписаний Головою Кострицею Василем Івановичем, обраним на ІІ З’їзді Федерації в 1990 році та на ІІІ З’їзді Федерації в 1994 році, а додатковий договір від 27.10.1997 р. підписаний Головою – Кожевіною Н.Д., яка була обрана 21.02.1997 р. Пленумом ради Федерації.

Позивачем на надано належних доводів на підтвердження об’єктивності своїх доводів стосовно відсутності повноважень у відповідача укладати спірний договір, тому колегія суддів вважає, що договір від 17.07.1996 р. було укладено з дотриманням вимог законодавства.

Згідно статті 1 Господарського процесуального кодексу України позивачами є підприємства та організації, що подали позов про захист свого порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Юридична заінтересованість позивача у судовому процесі зобов’язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту суб’єктивну обставину, що його права порушені і на відповідача має бути покладено відповідальність на передбачених законом підставах.

Враховуючи викладені норми чинного законодавства й фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору від 17.07.1996 р. про спільну діяльність.

Згідно з ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, обов’язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

З урахуванням викладеного судова колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 15.07.2008 року у справі № 4/117 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору.

У зв`язку з цим підстав для скасування прийнятого рішення Київський апеляційний господарський суд не вбачає, а отже апеляційна скарга Колективного підприємства «Санаторій «Перемога» підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 15.07.2008 року у справі № 4/117 залишити без змін, а апеляційну скаргу Колективного підприємства «Санаторій «Перемога»- без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Андрієнко В.В.

Судді                                                                                          Вербицька О.В.

Капацин Н.В.

24.11.08 (відправлено)