ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2008 р.

№ 22/13-08-205

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

суддів:

Н. Дунаєвської,

І. Воліка (доповідача), М. Михайлюка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

Відкритого акціонерного товариства (ВАТ) "Одесавтотранс"

на постанову

від 27.05.2008

Одеського апеляційного господарського суду

у справі

№ 22/13-08-205

за позовом

Приватного підприємства "Діамант"

до

ВАТ "Одесавтотранс"

про

зобов’язання укласти договір

В судове засідання прибули представники сторін:

позивача

не з’явились;

відповідача

1)          Сухов Ю.М. (дов. від 01.07.2008 № б/н);

2)          Денисенко А.Ю. (дов. від 01.10.2008 № б/н);

ВСТАНОВИВ:

У січні 2008 року ПП "Діамант" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до ВАТ "Одесавтотранс" про зобов'язання відповідача повернути один екземпляр договору та зобов'язання відповідача укласти договір по наданню послуг і виконанню робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів на автобусних маршрутах загального користування з автостанцій і автовокзалу ВАТ "Одесавтотранс" у редакції позивача.

У ході розгляду справи позивач ПП "Діамант", в порядку ст. 22 ГПК України, уточнив позовні вимоги та просив суд зобов'язати відповідача повернути один екземпляр належно оформленого договору, визнати договір по наданню послуг і виконанню робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів на автобусних маршрутах загального користування з автостанцій і автовокзалу ВАТ "Одесавтотранс" таким, що діє в редакції позивача, за винятком п. п. 3.2, 4.1, 4.3 договору, які стосуються взаємин сторін по реалізації автостанцією квитків. При цьому, позивач виходячи з того, що реалізація квитків не є послугою по держзамовленню, просив підпункти 3.2, 4.1, 4.3 договору виключити, у зв'язку з недосягненням згоди по умовам оплати за послуги з реалізації квитків.

Рішенням господарського суду Одеської області від 04.04.2008 у справі № 22/13-08-205 (суддя Торчинська Л.О.) в позові відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 27.05.2008 (колегія судів: Лашин В.В. – головуючого, судді Єрмілов Г.А, Воронюк О.Л.)

Доповідач: Волік І.М.

рішення господарського суду Одеської області від 04.04.2008 у справі № 22/13-08-205 скасовано; позов задоволено; зобов’язано ВАТ "Одесавтотранс" укласти з ПП "Діамант" договір по наданню послуг і виконанню робіт, пов`язаних з відправленням і прибуттям пасажирів на автобусних маршрутах загального користування з автостанцій та автовокзалу ВАТ "Одесавтотранс" в редакції ПП "Діамант", за винятком пунктів 3.2, 4.1 та 4.3 цього договору; зобов’язано ВАТ "Одесавтотранс" повернути ПП "Діамант" один екземпляр належно оформленого договору по наданню послуг і виконанню робіт, пов’язаних з відправленням і прибуттям пасажирів на автобусних маршрутах загального користування з автостанцій та автовокзалу ВАТ "Одесавтотранс".

Не погоджуючись з судовим актом апеляційної інстанції, ВАТ "Одесавтотранс" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Одеського апеляційного господарського суду від 27.05.2008 скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуальних норм, що призвело до прийняття незаконного судового акту.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України, заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників відповідача та перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 15.08.2007 ПП "Діамант" було визнано переможцем конкурсу з визначення перевізників на внутрішньо обласних автобусних маршрутах загального користування із виконанням 5 оборотних рейсів по автобусному маршруту загального користування: Одеса АВ –Рені АС.

В результаті чого, 27.08.2007 між ПП "Діамант" та Одеською обласною державною адміністрацією в особі начальника Управління море господарського комплексу, транспорту та зв’язку був укладений договір № 225/07 про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування в звичайному режимі руху.

У зв`язку з зазначеним та на виконання вимог Закону України "Про автомобільний транспорт" позивачем на адресу ВАТ "Одесавтотранс" був направлений проект договору про надання послуг та виконання робіт, пов`язаних з відправленням та прибуттям пасажирів на автобусних маршрутах загального користування з автостанцій та автовокзалу ВАТ "Одесавтотранс".

Листом № 674/09 від 29.11.2007 відповідач направив ПП "Діамант" лист з протоколом розбіжностей, за умовами якого ВАТ "Одесавтотранс" пропонувало викласти пункти 3.2. та п. 4.1. у зміненій редакції, а саме: змінити термін припинення поточної реалізації квитків за 3 хвилини до відправлення автобуса замість 5 хвилин, як вказано у проекті договору та виключити умови стосовно визначення перевізником кількості квитків (п. 3.2. договору), які повинні бути продані автостанцією, а також змінити розмір відсотків винагороди від тарифної вартості проданих квитків на 13 % замість 10 % як вказано у проекті договору (п. 4.1 договору).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПП "Діамант", місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не доведена та не обґрунтована нормами матеріального права наявність необхідних підстав, передбачених ст. 187 ГК України, для зобов'язання відповідача в судовому порядку укладати спірний договір.

Однак, апеляційний господарський суд з таким висновком місцевого суду не погодився виходячи з того, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування (ч. 3 ст. 179 ГК України).

Відповідно до ст. 32 Закону України "Про автомобільний транспорт", відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором. Власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію. Відправлення чи прибуття автобусів приміських, міжміських та міжнародних автобусних маршрутів загального користування здійснюється тільки з автостанцій, а в разі їх відсутності - із зупинок, передбачених розкладом руху.

Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1184 від 26.09.2007 (далі –Правила), пунктом 114 передбачено, що перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму договору затверджує Мінтрансзв'язку.

Порядок розрахунку вартості послуг, що надаються автостанцією перевізникові, визначає Мінтрансзв'язку.

Враховуючи вищенаведені норми, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про обов’язковість укладення перевізником –ПП "Діамант" з власником автобусної станції –ВАТ "Одесавтотранс" договору про надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів. При цьому, вартість послух наданих автостанцією перевізникові визначається Мінтрансзв'язку.

Відповідно до частини 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Так, пунктом 115 Правил передбачено, що перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Продаж квитків може здійснюватися водієм автобусу в разі відсутності у населеному пункті автостанції або агентства з продажу квитків, а також після закриття квитково-касової відомості на автостанції. У разі продажу квитків через агентство або перевізником самостійно частину автостанційного збору перевізник перераховує автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку.

Згідно з пунктом 116 Правил встановлено, що за надання обов'язкових послуг, передбачених статтею 36 Закону України "Про автомобільний транспорт", з пасажира справляється автостанційний збір, що входить у вартість квитка. Розмір автостанційного збору визначається власником автостанції за погодженням з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими держадміністраціями, на території яких розташована автостанція. Порядок визначення розміру автостанційного збору затверджує Мінтрансзв'язку.

Таким чином, вартість послуг автостанції та розмір автостанційного збору передбачені згаданими вище приписами Правил повинні бути затверджені Мінтрансзв'язку, а тому відсутність у спірному договорі пунктів 3.2, 4.1 й 4.3, які стосуються взаємовідносин сторін щодо реалізації квитків пасажирам та встановлення розміру автостанційного збору не впливає на юридичний зміст договору з надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів, що за законом укладається між перевізником та власником автостанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Враховуючи вимоги законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що спірний договір має всі необхідні істотні умови, оскільки його укладення засноване на прямій вказівці закону, а взаємини сторін щодо вартості послуг автостанції з реалізації квитків пасажирам визначається Мінтрансзв'язку. При цьому, розмір автостанційного збору визначається власником автостанції за погодженням з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими держадміністраціями, на території яких розташована автостанція. Порядок визначення розміру автостанційного збору затверджує Мінтрансзв'язку.

Таким чином, вартість послуг автостанції та розмір автостанційного збору передбачені Правилами повинні бути погоджені з місцевими органами влади та затверджені Мінтрансзв'язку.

Згідно зі ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Відповідно до ст. ст. 1115, 1117 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду апеляційної інстанції, оскільки спонукання до укладення договору можливе тоді, коли хоча б одна зі сторін є зобов’язаною укласти договір через пряму вказівку закону.

Доводи касаційної скарги зводяться до намагань відповідача оцінювати докази та тлумачити законодавство виключно на свою користь, тому до уваги судом не беруться. Окрім того, ці твердження спростовуються встановленими обставинами справи.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України постанова апеляційного господарського суду ґрунтуються на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідають нормам матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не спростовують висновку господарського суду апеляційної інстанції, у зв’язку з чим підстав для скасування постанови не вбачається, і тому її слід залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ВАТ "Одесавтотранс" залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 27.05.2008 у справі № 22/13-08-2005 залишити без змін.

Головуючий, суддя Н. Дунаєвська

Судді : І. Волік

М. Михайлюк