ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2008 р.

№ 35/263

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Пауерс"

(далі Товариство)

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від

24.10.07

у справі

№ 35/263

господарського суду

міста Києва

за позовом

державного підприємства "Готель "Козацький" Міністерства оборони України (далі Підприємство)

до

Товариства

про

усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

не з‘явились;

- відповідача:

не з‘явились.

Ухвалою від 24.12.07 Вищого господарського суду України касаційна скарга Товариства була прийнята до провадження, розгляд справи у судовому засіданні призначено на 31.01.08.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку, документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до Вищого господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На день розгляду справи у судовому засіданні 31.01.08 будь-яких письмових заяв та клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання 31.01.08 представники сторін не з’явились.

Враховуючи, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою перенесення розгляду справи на інші строки, а від сторін повідомлень щодо неможливості участі у судовому засіданні 31.01.08 до колегії суддів Вищого господарського суду України не надходило, справа розглядається за наявними матеріалами справи, а повний текст постанови Вищого господарського суду України направляється сторонам у справі в установленому порядку поштою.

Рішенням від 02.07.07 господарського суд міста Києва (суддя

Літвінова М.Є.) позовні вимоги Підприємства задоволено повністю.

Товариство зобов‘язано усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загальною площею 51,00 м2, що розташована по вул.Михайлівській, 1/3 у м.Києві, шляхом демонтування і прибирання будь-яких тимчасових споруд, сміття.

З Товариства на користь Підприємства стягнуто 85,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 24.10.07 Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючий –Зеленін В.О., судді –Рєпіна Л.О.,

Синиця О.Ф.) апеляційну скаргу Товариства залишено без задоволення, а рішення від 02.07.07 господарського суду міста Києва –без змін.

Вказані судові рішення мотивовані тим, що матеріалами справи доведено той факт, що спірна земельна ділянка належить не орендодавцеві Товариства, а Підприємству, у зв‘язку з чим суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку про те, що Товариство не має правових підстав щодо оспорення права користування такою земельною ділянкою.

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій, Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 02.07.07 господарського суду міста Києва та постанову від 24.10.07 Київського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема: п. 1 ч. 2 ст. 377, ст. 796 Цивільного кодексу України.

На день розгляду справи у судовому засіданні 31.01.08 письмовий відзив на касаційну скаргу від Підприємства не надійшов.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, рішенням від 26.12.05 господарського суду міста Києва у справі

№ 17/624 було визнано недійсним на майбутнє укладений між Підприємством та Товариством договір від 01.10.03 № 56 про порядок відшкодування витрат по утриманню земельної ділянки (далі Договір), предметом якого є порядок відшкодування витрат по утриманню земельної ділянки площею 51,00 м2, у зв'язку з розташуванням на земельній ділянці Підприємства тротуарного майданчика Товариства.

Вирішуючи спір, місцевий та апеляційний суд прийшли до висновку про те, що оскільки Договір визнано в судовому порядку недійсним на майбутнє, то будь-які правовідносини за даним Договором між сторонами відсутні.

При цьому, попередніми судовими інстанціями було враховано, що у рішенні від 26.12.05 було встановлено факт, що земельна ділянка загальною площею 0,2425 га, на якій, зокрема, розташована земельна ділянка, що є предметом Договору, належить Підприємству на праві постійного користування для експлуатації та обслуговування будівлі готелю на вул.Михайлівська, 1/3 у Печерському районі м.Києва, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею № 006719 від 29.06.2000.

Постановою від 28.02.06 Київського апеляційного господарського суду та постановою від 16.05.06 Вищого господарського суду України рішення від 26.12.05 господарського суду міста Києва у справі № 17/624 було залишено без змін.

Разом з тим, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, відповідно до договору оренди № 1/03, укладеного між Товариством та

ТОВ "Меблі-Логістік", Товариство є орендарем в будинку по вул.Малій Житомирській, 6/5. При цьому, встановлено, що у зазначеному договорі розміру земельної ділянки, яка передається Товариству, зазначено не було, а отже, згідно вимог закону, передано лише ту земельну ділянка, якою володіє орендодавець (ТОВ "Меблі-Логістік").

Також, на підставі наданих сторонами доказів по справі попередніми судовими інстанціями встановлено, що Товариство зверталось в порядку адміністративного судочинства з позовом до Київської міської ради про визнання недійсним п. 14 рішення Київської міської ради від 03.02.2000 № 7/728 про оформлення Підприємству права постійного користування земельною ділянкою. При цьому, предметом зазначеного спору була земельна ділянка, яку Підприємство вимагає звільнити. 28.02.07 господарським судом міста Києва в порядку адміністративного провадження у справі 41/617-А було прийнято постанову, якою Товариству у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.97 № 475/97-ВР) /далі Конвенція/. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що

п. 1 ст. 6 § 1 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Стаття 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, та, водночас, передбачає виконання судових рішень, оскільки якщо вбачати у ст. 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "суду" ("Горнсбі проти Греції", рішення від 19.03.97, 1997-II, р. 510, § 40).

Стаття 13 Конвенції визначає, що кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі незалежно від того, що порушення було вчинене особами, які діяли в офіційній якості.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та інши ми законами України.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що згідно ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до п. 1 ст. 216 Цивільного Кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

З урахуванням наведеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірним висновок попередніх судових інстанцій про те, що Товариство без наявності правових підстав, використовувало земельну ділянку площею 51,00 м2 для розташування тротуарного майданчика, чим порушило права Підприємства щодо здійснення використання спірної земельної ділянки у своїй господарській діяльності.

За таких обставин колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Товариством в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судами не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Пауерс" залишити без задоволення.

Постанову від 24.10.07 Київського апеляційного господарського суду у справі № 35/263 господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська