ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2008 Справа № 16/379

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий –суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді –Білецька Л.М., Науменко І.М.,

секретар судового засідання –Прокопець Т.В.,

за участю представників сторін:

від позивача –Кушніров О.М., довіреність від 09 січня 2007 року № 2; Мечкала Т.В., довіреність від 10 жовтня 2007 року № 4;

від відповідача –Бикович Ю.В., довіреність від 03 вересня 2007 року б/н;

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Гарант-Цукор”, м.Кіровоград

на рішення господарського суду Кіровоградської області від 06 грудня 2007 року у справі № 16/379

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Гарант-Цукор”, м.Кіровоград

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Філлін”, м.Київ

про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 06 грудня 2007 року у справі № 16/379 (суддя Коротченко Л.С.) в задоволенні позову ТОВ “Агро-Гарант-Цукор” про визнання недійсним договору про відповідальне зберігання від 25 жовтня 2006 року, укладеного з відповідачем ТОВ “Філін” –відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що сторонами при укладенні оспорюваного договору від 25 жовтня 2006 року досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для даного виду договору, з додержанням положень ст.ст.937, 938, 946, 947, 952, 953 ЦК України та вимог, необхідних для чинності вказаного договору, а факт укладення договору лише для виду, без наміру створити правові наслідки, та порушення прав позивача останнім не доведений.

Не погодившись з рішенням господарського суду, позивач –ТОВ “Агро-Гарант-Цукор”, звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з’ясування судом обставин справи, просить рішення скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про неправомірність відмови господарським судом у призначенні експертизи по дослідженню змісту акту прийому-передачі від 25 жовтня 2006 року щодо справжності підпису Коваленка Ю.К., а також як на підставу скасування рішення вказує про залишення поза увагою судом його клопотання про забезпечення позову.

Відповідач –ТОВ “Філлін”, проти викладених в апеляційній скарзі доводів заперечує, рішення суду вважає законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а в задоволенні апеляційної скарги –відмовити. У поданому відзиві зазначає про доведеність його права власності на переданий позивачу за актом від 25 жовтня 2006 року на зберігання товар –цукор-пісок в кількості 1000 т. При укладенні договору про відповідальне зберігання майна від 25 жовтня 2006 року сторонами досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов та додержані вимоги законодавства. Вважає, що строк дії договору від 25 жовтня 2006 року закінчився, майно вивезено, договір втратив чинність, тому предмет спору відсутній.

В порядку ст.77 ГПК України у зв’язку з витребуванням від позивача документів, необхідних для призначення судової експертизи та неявкою позивача в судовому засідання оголошувалась перерва з 05 березня 2008 року до 12 березня 2008 року, а також розгляд справи відкладався до26 березня 2008 року.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

25 жовтня 2006 року між позивачем –ТОВ “Агро-Гарант-Цукор” (зберігач) та відповідачем –ТОВ “Філлін” (поклажодавець) укладено договір відповідального зберігання /а.с.7 т.1/, згідно якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, зберігач зобов’язався прийняти від поклажодавця і безоплатно зберігати майно останнього, а також повернути поклажодавцеві відповідне майно в схоронності в обумовлений договором строк (п.1.1 договору); майно, що передається на зберігання –цукор-пісок (п.1.2); строк зберігання –дванадцять місяців, з 25 жовтня 2006 року по 24 жовтня 2007 року включно (п.1.3); місце зберігання –Кіровоградська область, м.Новоукраїнка, вул.Промислова,1 (п.1.4 договору).

Згідно п.п.3.4.-3.6 договору зберігач зобов’язався вживати всіх заходів для забезпечення схоронності майна, повернути поклажодавцю або особі, зазначеній ним як одержувач, те майно, що було передане на зберігання, на першу вимогу поклажодавця повернути майно, прийняте на зберігання, навіть коли передбачений договором строк його зберігання не закінчився.

У статті 4 договору сторонами обумовлені підстави та обсяг відповідальності за порушення своїх зобов’язань за договором. Сторонами встановлено, що порушенням зобов’язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (п.4.1 договору), поклажодавець зобов’язаний відшкодувати зберігачеві збитки, завданні властивостями зданого на зберігання майна, якщо зберігач, приймаючи його на зберігання, не знав і не повинен був знати про ці властивості (п.4.3), якщо поклажодавець до закінчення обумовленого договором строку забирає майно, то він повинен відшкодувати зберігачу збитки, коли такі виникають (п. 4.4 договору).

Згідно п.6.1 договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов’язань за договором.

Договір підписаний обома сторонами в особі їх керівників, підписи посвідчено печатками.

Як вірно зазначено господарським судом, вказаний договір за своєю природою є договором зберігання.

Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов’язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Як передбачено ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.207 ГК України господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави та суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч.1 ст.937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов’язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Господарським судом зроблений правильний висновок щодо дотримання сторонами обов’язкової письмової форми укладення оспорюваного договору та обґрунтовано відхилено посилання відповідача на порушення вимог ч.4 ст.203 ЦК України.

Також судом першої інстанції вірно зазначено про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору та додержання ними вимог закону, необхідних для чинності вказаного договору.

Частиною 4 ст.946 ЦК України передбачає можливість безоплатного зберігання речі, у зв’язку з цим домовленість сторін зберігати майно безоплатно не суперечить вимогам закону.

Частиною 3 ст.947 ЦК України встановлено загальне правило щодо обов’язку поклажедавця відшкодувати витрати зберігача при безоплатному зберіганні речі. Відсутність в оспорюваному договорі умови щодо відшкодування витрат зберігача лише свідчить про те, що сторонами будь-яких особливостей відшкодування вказаних витрат не встановлювалось.

Також, є безпідставним посилання позивача як на підставу недійсності договору на порушення сторонами вимог ч.5 ст.203 ЦК України.

Спрямованість сторін на виконання договору та реальне настання правових наслідків в повній мірі підтверджується наявними у справі доказами, а саме договором купівлі-продажу від 23 жовтня 2006 року № 23/10-1 та додатком до нього від 25 жовтня 2006 року, актом прийома-передачі товару (1000 т цукру-піску) за вказаним договором від 25 жовтня 2006 року між ТОВ “Нью-Ніка” та ТОВ “Філлін”, видатковою накладною від 01 листопада 2006 року № РН-0001858 /а.с.55-57, 85-87, 90 т.1/, якими підтверджується право власності відповідача ТОВ “Філлін” на вказане майно, а також актом прийому-передачі товару на зберігання від 01 листопада 2006 року /а.с.91 т.1/, який свідчить про фактичне прийняття позивачем ТОВ “Агро-Гарант-Цукор” від відповідача ТОВ “Філлін” на відповідальне зберігання на підставі оспорюваного договору від 25 жовтня 2006 року цукру-піску, розфасованого в мішки по 50 кг у кількості 1000 т з місцезнаходженням майна по вул.Промисловій,1 у м.Новоукраїнка Кіровоградської області.

З урахуванням вищезазначеного судова колегія погоджується з висновком господарського суду про відсутність підстав для визнання недійсним договору відповідального зберігання від 25 жовтня 2006 року та відповідного задоволення позову ТОВ “Агро-Гарант-Цукор”.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, судова колегія визнає необґрунтованими.

Що стосується посилань позивача як на підставу скасування рішення щодо невжиття судом заходів по забезпеченню позову, то відповідно до ст.66 ГПК України забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Отже, при прийнятті рішення про відмову в задоволенні позову вжиття заходів по його забезпеченню є безпідставним.

Також, є необґрунтованими заперечення позивача щодо відмови суду в задоволенні клопотання про призначення експертизи.

Аналогічне клопотання заявлялося позивачем при розгляді справи апеляційним господарським судом /а.с.49-50 т.2/. Проте, на вимоги суду позивачем не надано документів, необхідних для проведення експертизи, не забезпечено явку Коваленка Ю.К. для відбирання експериментальних зразків підпису останнього, що унеможливило призначення та проведення почеркознавчої експертизи у справі.

Як встановлено ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

В порушення вищезазначених положень закону позивачем повторно, на вимогу суду, висловлену судовою колегією в судовому засіданні 05 березня 2008 року, а також в ухвалі від 12 березня 2008 року /а.с.55 т.2/, копія якої отримана позивачем 18 березня 2008 року /а.с.57 т.2/, витребуваних судом доказів не надав, у зв’язку з чим обставини, на які посилається позивач, щодо недійсності підпису Коваленка Ю.К та відповідного акту від 25 жовтня 2006 року, є недоведеними.

Крім цього, судова колегія вважає за необхідне відмітити, що за клопотаннями про призначення експертизи /а.с.8-9, 49-50 т.2/ позивач просив призначити почеркознавчу експертизу для встановлення дійсності підпису Коваленка Ю.К. на акті прийому-передачі від 25 жовтня 2006 року.

Як вбачається із матеріалів справи, акт прийому-передачі від 25 жовтня 2006 року /а.с.87 т.1/ підписаний Коваленком Ю.К. як директором ТОВ “Нью-Ніка” при передачі цукру за договором від 23 жовтня 2006 року № 23/10 та додатку до нього від 25 жовтня 2006 року № 1 покупцю –ТОВ “Філлін”. Разом з цим, вказаний факт позивачем не оспорювався.

На виконання оспорюваного договору відповідального зберігання від 25 жовтня 2006 року товар (1000 т цукру-піску) передавався відповідачем ТОВ “Філлін” позивачу ТОВ “Агро-Гарант-Цукор” за актом прийому-передачі товару на зберігання від 01 листопада 2006 року (з урахуванням внесених виправлень), підписаним Коваленком Ю.К. як директором ТОВ “Агро-Гарант-Цукор” /а.с.91 т.1/. Проте, клопотання щодо проведення експертизи по встановленню дійсності підпису Коваленка Ю.К. на акті прийому товару на зберігання від 01 листопада 206 року позивачем не заявлялося.

У зв’язку з викладеним, колегія суддів вважає, що господарським судом повно, всебічно і об’єктивно розглянуті всі обставини справи та їм надана належна правова оцінка, рішення суду повністю відповідає вимогам законодавства і підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.103, 105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 06 грудня 2007 року у справі № 16/379 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Гарант-Цукор” –без задоволення.

Головуючий                                          О.В.Голяшкін

Судді                                          Л.М.Білецька

І.М.Науменко

З оригіналом згідно

Помічник судді                                                                       В.А. Медяник