ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2008 р.

№ 4/252

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- Журавльова Н.В.,

відповідача

- Гук О.М.,

третіх осіб

- не з'явилися,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу

Київської міської клінічної лікарні №1

на постанову

у справі

від 26.08.2008 Київського апеляційного господарського суду

№4/252

за позовом

Українського науково-практичного Центру ендокринної хірургії, трансплантації ендокринних органів і тканин МОЗ України

до

Київської міської клінічної лікарні №1

(треті особи

- Київська міська рада, Головне управління комунальної

власності КМДА, Головне управління охорони здоров'я та медичного забезпечення КМДА)

про

визнання пролонгованим договору оренди від 31.10.2006

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 26.06.2008 (суддя Борисенко І.І.) позов задоволено з посиланням на відсутність заяв відповідача про припинення укладеного між сторонами договору оренди комунального майна від 31.10.2006 в порядку, передбаченому ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.08.2008 (судді: Андрієнко В.В., Вербицька О.В., Малетич М.М.) рішення скасовано, провадження у справі припинено на підставі п.1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України у зв’язку з непідвідомчістю господарським судам справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Київська міська клінічна лікарня №1 у поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, а саме ст.9, ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ст.ст.12, п.2 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права та заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова –скасуванню з передачею справи до Київського апеляційного господарського суду для здійснення апеляційного перегляду рішення господарського суду м.Києва від 26.06.2008 по суті з наступних підстав.

Скасовуючи первісне рішення про задоволення позову та припиняючи провадження у справі, апеляційний господарський суд виходив з того, що у визначений ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" місячний строк сторони не заявили про припинення договору оренди комунального майна від 31.10.2006, а наданий відповідачем лист від 06.11.2007 №3608 не може розглядатися як повідомлення позивача (орендаря) про припинення вказаного договору, оскільки зазначеного повідомлення орендодавець у цьому листі не робить, а лише повідомляє орендаря про звернення до Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення КМДА.

Водночас у позовній заяві заявлено вимогу про визнання пролонгованим договору оренди від 31.10.2006, яка (вимога) по суті є вимогою про встановлення факту, що в силу ст.12 Господарського процесуального кодексу України непідвідомче господарському суду. У відповідності до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються судами загальної юрисдикції, а тому апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність передбачених п.1 ч.1 ст.80 ГПК України підстав для припинення провадження у справі.

Проте, колегія не може погодитися з висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Згідно з п.1 ч.1 ст.12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, та з інших підстав.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

а) участь у спорі суб’єкта господарювання;

б) наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

в) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб’єктами господарської діяльності, що виникають з договірних, в тому числі орендних правовідносин.

Зміст позовної заяви та інших матеріалів справи переконливо свідчить про те, що між Українським науково-практичним Центром ендокринної хірургії, трансплантації ендокринних органів і тканин МОЗ України та Київською міською клінічною лікарнею №1, як сторонами договору оренди, виник спір про право орендаря (позивача) на продовження дії договору оренди від 31.10.2006 на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, оскільки відповідач, заперечуючи проти пролонгації зазначеного договору оренди, посилається на припинення цього договору по закінченню строку його дії та на відмову власника у такій пролонгації (рішення Київської міської ради від 06.12.2007 №1384/4217). У даних орендних правовідносинах Український науково-практичний Центр ендокринної хірургії, трансплантації ендокринних органів і тканин МОЗ України та Київська міська клінічна лікарня №1 виступають як господарюючі суб'єкти.

Відтак, суб’єктний склад сторін даного господарського спору та характер спірних правовідносин відповідає вимогам ст.1 Господарського процесуального кодексу України, чим спростовується висновок апеляційного суду про його непідвідомчість господарським судам.

Касаційна інстанція визнає помилковими посилання апеляційного суду на п.5 ч.2 ст.234 Цивільного процесуального кодексу України в обгрунтування підвідомчості судам загальної юрисдикції даної справи, як справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, оскільки відповідно до частин 1 та 2 ст.256 цього Кодексу до таких справ відносяться справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, судом в порядку цивільного судочинства вирішуються справи про встановлення юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, але не спори щодо пролонгації договорів оренди, укладених між юридичними особами.

Таким чином, підстави для припинення провадження у даній справі відсутні, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню як така, що прийнята внаслідок неправильного застосування норм процесуального права, а саме ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, касаційна інстанція відхиляє безпредметні посилання скаржника в обгрунтування своїх заперечень на ст.9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", якою врегульовано порядок укладення договору оренди, а не його пролонгації.

Також не заслуговують на увагу помилкові твердження відповідача про те, що рішення Київської міської ради від 06.12.2007 №1384/4217 про відмову у пролонгації договору оренди від 31.10.2006 начебто є в розумінні п.2 ч.1 ст.80 ГПК України рішенням компетентного органу по вирішенню спору між сторонами, оскільки в даній статті в дійсності йдеться про можливість вирішення підвідомчого господарським судам спору третейським судом (ч.2 ст.12 цього Кодексу), але аж ніяк не органом місцевого самоврядування, який не може підміняти орган судової влади.

Відповідно до п.8 ч.3 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Безпідставно припинивши провадження у даній справі апеляційний господарський суд всупереч вимогам п.8 ч.3 ст.129 Конституції України ухилився від виконання своїх повноважень і не перевірив законність та обгрунтованість первісного рішення по суті в повному обсязі, як це передбачено ч.2 ст.101 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на вищенаведене, колегія вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваної постанови та передачі справи до суду апеляційної інстанції для здійснення апеляційного перегляду рішення від 26.06.2008 по суті.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київської міської клінічної лікарні №1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.08.2008 у справі №4/252 скасувати з передачею справи до цього ж суду для здійснення апеляційного перегляду рішення господарського суду м.Києва від 26.06.2008 по суті.

Головуючий, суддя           В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун