ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2008 р.

№ 17/47

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.

розглянула

касаційну скаргу

приватного підприємства "Мавіотос"

(далі –Підприємство)

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду

від

23.07.08

у справі

№ 17/47

господарського суду

Рівненської області

за позовом

фірми SIA "IECAVNIEKS" (далі –Фірма)

до

Підприємства

про

стягнення 42 750 дол. США

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

не з'явились;

- відповідача:

Хомюк В.Я. (за дов. б/н від 12.05.08).

Ухвалою від 19.11.08 Вищого господарського суду України касаційна скарга Підприємства № 71 від 25.09.08 була прийнята до провадження та призначена до розгляду у судовому засіданні на 04.12.08.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку, документів які б свідчили про їх неотримання сторонами у справі до Вищого господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На момент розгляду справи у судовому засіданні 04.12.08 будь-яких письмових заяв та клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання 04.12.08 представники HZ System Corporation Limited та Виконавчої служби не з'явились.

Враховуючи, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою перенесення розгляду справи на інші строки, а на момент розгляду справи у судовому засіданні 04.12.08 повідомлень щодо неможливості участі у такому судовому засіданні до колегії суддів Вищого господарського суду України не надходило, справа розглядалась за наявними матеріалами справи за участі представника Підприємства.

Про вказані обставини представника сторони було повідомлено на початку судового засідання 04.12.08. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представника сторони, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 04.12.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 29.05.08 господарського суду Рівненської області (суддя Петухов М.Г.) позовні вимоги Фірми задоволено.

З Підприємства на користь Фірми стягнуто 42 750 доларів США,

427,50 доларів США витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 23.07.08 Львівського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Городечної М.І., суддів –

Юркевича М.В., Кузя В.Л.) апеляційну скаргу Підприємства залишено без задоволення, а рішення від 29.05.08 господарського суду Рівненської області –без змін.

Вказані судові рішення мотивовані тим, що оскільки Підприємством не надано доказів виконання умов контракту щодо повідомлення Фірми про виготовлення товару та можливість його поставки, то ним не доведено факт виконання своїх зобов'язань за таким контрактом, а тому сплачені Фірмою в якості попередньої оплати за товар грошові кошти підлягають поверненню.

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій, Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 29.05.08 господарського суду Рівненської області та постанову від 23.07.08 Львівського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Фірмі відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. 525 Цивільного кодексу України, ст. 33, ч. 1 ст. 43, п. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України.

На момент розгляду справи по суті у судовому засіданні 04.12.08 письмовий відзив на касаційну скаргу від Фірми не надійшов, разом з тим згідно ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення, що оскаржується.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши пояснення представника сторони, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга у даній справі підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 30.11.05 між Підприємством /Продавець/ в особі директора Василевича Миколи Федоровича та Фірмою /Покупець/ в особі Дайніса Лаздинша (що діяв на підставі довіреності) було укладено контракт № 5 (далі –Контракт), відповідно до умов якого Продавець взяв на себе зобов'язання продати Покупцю пиломатеріали (далі –товар) в кількості 150 м.куб., а Покупець –купити товар та оплатити його вартість на умовах даного Контракту.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно умов Контракту вид і вимоги до товару, зокрема, об'єм, якість тощо, встановлюються додатками до даного Контракту, які є його невід'ємними частинами.

Також, судами встановлено, що у п.п. 3.1, 3.2 Контракту сторони передбачили, що поставка товару здійснюється автомобільним транспортом Продавця на умовах EXW, смт.Клесів, Сарненського району, окремими партіями протягом всього строку дії даного Контракту, при цьому обсяг та строк поставки визначаються заявками Покупця та узгоджуються сторонами до передбачуваної дати поставки.

Крім того, місцевим та апеляційним судами встановлено, що згідно п.п. 4.1, 4.2, 4.3, 5.1, 5.2 Контракту загальна вартість даного Контракту

215 887,50 грн., розрахункова валюта –долари США, при цьому ціна за 1 куб.м. товару вказується в додатках, а плата за товар здійснюється шляхом банківського переводу згідно кожного виставленого Інвойсу, протягом 5-ти банківських днів після прийому товару і надання рахунку-фактури, проте за згодою сторін Покупець може вчинити передоплату на одну чи декілька партій товару.

Судами встановлено, що у п. 9.5 Контракту сторони погодили, що товар має бути виготовлений протягом 3-х місяців від дати перерахування грошей на рахунок Продавця, в протилежному випадку він повинен повернути гроші протягом трьох місяців.

Водночас, встановлено, що строк дії Контракту визначено з моменту його підписання і до 31.03.06.

Переглядаючи справу апеляційний суд прийшов до висновку про те, що Контракт по своїй правовій природі містить ознаки договору поставки, оскільки відповідає всім правовим вимогам відносин між сторонами, що регулюються

§ 3 глави 54 Цивільного кодексу України.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції зазначив, що Контракт вчинений в належній формі, підписаний представниками обох сторін та засвідчений їх печатками, що відповідає положенням ст.ст. 205-209 Цивільного кодексу України, тобто є правомірним правочином.

На підставі наданих сторонами доказів у справі попередніми судовими інстанціями встановлено, що Підприємство направило Фірмі рахунок-фактуру № 14 від 05.12.05 на товар: дошку хв. необрізану в кількості 150 куб.м. на суму 42 750 дол. США з передоплатою товару, а Фірма згідно платіжного доручення від 07.12.05, перерахувала Підприємству зазначену суму коштів.

Вирішуючи спір суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що всупереч умов Контракту Підприємством не було поставлено Фірмі товар на проплачену нею суму, що стало підставою для звернення Фірми з позовом у даній справі.

Разом з тим, під час розгляду справи по суті судами були відхилені доводи Підприємства про те, що ним було виготовлено товар, однак Фірма не вчиняла дій по його отриманню, у зв'язку з не доведеністю матеріалами справи факту виготовлення товару протягом 3-х місяців з моменту внесення Фірмою передоплати та факту повідомлення Фірми про це, а також можливість отримати товар. Доводи Підприємства про здійснення такого повідомлення Фірми телефонним та інтернет зв'язком судами не були прийняті до уваги у зв'язку з відсутністю доказів на підтвердження таких обставин.

Водночас, місцевим та апеляційним судами враховано, що 26.10.06 Фірмою направлялась Підприємству вимога про поставку пиломатеріалів на загальну суму 88 450 дол. США згідно рахунків-фактур від 05.12.05 № 14 та від 29.03.06 № 19, всупереч чому Підприємство оплачені Фірмою пиломатеріали не поставило, грошові кошти в іноземній валюті на рахунок Фірми не повернуло, у зв'язку з чим Фірма направила Підприємству письмову претензію № 23-юр від 11.02.08 про повернення попередньої оплати, яка була залишена Підприємством без відповіді та задоволення.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно з диспозицією ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України на договір поставки поширюються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст.ст. 663, 664 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, зокрема, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Статтею 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що ст. 689 Цивільного кодексу України встановлено обов'язок покупця прийняти товар (крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу) та вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару.

При цьому, ч. 4 ст. 690 Цивільного кодексу України передбачено право продавця вимагати від покупця прийняття товару, якщо покупець без достатніх підстав зволікає з його прийняттям.

Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що згідно з Офіційними правилами тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати "ІНКОТЕРМС" (в редакції 2000 року) термін ЕХW –"франко-завод" означає, що продавець вважається таким, що виконав свої зобов'язання щодо поставки, в момент, коли він надав товар у розпорядження покупця на площах свого підприємства чи в іншому названому місці (наприклад, на заводі, фабриці, складі і т. ін.), без здійснення митного очищення товару для експорту та завантаження його на будь-який приймаючий транспортний засіб. Продавець зобов'язаний надати товар у розпорядження покупця в названому місці поставки, без завантаження на будь-який приймаючий транспортний засіб, в узгоджений день чи в межах погодженого періоду або, якщо такого часу не обумовлено, у строк, звичайний для поставки аналогічних товарів. Якщо сторони не узгодили конкретної точки в межах названого місця поставки, і наявні декілька придатних для цього точок, продавець може вибрати таку точку в межах місця поставки, яка найбільш відповідає його цілям. Продавець зобов'язаний дати покупцю достатнє повідомлення щодо часу і місця, коли і де товар буде наданий у розпорядження останнього.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було враховувати вказані норми в комплексі.

Так, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що попередніми судовими інстанціями не було надано юридичної оцінки питанню своєчасного здійснення Фірмою дій які б сприяли забезпеченню передачі та одержанню товару за Контрактом.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що судами фактично не було встановлено правового статусу фізичної особи Дайніса Лаздинша, оскільки, як встановлено попередніми судовими інстанціями, в Контракті вказана особа зазначена як така, що діє на підставі довіреності, проте судами не надано правової оцінки якої саме. Разом з тим, довіреність на представлення інтересів Фірми № 13-юр від 22.01.08 (а.с. 13), додана до позовної заяви, підписана Д.А.Лагздиньш, як головою правління Фірми. Отже, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що під час вирішення спору, суди мали достовірно встановити правове положення зазначеної особи на час підписання Контракту з метою з'ясування відповідності такого контракту вимогам ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, та на момент підписання довіреності № 13-юр від 22.01.08, у зв'язку з необхідністю з'ясування повноважень особи, що підписала позов у даній справі з урахуванням вимог ст. 28 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, слід враховувати, що ч. 2 ст. 28 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище, разом з тим, як свідчить правовий аналіз матеріалів справи та оскаржених судових рішень, такі документи дана справа не містить, а отже такому питанню судами юридичної оцінки не надавалось.

Окрім того, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що під час попереднього розгляду даної справи судами помилково не було надано правової оцінки р. 7 Контракту, яким визначено порядок відповідальності за порушення умов Контракту, зокрема, домовленості сторін (арбітражному застереженню), відображеної у п. 7.4 щодо вирішення розбіжностей в Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті м.С.Петербурга. Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що надання правової оцінки вказаним питанням є суттєвим для вирішення даного спору.

Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне вказати про порушення судами норм процесуального права. Так, колегія суддів зазначає, що з правового аналізу матеріалів справи вбачається, що при винесенні оскаржених судових актів судами було неналежно взято до уваги вимоги положень ст.ст. 32, 34, 36, 38 Господарського процесуального кодексу України щодо належності та допустимості доказів, зокрема, при врахуванні доведеності факту направлення Підприємству вимоги від 26.10.06 про поставку пиломатеріалів. При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що згідно ч. 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що спір було розглянуто місцевим та апеляційним судами без дослідження в повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, та призвело до прийняття рішень з помилковим застосуванням норм права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що в касаційній скарзі стверджуються факти порушення судами не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 Постанови від 29.12.76 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі судові рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до господарського суду Рівненської області.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу приватного підприємства "Мавіотос" № 71 від 25.09.08 задовольнити частково.

Рішення від 29.05.08 господарського суду Рівненської області та постанову від 23.07.08 Львівського апеляційного господарського суду у справі № 17/47 господарського суду Рівненської області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська