ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.09.08
р.
Справа № 6/50

Господарський
суд Донецької області у складі головуючого судді _Подколзіної Л.Д.

При
секретарі  Шабановій Н.Ю.

розглянув
у відкритому судовому засіданні справу

за
позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Гарант Внешсервіс”
м.Артемівськ, Донецької області

до
відповідача: Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1
м.Артемівськ, Донецької області

третьої
особи _________________________________________________________________

про
стягнення  99 852грн. 50коп.

за
зустрічною позовною заявою:

за
позовом:  Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 м.Артемівськ, Донецької області

до
відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Гарант Внешсервіс”
м.Артемівськ, Донецької області

до
третьої особи _______________________________________________________________

про
стягнення 22 767грн.

за
участю

прокурора

представників
сторін:

від
позивача (відповідач за зустрічною позовною заявою) - Грачова О.В. -
представник по довіреності №1924 від 28.03.2008р.

від
відповідача (позивач за зустрічною позовною заявою) -  не з”явився

від
третьої особи -

СУТЬ
СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю “Гарант Внешсервіс” м.Артемівськ, Донецької області, звернувся
до господарського суду з позовом про стягнення з Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 м.Артемівськ, Донецької області
заборгованості за надані послуги у сумі 99 852грн. 50коп. відповідно договору
№5 від 12.04.2007р. та актів виконаних робіт до нього.

Крім того, позивач просить суд
стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1
м.Артемівськ, Донецької області витрати на оплату послуг адвоката по
представництву інтересів у господарському суді у сумі 5 000грн. відповідно
договору №25/03/08 доручення на здійснення юридичних дій від 25.03.2008р. та
договору №25/03/08 від 25.03.2008р. на надання юридичних послуг.

Справа слуханням неодноразово
відкладалася, для представлення сторонами додаткових документів по справі. Такі
документи були представлені  суду.

Відповідач у запереченні на позовну
заяву від 22.04.2008р. заперечив проти позовних вимог та пояснив, що позивачем
не були виставлені відповідачу рахунки на суму 99 852грн. 50коп., як це
передбачено п.6.5 договору №5 від 12.04.2007р. тому вважає що, не можливо
встановити строк оплати, оскільки він вказується у рахунках.

Позивач наполягає на тому, що  з представлених ним виписок з особового
рахунку вбачається, що відповідач здійснював сплату грошових коштів саме на
підставі рахунків, що спростовує ствердження відповідача стосовно того, що він
у відповідності до п.6.5 договору №5 від 12.04.2007р. не отримував від ТОВ
“Гарант-Внешсервіс” жодного рахунку. Також, наполягає на тому, що рахунки були
передані відповідачу разом з актами виконаних робіт. Суду також надані докази
відсилки відповідачу усіх рахунків у другий раз.

Відповідач посилається на банківські
виписки, які як він вважає, підтверджують відсутність у нього заборгованості перед
позивачем за збереження товару на ліцензійному складі.

У процесі слухання справи позивач
звернувся до суду з уточненням позовних вимог, у порядку ст.22 ГПК України, в
якому уточнив позовні вимоги у відповідності до актів виконаних робіт та
наполягає на стягнені з відповідача заборгованості за надані послуги у сумі 99
852грн. 50коп. відповідно договору №5 від 12.04.2007р., а також витрат на
оплату послуг адвоката по представництву інтересів у господарському суді у сумі  5 000грн. Суд приймає до уваги дане уточнення
та розглядає справу по суті.

9
липня 2008р. відповідач  звернувся
до суду з зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю
“Гарант Внешсервіс” м.Артемівськ, Донецької області про повернення грошових
коштів у сумі 22 767грн. Ухвалою від 09.07.2008р. суд прийняв зустрічну позовну
заяву  відповідно ст.60 ГПК України.

Відповідач за зустрічною позовною
заявою у відзиві від 27.08.2008р. заперечив проти зустрічних позовних вимог та
пояснив, що відповідно до митного законодавства декларант визначає код товару,
однак визначений декларантом код не є остаточним, так як остаточний код
визначає митниця.  Також пояснив, що в
даний час фактично на території МЛС ТОВ “Гарант Внешсервіс” у м.Артемівську на відповідальному
зберіганні у режимі митний склад знаходяться 1 автомобіль відповідача та 9
кузовів. Наполягає на тому, що позивачем не представлений суду будь-який
документ про видачу його товару, а саме декларації категорії “ІМ-40”, тому на
цей час його товар знаходиться на МЛС.

27 серпня 2008р. позивач за первісним
позовом звернувся до суду з заявою про зменшення позовних вимог, у порядку
ст..22 ГПК України, в якій зменшив суму боргу за зберігання товару відповідача
на МЛС до 26.09.2007р. до передачі товару на склад митниці та просить стягнути
з відповідача заборгованість за надані послуги у сумі 94 579грн. 38коп.
відповідно договору №5 від 12.04.2007р., а також витрати по сплаті державного
мита у суму 998грн. 52коп., витрати по сплаті інформаційно-технічного
забезпечення судового процесу у сумі 118грн.,
витрати на оплату послуг адвоката по представництву інтересів в
господарському суді Донецької області у сумі
5 000грн. Суд приймає до уваги дану заяву та розглядає справу по суті.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши
пояснення представників сторін, суд -

в с т
а н о в и в:

12 квітня 2007р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю “Гарант Внешсервіс” м.Артемівськ, Донецької області
(далі виконавець) та Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою
ОСОБА_1 м.Артемівськ, Донецької області (далі замовник) був укладений договір
№5, згідно умов якого відповідач доручив, а позивач взяв на себе зобов”язання
від імені та за рахунок відповідача, в обумовлений строк надавати послуги та
здійснювати певні дії.

29 грудня 2007р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю “Гарант Внешсервіс” м.Артемівськ, Донецької області
та Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 м.Артемівськ,
Донецької області була укладена додаткова угода, в якій сторони внесли  зміни до
п.6.4 договору №5 від 12.04.2007р. та виклали його у наступній редакції:
“Оплата послуг виконавця здійснюється замовником відповідно тарифів за надані
послуги, які є невід'ємною частиною даного договору.”

Відповідно п. 2 даної додаткової угоди
строк дії договору  пролонговано до
31.01.2008р.

Згідно умов договору №5 від 12.04.2007р.
позивач (виконавець) взяв на себе зобов”язання від імені та за рахунок
відповідача (замовника), за обумовлену плату, в обумовлений строк надавати
послуги та здійснювати наступні дії:

-          виконання операцій, пов”язаних з
декларуванням та митним оформленням товарів, майна та транспортних засобів;

-          надання послуг митного ліцензійного
складу (МЛС) для зберігання та обробки товарів замовника;

-          зберігання у буферної зоні
комерційного складу товарів, які будуть розміщені на митному ліцензійному
складі;

-          представлення інтересів замовника у
органах Державної митної служби та ін., а відповідач зобов”язався розрахуватися
за надані послуги.

Згідно зі ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог.

Позивач посилається на виконання своїх
договірних зобов'язань у повному обсязі, де він
у виконання умов укладеного договору з 12 квітня 2007р. по актам №25 від
20.04.2007р., №28 від 20.04.2007р.,  №31
від 20.04.2007р., №37 від 28.04.2007р., №20 від 08.05.2007р., №22 від
08.05.2007р., №42 від 10.05.2007р., №44 від 14.05.2007р., №67 від 31.05.2007р.,
№40 від 07.05.2007р., №80 від 06.06.2007р., №29 від 24.05.2007р., №122 від
06.07.2007р., №168 від 06.08.2007р., №196 від 06.09.2007р., №213 від
08.10.2007р., №263 від 26.11.2007р. надав послуги з митного оформлення та
декларування товару відповідача, зберігання на митному ліцензійному складі
(МЛС) та інші послуги на загальну суму
94 579грн. 38коп. та виставив для сплати наданих послуг рахунки. У
підтвердження заявлених вимог позивачем представлені суду докази наданих
послуг, а саме: акти виконаних робіт, акт звірки взаємних розрахунків станом на
12.02.2008р., які підписані уповноваженими особами обох сторін та скріплені
печатками без заперечень та зауважень,
коносаменти, інвойси, рахунки,
виписки з особливого рахунку №6240 та реєстри платіжних
документів і переконав суд у  факті  надання
послуг для Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1
м.Артемівськ, Донецької області.

У ст.6 договору №5 від 12.04.2007р.
сторони встановили порядок розрахунків, а саме:

1.
Розрахунок за декларування та митне оформлення товарів проводиться  не пізніше трьох днів до початку митного
оформлення. Замовник вносить передоплату у 100% розмірі (п.6.1 договору).;

2.
Розрахунок за переміщення товарів у буферну зону проводиться за митне
оформлення випуску товару з МЛС, за відшкодування витрат виконавця, компенсацію
митних платежів та остаточна проплата за зберігання товару на МЛС;

3.
Розрахунок за переміщення товарів у буферну зону проводиться за митне
оформлення випуску товару з МЛС, за відшкодування витрат виконавця, компенсацію
митних платежів та остаточна проплата за зберігання товару на МЛС;

4.
Розрахунок за зберігання у буферної зоні проводиться за зберігання у буферної
зоні, за обробку товару та завантаження у транспортній засіб.

У відповідності до п.6.5 договору №5
від 12.04.2007р. оплата замовником за надані послуги, проводиться на підставі
рахунків, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця.
Такі рахунки були пред”явлені відповідачу, про
що свідчать копії банківських виписок та реєстрів платіжних документів
де вказано за номерами яких рахунків відповідачем була здійснена проплата
грошових коштів на суму 56 450грн.  на
рахунок ТОВ „Гарант Внешсервіс” за надані послуги у виконання договору №5 від
12.04.2007р.

У судовому засіданні відповідач  наполягав на тому, що його товар було
прийнято на склад митниці з МЛС ТОВ „Гарант Внешсервіс” по акту №21/07 від
26.09.2007р., отже на МЛС він зберігався
до вказаної дати, таким чином він вважає, що повинен платити тільки за
фактичне зберігання товару на МЛС.

Згідно акту прийняття-передачі товарів
(предметів) на склад митниці  № /07 від
26.09.2007р. 9 кузовів та один автомобіль пікап TOYOTA TUNDRA були прийняті у
представника ТОВ „Гарант Внешсервіс” Сіделєва І.А. до складу митниці.

Відповідно акту прийняття-передачі
товарів (предметів) на відповідальне зберігання № /07 від 26.09.2007р. 9
кузовів та один автомобіль пікап TOYOTA TUNDRA були передані представнику ТОВ
„Гарант Внешсервіс” Сіделєву І.А. на відповідальне зберігання на склад за
адресою: м.Артемівськ, вул Тухачевського, 75.

Враховуючи вищевикладене, позивач у
процесі слухання справи змінив свої позовні вимоги у частині зменшення суми
боргу до 94 579грн. 38коп. за зберігання товару відповідача на МЛС виставляючи
суму боргу за зберігання товару на МЛС з 13.04.2007р. згідно акту виконаних
робіт №40 від 07.05.2007р. до 26.09.2007р. до передачі товару на склад митниці.

Але відповідач свої зобов”язання за
договором не виконав, в результаті чого у Суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 м.Артемівськ, Донецької області перед позивачем виникла
заборгованість у сумі  94 579грн. 38коп.,
яка до теперішнього часу ним не погашена.

Оскільки п.6.1.1 договору сторони
передбачили 100% передплату за окремі надані послуги, але відповідач її не
здійснив, то відповідно до ст.530 ЦК України, коли строк виконання зобов'язання
не встановлений,  боржник  повинен
виконати таке зобов'язання  у
семиденний термін з дня пред'явлення вимог кредитором. Така вимога була
надіслана відповідачу 20.02.2008р., в якій позивач запропонував відповідачу в
добровільному порядку перерахувати суму заборгованості. Однак відповідач на
претензію не відповів, хоча вона була ним особисто отримана 25.02.2008р. та
заборгованість у сумі  94 579грн.
38коп.  не погасив. Крім того,
відповідачу надавалися та вдруге надсилалися позивачем рахунки для сплати, хоча
зазначений пункт договору не передбачає сплату за рахунками.

Частиною 1  ст.193 ГК України передбачено, що  суб'єкти господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним
чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних
умовах звичайно ставляться.

Відповідно
до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватися  належним
чином та у встановлений  строк,
одностороння відмова від виконання прийнятих на себе зобов'язань згідно до
вказівок закону, договору, не допускається.
(ст.525 ЦК України).

Однак, відповідач всупереч вимогам
ст.526 ЦК України  свої зобов'язання   по оплаті
виконаних послуг своєчасно  не
виконав.

Згідно ч.1 ст. 903 ЦК України якщо
договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити
надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно
зі ст.43 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі
всіх обставин справи в їх сукупності. Оскільки
відповідачем   до теперішнього
часу  надані позивачем  послуги у сумі 94 579грн. 38коп. не оплачені,
то суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та підлягаючими задоволенню у
повному обсязі .

Суд  відхиляє ствердження  відповідача, що він не отримував від позивача
рахунки відповідно п.6.5 договору, а також стосовно того, що у нього не
наступив строк виконання зобов'язань, оскільки разом з актами виконаних робіт
відповідно до п.6.2 за розміщення товару на МЛС, замовнику надавалися
відповідні рахунки, для перерахування грошових коштів на рахунок виконавця. У
підтвердження того, що такі рахунки надавались відповідачу, до суду були
додані  копії банківських виписок та
реєстрів платіжних документів де вказано за номерами яких рахунків відповідачем
була здійснена сплата грошових коштів на суму 56 450,00 грн. на рахунок ТОВ
«Гарант Внешсервіс» за надані послуги у виконання договору № 5.

Отже, суд дійшов висновку, що
зазначені рахунки надавалися відповідачу для сплати відповідно до умов
договору.

Крім
того, 13.05.2008р. позивачем вдруге були надісланні на адресу відповідача рахунки
з вимогою про сплату заборгованості за рахунками не пізніше трьох банківських
днів.

Суд
не приймає до уваги заперечення відповідача стосовно того, що відповідачем не
представлені докази збереження товару у буферній зоні, а також докази того, що
товар був переведений з МЛС у буферну зону, оскільки предметом розгляду даної
справи є збереження та обробка товарів замовника, які знаходиться під митним
контролем на митному ліцензійному складі, але ніяким чином не у буферній зоні,
тому дані докази не мають ні якого
значення по цій справі. Крім того, позивач 19.06.2008р. у судовому
засіданні пояснив, що товар не переводився у буферну зону та на даний час1
автомобіль, 9 кузовів знаходяться у режимі складу митниці.

Доводи
відповідача відносно того, що позивачем була завищена площа збереження  товару суд не приймає до уваги, так як у
матеріалах справи є акти виконаних робіт підписані уповноваженими особами обох
сторін та скріплені печатками, згідно з якими відповідач погодився з площею
зайняття товару на збереженні у МЛС.

Суд
також, відхиляє посилання відповідача про те, що, так як у нього виникли
сумніви по якості виконаних робіт, тому він звернувся до Донецького окружного
адміністративного суду з адміністративним позовом. Оскільки, як вбачається з
адміністративного позову на який посилається відповідач в обґрунтування своїх
заперечень вбачається, що вказаний позов стосується витребування у Східної
регіональної митниці рішення відділу номенклатури про визначення коду товару на
транспортний засіб Toyota Tundra Picup 2003р. випуску та визнання недійсним
рішення відділу номенклатури Східної регіональної митниці в частині визначення
коду товару. Тому, суд вважає, що даний адміністративний позов немає відношення
до стягнення заборгованості з відповідача за виконанні послуги за договором №5.
Крім того,  відповідачем не надані суду
докази того, що він оскаржував саме акти виконаних робіт або якість надання
послуг.

Заперечення відповідача стосовно того, що
позивачем порушувалися умови договору №5 від 12.04.2008р., а саме п.2.2.3.2.,
згідно до якого позивач зобов'язаний максимально скоротити термін перебування
товару на МЛС і у буферної зоні, а у порушення вказаного зобов'язання, позивач
перешкоджає тому, щоб  його товар був, як
можна швидше розмитнений, судом не приймаються до уваги з наступних підстав:

Як вбачається з п.2.2.3.2 договору №5 від
12.04.2007р., на який посилається відповідач, то він стосується обов'язків
замовника, а саме замовником є фізична особа - підприємець ОСОБА_1. Крім цього,
він стосується перебування товару у буферній зоні, але предметом розгляду даної
справи є збереження товару на МЛС.

Крім того, у відповідності до п.5.6
Положення про відкриття та експлуатацію митних ліцензійних складів,
затвердженого Наказом Державної Митної Служби України № 592 від 31.12.1996р.,
товари, що ввезені на митну територію України, можуть зберігатися у  режимі митного ліцензійного складу протягом
трьох років.

Частиною 1 ст. 214 Митного кодексу
України передбачено, що строк зберігання товарів, ввезених із-за меж митної
території України, в режимі митного складу не може перевищувати трьох років з
дати поміщення цих товарів у зазначений режим. Як вбачається з матеріалів
справи позивачем не перевищений строк зберігання товару в режимі митного
складу.

Відповідач у своєму відзиві вказує на те,
що ТОВ «Гарант Внешсервіс» навмисно затримує його товар на МЛС, так як позивачу
це фінансово корисливо. Однак, у тому, що його товар досі знаходиться у режимі
МЛС винен сам відповідач, так як його товар залишається не розмитненим по
причині не подання ним самим документів для декларування за категорією
«ІМ-40»  любому іншому декларанту.

Так, у відповідності до п.1.5 вищевказаного
Положення, митний ліцензійний склад відкритого типу-це митний ліцензійний
склад, який може використовувати для зберігання товарів будь-яка особа. У
відповідності до п.1.9 Положення, Декларування товарів при їх розміщенні на МЛС
відкритого типу має право здійснювати виключно власник складу. Декларування
товарів при їх випуску з МЛС відкритого типу може проводити, як власник складу,
так і власник товару.

Згідно п.6.10 Положення, митне оформлення
товарів, що випускаються з митного ліцензійного складу відповідно до обраного
режиму, здійснюється за умови подання декларантом  митного органу ВМД, заповненої в
установленому законодавством порядку, а також комплекту документів, потрібних
для митного оформлення  цих товарів, і
сплати всіх установлених законодавством податків і зборів. Даний пункт не
передбачає, щоб декларантом  був саме
власник митного ліцензійного складу.

Таким чином, при розміщенні товару на МЛС у
митний орган подає декларацію ІМ-74 власник складу ( ТОВ «Гарант Вненшсервіс»),
а із складу може оформити декларацію ІМ-40 також і інший декларант до якого
звернеться замовник.

Суд відхиляє посилання відповідача на
банківські виписки та платіжне доручення №5 від 29.10.2007р., які як він
вважає, підтверджують перерахування ним на рахунок позивача грошових коштів за
збереження товару на ліцензійному складі, оскільки за платіжними дорученнями №5
від 29.10.2007р., №23 від 17.04.2007р., №3 від 01.06.2007р., №26 від
23.04.2007р., №21 від 16.04.2007р., №22 від 16.04.2007р. відповідачем були
сплачені митні платежі. Доказами списання митних платежів є митні декларації,
які були оформлені позивачем.

Крім того позивач просить суд  стягнути з відповідача витрати за  адвокатські послуги у сумі 5 000грн.
відповідно до ст.44 ГПК України, які є цілком обґрунтованими.

Суд не приймає до уваги заперечення
відповідача на той факт, що позивачем не представлені суду докази оплати послуг
адвоката у сумі 5000грн., оскільки у матеріалах справи знаходяться усі докази
надання адвокатських послуг позивачу, а саме: договір №25/03/08 доручення на
здійснення юридичних дій від 25.03.2008р., договір №25/03/08 від 25.03.2008р.
на надання юридичних послуг, свідоцтво про право на заняття адвокатською
діяльністю №2341 від 21.11.2006р., довідка №24 від 28.03.2008р., корінці чеків
ЛВ6206872 від 01.04.2008р., ЛВ6206871 від 28.03.2008р., виписки Донецької
обласної філії УСБ з особового банківського рахунку ТОВ “Гарант Внешсервіс” за
28.03.2008р., 01.04.2008р. Тому, суд задовольняє дані вимоги  у повному обсязі.

У процесі слухання справи Суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 м.Артемівськ, Донецької
області звернувся до господарського суду з зустрічною позовною заявою до
Товариства з обмеженою відповідальністю “Гарант Внешсервіс” м.Артемівськ,
Донецької області про повернення грошових коштів у сумі 22 767грн.

Зустрічний позов мотивований тим, що
у Суб'єкту підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 виникли сумніви
щодо правильного нарахування грошей за зберігання його товару на МЛС.

Позивач за зустрічною позовною заявою  вказує на те, що  12 квітня 2007р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю “Гарант Внешсервіс” м.Артемівськ, Донецької області та
Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 м.Артемівськ,
Донецької області був укладений договір №5 про надання послуг в митному
оформленні та зберігання товару на ТЛС та буферній зоні.

З 12.04.2007р. по 10.05.2007р. ТОВ
„Гарант Внешсервіс” було проведено митне оформлення в режимі ліцензійний склад
по вантажним деклараціям ІМ 74 автомобілів та кузовів отриманих СПД-фізичною
особою ОСОБА_1 з США. У зустрічній позовній заяві позивач перелічує кузова та
автомобілі і вказує на те, що на МЛС ТОВ „Гарант Внешсервіс” на 01.06.2007р.
залишилось 9 кузовів та один автомобіль.

10 травня 2007р. на ввезений ним
згідно з попереднім повідомленням автомобіль
TOYOTA TUNDRA  2003року по коду
УКТЗЕД 87.04 декларантом ТОВ „Гарант Внешсервіс”  було
змінено код на 87.03, що тягнуло за собою додаткову сплату акцизного
збору на суму 14,1 тис. євро, а це значно перевищувало ціну такого автомобілю
на ринку України. По даному факту СПД-фізичною особою ОСОБА_1 було подано позов
в адміністративний суд м.Донецька.

Таким чином, позивач за зустрічною
позовною заявою вважає, що він сплатив ТОВ „Гарант Внешсервіс” значно більше,
ніж йому було надано послуг, тому наполягає на стягненні з відповідача за
зустрічною позовною заявою грошових коштів у сумі 22 767грн.

Суд вважає вимоги позивача за
зустрічною позовною заявою необгрунтованими та не підлягаючими задоволенню з
наступних підстав.

У відповідності  до митного законодавства  декларант визначає код товару, однак
визначений декларантом код не являється остаточним так як остаточний код
визначає митниця.

Так, на підставі ст.313 Митного
кодексу України органи класифікують товари, тобто відносять товари до
класифікаційних групувань, зазначених УКТЗЕД. Рішення митних органів щодо
класифікації товарів для митних цілей є обов”язковим для підприємств і
громадян.

Таким чином, остаточне рішення за
визначенням коду товару належить митним органам, а не декларантам.

У даному випадку при визначенні коду
товару декларантом враховувались документи, надані імпортером. Підставою
визначення коду з”явилися надані документи. Тому на підставі наданих
імпортером  документів, класифікувати
автомобіль TOYOTA TUNDRA  2003року як
вантажний було неможливо. Тому визначення коду товару ТОВ „Гарант Внешсервіс”,
як декларантом, було відповідним наданим документам та вірним.

Оформлення декларації в режимі ІМ 74
з визначенням коду  товару являється
проміжуточним звеном митного оформлення та не тягне за собою сплати акцизного
збору, мита та ПДВ. Підставою для сплати вказаних платежів є оформлення декларації
у режимі ІМ 40 (випуск вільний обіг). Заявок на оформлення ВМД у цьому режимі
від позивача за первісним позовом не надходило.

Таким чином, визначення коду товару
з боку ТОВ „Гарант Внешсервіс” було вірним, та не могло потягнути за собою
наслідків, вказаних позивачем за зустрічною позовною заявою у заяві, а
також  вказане ним не свідчить про
неналежне виконання ТОВ „Гарант Внешсервіс” умов договору №5 від 12.04.2007р.

У зустрічній позовній заяві
СПД-фізична особа ОСОБА_1. вказує, що згідно з додатком до договору №5 він мав
щомісячно сплачувати зберігання вказаного товару на МЛС і наперед сплачувати
послуги за митне оформлення. Так з 14.04.2007р. по 31.12.2007р. ним було
перераховано на рахунок ТОВ „Гарант Внешсервіс” 65 940грн., про що свідчить акт
звірки на 12.20.2008р. та додаткові платіжні
пред”явлені судові та не враховані ТОВ
„Гарант Внешсервіс”.

Однак, СПД-фізична особа ОСОБА_1.
вказує невірну суму перерахованих ним грошей ТОВ „Гарант Внешсервіс” за
виконання послуг згідно договору №5. Так, згідно акту звірки від 12.02.2008р.,
СПД-фізичною особою ОСОБА_1 була перерахована сума у розмірі 56 450грн.
Додаткові платіжні доручення, які були пред”явлені  СПД-фізичною особою ОСОБА_1 не стосуються
оплати за виконання послуг за договором №5 та не є доказом цього.

Отже, надані ним до суду платіжні
доручення №№ 5, 23, 3, 26, 21, 22 свідчать про оплату ОСОБА_1 митних платежів
та частково послуг за договором № 5, що знайшло своє відображення у акті звірки
взаємних рахунків.

Так, за платіжним дорученням №5 від
29.10.2007р. СПД-фізичною особою ОСОБА_1 сплачено митний збір на суму 2
000грн., що підтверджується банківською випискою від 31.10.2007р. на суму
2000грн.; за платіжним дорученням №23 від 17.04.2007р. СПД-фізичною особою
ОСОБА_1 сплачено митний збір на суму 2 500грн., що підтверджується банківською
випискою від 17.04.2007р. на суму 2 500грн.; за платіжним дорученням №3 від
01.06.2007р. на суму 1 500грн. СПД-фізична особа ОСОБА_1. сплатив за надані
послуги, що відображено у акті звірки взаємних розрахунків. Вказане
підтверджується банківською випискою від 01.06.2007р. на суму 1 500грн.
(рахунки №22 та №20).; за платіжним
дорученням  №26 від 23.04.2007р.
на суму 2 000грн. СПД-фізична особа ОСОБА_1.
сплатив митні платежі, що підтверджується банківською випискою від
23.04.2007р. на суму  2 000грн. (рахунок
№30); за платіжним дорученням №21 від 16.04.2007р. СПД-фізична особа ОСОБА_1.
сплатив митні платежі на суму 2 500грн., що підтверджується банківською
випискою від 16.04.2007р. на суму 2 500грн. (рахунок №19); за платіжним
дорученням №22 від 16.04.2007р. відповідач сплатив надані послуги, що  відображено у акті звірки. Вказане
підтверджується банківською випискою на суму 4 200грн. від 16.04.2007р.
(рахунки №22 та №20).

Отже, за платіжними дорученнями
наданими СПД-фізичною особою ОСОБА_1 за №3 та за №22 він сплатив за надані
послуги за договором №5.

Як вбачається з акту звірки від
12.02.2008р. та акту звірки від 16.05.2008р. вказані суми ввійшли у часткову
оплату  СПД-фізичною особою ОСОБА_1
послуг у сумі 56 450грн., але не ввійшли
у суму боргу 99 852грн. 50коп. ТОВ „Гарант Внешсервіс” були враховані
вказані суми. Таким чином платіжні доручення №3 та №22 на є доказами частково
погашення заборгованості.

Як вбачається, за платіжними
дорученнями №№5, 23, 26, 21, наданими СПД-фізичною особою ОСОБА_1, ним були
здійснені митні платежі, які не стосуються оплати за надані послуги за
договором №5.  Крім того, у додатку  до договору №5 де вказані та погоджені
тарифи, вказано, що митні збори та платежі не включені у даний тариф.

У зустрічній позовній заяві
СПД-фізична  особа ОСОБА_1. вказує на те,
що у серпні 2007року його товар з МЛС ТОВ „Гарант Внешсервіс” по акту №21/07
було передано на склад митниці, про що він дізнався тільки зараз. Якщо його
вантаж підакцизний товар, то згідно зі ст.214 Митного кодексу України термін
зберігання на МЛС не повинен перевищувати три місяці, після чого він повинен
бути переданим на склад митниці. На складі митниці товар повинен зберігатися
також не більше як три місяці відповідно ст.169 Митного кодексу України,  після чого він підлягає продажу через аукціон
з виплатою йому залишків ст.172 Митного кодексу України.

Таким чином у ТОВ „Гарант Внешсервіс”
за зберігання на МЛС СПД-фізична особа ОСОБА_1. повинен був сплатити тільки за
три місяці.

ТОВ „Гарант Внешсервіс”  було повідомлено СПД-фізичну особу  ОСОБА_1 про закінчення терміну зберігання
тільки на автомобіль TOYOTA TUNDRA
2003року листом №49 від 06.08.2007р. та двигуни листом №50 від
06.08.2007р.

Всупереч пункту 2.1.1.3 договору №5 від
12.04.2007р. ТОВ „Гарант Внешсервіс” не повідомило СПД-фізичну особу ОСОБА_1
про те, що   термін зберігання його
товару (кузовів автомобілів) на МЛС закінчився та вищевказані кузови передані
на склад митниці, а продовжувало пред”являти йому акти виконаних робіт.

Враховуючи вищевикладене, у
СПД-фізичної особи  ОСОБА_1 виникли  сумніви щодо правильності нарахування грошей
за зберігання його товару.

Але суд вважає, що  дані ствердження СПД-фізичної особи  ОСОБА_1
безпідставні  з наступних підстав.

Так, дійсно у відповідності до ч.2
ст.214 Митного кодексу України, строк зберігання в режимі митного складу
підакцизних товарів, ввезених із-за меж території  України, не може перевищувати трьох місяців з
дати поміщення їх у цей режим. На підставі ст.216 Митного кодексу України для
зберігання товарів у режимі митного складу використовуються  МЛС.

Однак, на підставі ч.3 ст.214 Митного
кодексу України, товари, що зберігаються у режимі митного складу, до закінчення
строків зберігання, повинні бути задекларовані власником або уповноваженою ним
особою до іншого митного режиму.

У наступний час фактично на території
МЛС ТОВ „Гарант Внешсервіс” у м.Артемівську на відповідальному  зберіганні у режимі митний склад  знаходиться один автомобіль відповідача та 9
кузовів.

Позивач за зустрічною позовною
заявою не надав до суду будь-якого документу про видачу його товару, а саме
декларації категорії „ІМ-40” (режим випуску у вільну  зону). Тому на цей час його товар знаходиться
на вищевказаному МЛС.

Позивачем за зустрічною позовною
заявою до суду було надано лист за №11-9/7820 від 18.10.2007р. Державної митної
служби, де до його відома було доведено, що з 26.09.2007року його товар з МЛС
ТОВ „Гарант Внешсервіс” було прийнято на склад митниці, та його було
попереджено за трьомісячний строк зберігання на склад митниці.

Таким чином,  СПД-фізична особа  ОСОБА_1. знаючи про те, що його товар з
26.09.2007р. знаходиться на складі митниці, продовжує підписувати акти
виконаних робіт по зберіганню товарів на МЛС ТОВ „Гарант Внешсервіс” і не
звертається за цим приводом до відповідача за зустрічною позовною заявою. Так,
після 26.09.2007р. СПД-фізичною особою  ОСОБА_1 були підписані наступні акти виконаних
робіт, за які ТОВ „Гарант Внешсервіс” виставляє суму боргу: акт №213 від
08.10.2007р. за зберігання товару на МЛС з 06.09.2007р. до 05.10.2007р.; акт
№236 від 05.11.2007р. за зберігання товару на МЛС з 06.10.2007р. до
05.11.2007р.

Підписання саме цих актів виконаних
робіт СПД-фізичною особою  ОСОБА_1,
свідчить про те, що його товар фактично знаходився на МЛС ТОВ „Гарант
Внешсервіс”, зберігання його фактично здійснювало вказане підприємство  використовуючи свої кошти, СПД-фізичній
особі  ОСОБА_1., про це було відомо, та
на підставі цього, погоджуючись з тим, що ТОВ „Гарант Внешсервіс” виконує  свої обов”язки по зберіганню його товару, він
і підписує акти виконаних робіт. Вказані акти виконаних робіт СПД-фізичною
особою  ОСОБА_1 не оспорювалися. Таким
чином, він погодився з послугами, наданими йому по зберіганню його товару.

Більш того, отримавши вищевказаний
лист від Державної митної служби України, та дізнавшись про те, що його товар
зберігається на складі митниці,
СПД-фізична особа - ОСОБА_1., був проінформований про цей факт. Отже,
доводи позивача за зустрічною позовною заявою про те, що його не інформували
про закінчення строку зберігання товару
на МЛС не відповідають дійсності.

Крім того, позивач за зустрічною
позовною заявою посилається на п. 2.1.1.3 договору №5 згідно якого ТОВ „Гарант
Внешсервіс” повинен був повідомити його про те, що термін зберігання його
товару на МЛС закінчився.

Однак, вказаний пункт договору
стосується обов”язків ТОВ „Гарант Внешсервіс” щодо декларування та митного
оформлення. Пункт 2.1.2 договору №5 стосується надання послуг МЛС, але у
обов”язки ТОВ „Гарант Внешсервіс”  згідно
договору та вказаного пункту не входить інформування про закінчення строку зберігання
товару на МЛС.

У відповідності до п.2.2.2.3 договору
№5 СПД-фізична особа - ОСОБА_1. зобов”язаний виконувати вимоги щодо строків
зберігання товару. Однак, у зв”язку  тим
фактом, що СПД-фізична особа - ОСОБА_1. ухиляється від декларування товару у
митний режим „Імпорт 40”,  його товар у
порушення трьомісячного строку зберігання, продовжував фактично зберігатися на
МЛС ТОВ „Гарант Внешсервіс” за провиною СПД-фізичної особи - ОСОБА_1 Тому ТОВ
„ГарантВнешсервіс” нараховує оплату за зберігання його товару.

У тому факті, що товар
СПД-фізичної  особи - ОСОБА_1 понад
трьохмісячного строку зберігався на МЛС ТОВ „Гарант Внешсервіс” в режимі
митного складу винен сам позивач за зустрічною позовною заявою, який порушив
строки зберігання товару, який, як власник товару не задекларував його до
іншого митного режиму.  Вказане порушення
є порушенням митних правил у відповідності до ст. 330 Митного кодексу України.

Крім того, СПД-фізичною  особою - ОСОБА_1 було підписано акт звірки
від 12.02.2008р. де сума його боргу перед ТОВ „Гарант Внешсервіс” складає 99
852грн.50коп.

Акт звірки є певною формою фіксації
юридично-значимих дій сторін за цим актом, і яким, зокрема оформляється
інвентаризація дебіторської і кредиторської заборгованості. Цим актом
встановлено, що заборгованість, яка залишається не погашеною станом на
12.02.2008р. становить 99 852грн. 50коп. Акт звірки розрахунків може служити
підставою для перерахування коштів.

Підписання СПД-фізичною  особою - ОСОБА_1 відповідного акту звірки
свідчить про визнання ним своєї заборгованості перед ТОВ „Гарант Внешсервіс” на
вказану в акті суму.

У своєї зустрічній позовній заяві
позивач вказує, що в зв”язку з тим, що його не допускає митниця до товару, він
не має можливості переміряти площу, яку займають ввезені ним кузови. Так як
кожен автомобіль має свої розміри, які підтверджені довідкою виданою експертом
автотоварознавцем Кириченко В.Г., та розмір технологічних проходів між
автомобілями і автомобілем та стіною не повинен бути менше за 70см, а згідно з
договором не менш як 4 м2  на одну
одиницю, площу зберігання можливо вирахувати. Вона складає 43 183грн.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
позивач за зустрічною позовною заявою вважає, що сплатив ТОВ „Гарант
Внешсервіс” значно більше, ніж йому було надано послуг, тому стверджує, що
відповідач за зустрічним позовом зобов”язаний повернути йому грошові кошти у
сумі 22 767грн.

Однак, позивач за зустрічною позовною
заявою виставляючи вимоги, щодо сплати йому 22 767грн. не уточнює з чого саме
складається вказана сума.

Відповідно до вимог ст.33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на
підставу своїх вимог.

Статтею 34 ГПК України передбачено,
що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами доказування. У порушення вказаної норми
закону позивачем за зустрічною позовною заявою не представлено суду  розрахунку оплати за площу зберігання його
товару та розрахунку суми коштів у розмірі 22 767грн., яку він вважає йому
повинно повернути ТОВ „Гарант Внешсервіс”.

Позивач за зустрічною позовною
заявою, підписуючи договір №5 про надання послуг, одноразово підписав і тарифи
за послуги МЛС. Під час підписання договору і тарифів він погодився з тим, що
за 1 м2  площі МЛС та буферної зони він
повинен сплатити 0,4 у.е., що з урахуванням площі технологічних проходів
мінімальна ставка була встановлена за 4 м2.

Розглянувши представлені документи, суд
дійшов висновку, що позивач за зустрічною позовною заявою не доказав тих
обставин, на які він посилається у позовній заяві, і не представив суду доказів
, що підтверджують факти, викладені у позовній заяві.

Відповідно зі ст.43 ГПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному,
повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх
сукупності.

На
підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивачу за зустрічною позовною
заявою  у позові слід відмовити, у
зв'язку з недоведеністю заявлених вимог.

Витрати по сплаті держмита та витрати за
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу треба віднести на
відповідача за первісним позовом,
оскільки він необґрунтовано довів розгляд справи до суду.

Враховуючи
вищевикладене, та керуючись ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України,  ст.ст. 22, 33, 43, 44, 49, 60, 75, 82, 84,
85  Господарського процесуального кодексу
України, суд  -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю “Гарант Внешсервіс” м.Артемівськ, Донецької області до
Суб'єкту підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 м.Артемівськ,
Донецької області   про стягнення  94 579грн. 38коп.  задовольнити повністю.

Стягнути
з Суб'єкту підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,
іден.номер НОМЕР_1, п/рНОМЕР_2 ДОФ УСБ Артемівськ, МФО 334011, св.платника
єдиного податку НОМЕР_3 від 15.12.2006р.) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю “Гарант Внешсервіс”(84500 м.Артемівськ, Донецької області,
вул. Петровського, буд. 78а, кім. 23, п/р 6240 в ДОФ АКБ
“Укрсоцбанк”, МФО №334011 у м.Донецьку, свідоцтво   платника єдиного податку А№770541 від
14.12.2006р.) заборгованість у сумі  94
579грн. 38коп., витрати пов”язані з оплатою адвокатських послуг у сумі                      5 000грн., витрати по
сплаті держмита у сумі 945грн. 79коп. та
витрати за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі
118грн.

У задоволенні зустрічної позовної
заяви   Суб'єкту підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 м.Артемівськ, Донецької області до
Товариства з обмеженою відповідальністю “Гарант Внешсервіс” м.Артемівськ,
Донецької області про повернення грошових коштів у сумі 22 767грн.  відмовити.

Резолютивна частина рішення була оголошена у
судовому засіданні     17.09.2008р.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку з дня його  підписання.

Повний
текст рішення виготовлений та підписаний
18.09.2008р.

Видати
наказ після набрання рішення законної сили.

Суддя