ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" жовтня 2008 р.

Справа № 16/117-08-3404

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Шевченко Г.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: Усатенко В.О. за дов. №01-13/13751 від 26.12.2007р.;

Від відповідача: Клочко Н.В. за дов. від 20.02.2008р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні з оголошенням перерви згідно ст. 77 ГПК України справу за позовом Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради до Одеської залізниці про стягнення 900485,69 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради звернулося до господарського суду Одеської області з позовними вимогами до Одеської залізниці про стягнення 900485,69 грн. заборгованості за фактичне користування комунальним майном. Свої вимоги позивач обґрунтовує незаконним, за відсутності будь-яких правових підстав, використанням приміщень, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 12а.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 06.10.2008р. Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради позовні вимоги були уточнені шляхом визначення заявленої до стягнення грошової суми як упущена вигода.

Відповідачем позовні вимоги Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, заявлені у даній справі, не заперечувалися.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 357 від 18.06.2003 р. „Про затвердження актів приймання - передачі до комунальної власності територіальної громади м. Одеси жилих будинків та інженерних мереж, бойлерної. що розташовані за адресами: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 30 (друга черга), вул. Середньофонтанська, 12а Одеської залізниці Державної адміністрації залізничного транспорту України” були затверджені акти приймання - передачі до комунальної власності територіальної громади м. Одеси жилих будинків та інженерних мереж, бойлерної за вищевказаними адресами.

Правомірність передачі вказаного майна із державної у комунальну власність було встановлено господарським судом Одеської області під час розгляду справи № 30/ 70 –06 –2845 за позовом Одеської залізниці до виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради та Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради про визнання недійсним правочину по передачі приміщень вбудованих кас за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Глушко,13 та Середньофонтанська, 12а. Рішення господарського суду Одеської області від 20.06.2006р. у вказаній справі було залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 01.08.2006р. та постановою Вищого господарського суду України від 18.10.2006р.

31.08.2005р. міським головою було прийнято розпорядження № 1021-01р. „Про передачу в оренду приміщень нежитлового фонду в Приморському районі за адресою: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 12 А”, відповідно до якого на прохання Одеської залізниці останній було вирішено передати в оренду приміщення підвалу, першого та другого поверхів, загальною площею 5118,6 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 12А, під розміщення кас з продажу квитків строком до 01.07.2006р.

Однак, незважаючи на прийняття вказаного розпорядження та фактичне використання Одеською залізницею цих приміщень, будь-яких угод щодо їх передачі відповідачеві в оренду між сторонами по справі укладено не було.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.03.2007р. Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з Одеської залізниці збитків у вигляді неотриманої орендної плати в сумі 6927430,60 грн., нарахованих позивачем за час фактичного використання відповідачем приміщень, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 12А, починаючи з 31.08.2005р. до 31.08.2007р.

Під час розгляду господарським судом Одеської області справи № 17/43 –07 –1953 між сторонами було укладено мирову угоду, відповідно до умов якої Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради допускає стягнення упущеної вигоди у сумі 6 927 430, 60 грн. з розстрочкою, загальним терміном в 5 років, з урахуванням індексу інфляції, а Одеська залізниця щомісячно, не пізніше 15 числа кожного наступного місяця сплачує на користь Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради частину упущеної вигоди у сумі 115 457, 18 грн. Ухвалою від 05.11.2007р. вказана мирова угода була затверджена господарським судом Одеської області, у зв’язку з чим, провадження у вказаній справі було припинено.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень представника позивача та не заперечується відповідачем, з вересня 2007р. до 24.12.2007р. Одеська залізниця продовжувала використовувати приміщення вбудованих кас за адресою: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 12а загальною площею 3391,7 кв.м.

24.12.2007р. за актом приймання-передачі відповідачем частину приміщення було повернуто Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради. Таким чином, з цього часу у фактичному користуванні Одеської залізниці перебувало приміщення загальною площею 1188,9 кв.м., яке було повернуто позивачу лише 31.05.2008р.

Як вбачається з претензій від 11.06.2008р., 05.03.2008р., 10.01.2008р., Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, як орган основним завданням якого є реалізація місцевої політики у сфері управління комунальною власністю, неодноразово зверталось до Одеської залізниці з вимогами щодо здійснення платежів за фактичне користування вказаними приміщеннями.

В свою чергу, відповідно до листів від 20.06.2008р., 03.04.2008р., 04.03.2008р. вимоги Представництва щодо необхідності здійснення вказаних платежів Одеською залізницею не заперечувалися, однак, заборгованість відповідачем була визначена у вказаних листах без урахування індексу інфляції.

Слід зазначити, що незважаючи на принципову згоду здійснити платежі, до теперішнього часу будь-яких грошових коштів Одеською залізницею на користь Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради перераховано не було.

Посилаючись на безпідставне, з моменту прийняття виконавчим комітетом Одеської міської ради рішення № 357 від 18.06.2003 р. „Про затвердження актів приймання - передачі до комунальної власності територіальної громади м. Одеси жилих будинків та інженерних мереж, бойлерної, що розташовані за адресами: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 30 (друга черга), вул. Середньофонтанська, 12а Одеської залізниці Державної адміністрації залізничного транспорту України”, і до кінця травня 2008р. зайняття Одеською залізницею вказаного нежитлового приміщення, Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради звернулося до господарського суду Одеської області з позовними вимогами до Одеської залізниці про стягнення 900485,69 грн. упущеної вигоди.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як вбачається з свідоцтва про право власності від 05.06.2008р., виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради нежитлове приміщення першого, другого поверхів та підвалу по вул. Середньофонтанська, 12А в м. Одесі є об’єктом комунальної власності. Конституцією України та статтею 319 ЦК України гарантується право власника на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Враховуючи, що між сторонами у справі не було укладено жодних цивільно-правових угод стосовно передачі відповідачу у володіння та користування нежитлових приміщень першого, другого поверхів та підвалу по вул. Середньофонтанська, 12А в м. Одесі, суд доходить висновку про використання без правових підстав відповідачем вказаних нежитлових приміщень.

В свою чергу, наполягаючи на задоволенні позовних вимог, Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради посилається на ті обставини, що безпідставним використанням Одеською залізницею приміщень вбудованих кас за адресою: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 12а фактично було обмежено позивача у здійсненні повноважень щодо користування і розпоряджання цим майном, чим позбавлено доходів, які позивач міг би реально одержати при наданні цього приміщення в оренду, якби його право не було порушене (упущена вигода).

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов’язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і зі завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема відноситься неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання іншою стороною.

Виходячи з положень статей глави 82 ЦК України чинним законодавством України під майновою шкодою розуміється будь-яке знецінення блага, що охороняється правом (порушення права власності та інших речових прав), у зменшенні майнової сфери потерпілого (втрата або пошкодження майна), що, в свою чергу, тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника. Зобов’язання, що регулюються нормами даної глави відносяться до числа позадоговірних, тобто суб’єкти даних правовідносин не перебувають у будь-яких договірних відношеннях. Отже, зобов’язанням із заподіяння шкоди (деліктне зобов’язання) є зобов’язання в силу якого особа, яка заподіяла майнову або немайнову шкоду іншій особі (громадянину, організації), зобов’язано дану шкоду відшкодувати.

Так, згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

При цьому, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу цивільного правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв?язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина особи, яка заподіяла шкоду (у випадку цивільного правопорушення, передбаченого ст. 1173 ЦК України, встановлення вини особи не обов’язкове). Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Згідно з частинами першою, другою ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Таким чином, згідно із зазначеними вище нормами чинного законодавства України кредитор повинен довести, що він мав реальну можливість отримання прибутку. При цьому, на думку суду, під неотриманим доходом (упущеної вигоди) слід розуміти таку втрату кредитором очікуваного приросту в майні, яке базується на точних даних, безспірно підтверджуючих реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якщо би зобов’язання було виконано боржником.

Як вбачається з розрахунку упущеної вигоди, доданого до позовної заяви, розмір упущеної вигоди був розрахований позивачем виходячи зі ставки орендної плати, яка мала б сплачуватися добросовісним орендарем за користування приміщенням комунальної власності з урахуванням індексу інфляції за період з вересня 2007р. до 31.05.2008р.

Однак, на підтвердження наявності упущеної вигоди позивачем з дотриманням вимог ст. 32, 33 ГПК України суду не було представлено жодного документального підтвердження наявності упущеної вигоди, як-то укладені позивачем договори оренди спірного приміщення з іншими особами, існування пропозицій від третіх осіб щодо укладення вказаних договорів, тощо.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на приписи ч. 4 ст. 623 ЦК України якими передбачено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Статтею 387 ЦК України від 16.01.2003р. №435-ІV передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Положеннями п. 6.3 листа Вищого арбітражного суду України від 31.01.2001 р. N 01-8/98 „Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом” передбачено, якщо особа володіла майном на законній підставі, яка згодом відпала (наприклад, у разі закінчення дії договору), то така особа є незаконним володільцем, і до неї може бути подано віндикаційний позов.

В свою чергу, суд звертає увагу сторін, що незважаючи на те, що зазначене майно є об’єктом комунальної власності, жодних вимог щодо передачі вказаного об’єкту територіальній громаді м. Одеси органом уповноваженим на здійснення відповідних повноважень протягом всього часу перебування нежитлових приміщень по вул. Середньофонтанська, 12А в м. Одесі у користуванні Одеської залізниці не висувалося. Не звертався позивач з такими вимогами з метою захисту своїх порушених прав і до судових інстанцій.

Наведене безумовно свідчить, що незважаючи на тривале знаходження у володінні та користуванні відповідача нежитлових приміщень по вул. Середньофонтанська, 12А в м. Одесі, позивачем не було вжито належних заходів щодо повернення Одеською залізницею вказаних приміщень, а, відтак, суд доходить висновку, що кредитором не було вжито заходів, необхідних для отримання ним доходів від використання вказаного майна.

Крім того, суд зазначає, що згідно зі ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

При цьому, правовстановлюючі документи на нежитлові приміщення по вул. Середньофонтанська, 12А в м. Одесі територіальній громаді м. Одеси було видано лише 05.06.2008р.

Наведене взагалі ставить під сумнів правомірність звернення Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради з вимогами про стягнення упущеної вигоди за умови відсутності у Одеської міської ради правовстановлюючих документів на вказані приміщення протягом майже всього часу, за який були розраховані неодержані прибутки.

Підсумовуючи викладене, звертаючись до законодавчих положень, якими передбачено, що упущена вигода представляє собою таку втрату кредитором очікуваного приросту в майні, яке базується на точних даних, безспірно підтверджуючих можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якщо би зобов’язання було виконано боржником, суд доходить висновку про недоведеність позивачем існування факту упущеної вигоди у розмірі 900485,69 грн., що, в свою чергу, свідчить про відсутність шкоди як складового елементу цивільного правопорушення.

З огляду на викладене, керуючись положеннями ст.ст. 1166 ЦК України, за відсутністю об’єкта (шкоди) як складового елементу цивільного правопорушення, суд доходить висновку і щодо відсутності підстав для застосування до відповідача цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення упущеної вигоди у розмірі 900485,69 грн., у звязку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому, враховуючи правову позицію відповідача у даній справи, а саме: визнання ним позовних вимог, заявлених Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 ГПК України господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси. Крім того, частиною 5 статті 78 ГПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову виключно за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

З огляду на висновки суду про безпідставність та незаконність позовних вимог Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, наведені по тексту рішення вище, суд не приймає визнання цього позову Одеською залізницею.

Підсумовуючи наведене, суд вважає за правомірне у задоволенні позовних вимог Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради про стягнення з Одеської залізниці 900485,69 грн. упущеної вигоди відмовити.

Судові витрати по держмиту, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу віднести на рахунок позивача згідно зі ст.ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 11, 22, 386, 387, 509, 623, 1166 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, ч.6 ст. 22, ст. ст. 32, 33, 44, 49, 78, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.          У позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Рішення підписано 15.10.2008р.

Суддя Желєзна С.П.