ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.08                                                                                           Справа № 28/50 А

За позовом: Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова, м. Львів

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь”, м. Львів

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю „Промислово-комерційна компанія Мінос”, м. Київ

про визнання недійсним договору

Суддя Морозюк А.Я.

Секретар судового засідання

Онишко І.Р.

м. Львів, вул. Личаківська,128,

Зал судового засідання № 302.

Представники сторін

Від позивача: Більо І.В. –старший державний податковий інспектор

Від відповідача 1: Добринська Т.С. –директор, Батрух Р.Б. – представник

Від відповідача 2: не з”явився

Позов заявлено Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м. Львова до Товариства з обмеженою відповідальністю „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” та до Товариства з обмеженою відповідальністю „Промислово-комерційна компанія Мінос” про визнання недійсним договору поставки № 15 від 01.01.2007 року, укладеного між ТзОВ „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” та ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос”, та про застосування юридичних наслідків визнання угод недійсними, передбачених ст. 208 ГК України.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, позивач просить визнати недійсним договір поставки № 15 від 01.01.2007 року, який укладений між ТзОВ „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” та ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос” та застосувати юридичні наслідки визнання угод недійсними, передбачені ст. 208 ГК України.

В судовому засіданні представник відповідача 1 проти позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву (вх. № 8692 від 11.04.2008 року), з вимогами, викладеними у позовній заяві ДПІ у Шевченківському районі м. Львова, ТзОВ „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” не погоджується, вважає їх необгрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні.

Відповідач 2 явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, вимог ухвал суду не виконав, позовних вимог по суті не оспорив.

Суд розглядає справу в порядку ст. 71 КАС України на основі наявних доказів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м. Львова була проведена невиїздна позапланова перевірка ТзОВ „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” по питанню фінансово-господарських взаємовідносин з ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос” за період з 01.09.2005 року, 01.01.2007 року - 01.04.2007 року, про що складений Акт перевірки від 16.01.2008 року № 33/23-1/33562843. При проведенні перевірки ТзОВ „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” встановлено, що підприємство мало взаємовідносини з ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос”.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2007 року між ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос” (відповідач 2, по договору - Постачальник) та ТзОВ „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” (відповідач 1, по Договору - Покупець) укладено Договір поставки № 15, відповідно до якого Постачальник (відповідач 2) передає у власність Покупцеві (відповідач 1), а Покупець приймає та оплачує товар згідно накладної, загальна кількість, часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна яких визначена сторонами.

Згідно видаткової накладної № РН-35 від 05.02.2007 року на суму 293,84 грн., № РН-001025 від 22.03.2007 року на суму 83 493,82 грн. ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос” поставило ТзОВ „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” товар на загальну суму 83 787,26 грн. та виписало для ТзОВ „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” податкові накладні № 35 від 05.02.2007 року на суму 293,44 грн., в т.ч. ПДВ 48,97 грн. та № 1025 від 22.03.2007 року на суму 83 493,82 грн., в т.ч. ПДВ 13 915,64 грн., всього на загальну суму 83 787,26 грн., в т.ч. ПДВ 13 964,61 грн.

В рахунок оплати за одержаний товар ТзОВ „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” перерахувало на розрахунковий рахунок ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос” кошти в загальній сумі 83 493,83 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою Першої Львівської філії ВАТ “КРЕДОБАНК” від 28.03.2007 року.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2007 року у справі № 2а-354/07 визнано недійсними: Установчий договір ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос”, зареєстрований Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією 01.02.2002 року за № 02561 з моменту його реєстрації, Статут ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос” зареєстрований Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією 01.02.2002 року за № 02561 з моменту його реєстрації, Свідоцтво № 37029428 про реєстрацію платника податку на додану вартість ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос”, видане 06.03.2002 року із моменту його внесення до реєстру платників податку на додану вартість.

Податковий орган в обгрунтування своїх вимог посилається на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2007 року у справі № 2а-354/07, в якій встановлено, що ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос” зареєстровано за грошову винагороду, без наміру займатися підприємницькою діяльністю, засновник своїх особистих коштів та майна до статутного фонду не вносив, протягом діяльності підприємства засновником Кириленком Василем Васильовичем не було підписано жодного договору, накладних, актів виконаних робіт, податкових декларацій, наказів, банківських рахунків не відкривав. Таким чином, на переконання позивача, господарське зобов”язання між ТзОВ „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” та ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос” вчинено з метою приховання ухилення від сплати податків, отже є таким, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства та одночасно є таким, що суперечить моральним засадам суспільства, тобто є недійсним у зв”язку із його нікчемністю у відповідності до ч. 1 ст. 230, ч. 2 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АБ № 483715, ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос” станом на 10.04.2008 року, а відповідно до довідки серія АБ № 483713, ТзОВ „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” станом на 10.04.2008 року значаться в Єдиному державному реєстрі.

При прийнятті постанови суд виходив з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 179 ГК України, передбачено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов’язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ДПІ у Шевченківському районі м. Львова просить визнати недійсним договір поставки № 15 від 01.01.2007 року, який укладений між ТзОВ „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” та ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос” та застосувати юридичні наслідки визнання угод недійсними, передбачених ст. 208 ГК України, мотивуючи це тим, що установчі документи ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос” визнані недійсними в судовому порядку, а також договір укладений юридичною особою, яка була завідомо зареєстрована протиправним шляхом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців”, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Беручи до уваги постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2007 року у справі № 2а-354/07 слід зазначити, що на момент вчинення господарського зобов’язання ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос” було зареєстроване в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, а визнання недійсними з моменту реєстрації установчих документів підприємства не є підставою для визнання вчинених ним з іншими суб’єктами господарювання юридично значимих дій недійсними, оскільки його контрагент за договором може нести відповідальність лише за наявності вини. Крім того, ТзОВ „Спільне українсько-польське підприємство „Макрополь” відповідно до банківської виписки Першої Львівської філії ВАТ “КРЕДОБАНК” від 28.03.2007 року проведено оплату за товар згідно спірного господарського зобов’язання.

Відповідно до ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч.1 ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Санкції, передбачені ч.1 ст. 208 ГК України застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Застосування цих санкцій можливе лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною.

Позивачем не доведено, що спірне господарське зобов’язання вчинене відповідачами саме з метою заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою. Матеріали справи не вказують на те, що спірне господарське зобов’язання містить зобов’язання сторін щодо сплати податків.

Чинним законодавством України не передбачено обов'язку покупця, а також не надано йому право перевіряти достовірність даних, які вказуються продавцем в його первинних документах, а також контролювати показники податкової звітності по податках та обов'язкових платежах. Це ж стосується і перевірки покупцем намірів продавця щодо сплати ним державі податків. Згідно з Конституцією України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (стаття 19 Конституції України).

Окрім того, пунктом 1.3 Оглядового листа Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів про визнання угод недійсними” № 01-8/481 від 20.04.2001 року передбачено, що порушення сторонами договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним.

Матеріали справи підтверджують, що на момент вчинення спірного господарського зобов’язання ТзОВ „Промислово-комерційна компанія Мінос” перебувало в Єдиному державному реєстрі, мало свідоцтво платника ПДВ.

Згідно ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Податковим органом не доведено те, що спірне господарське зобов’язання укладене саме з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тому суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись п.6 Прикінцевих та перехідних положень, ст.ст. 69-71, 86, 158, 160, 162, 163, 167, п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (із змінами та доповненнями), господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                   Морозюк А.Я.