ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"24" листопада 2008 р.

Справа № 4/193

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Хилька Ю.І.,

за участю секретаря судового засідання Кузьмичової О.О., розглянувши матеріали адміністративної справи № 4/193

за позовом: управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді, 25001, м. Кіровоград, вул. 50 р. Жовтня, 4,

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Гарант-Цукор", м. Кіровоград, вул. Луначарського, 30/1,

про стягнення 569 069, 90 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Гредякіна Ю.В., довіреність № 18 від 11.11.08 головний спеціаліст-юрисконсульт;

від позивача - Тімохіна Ю.В., довіреність № 20 від 11.11.08 головний спеціаліст-юрисконсульт;

від відповідача - Кушніров О.М., довіреність № 2 від 09.01.07.

від прокуратури - участі не брали. Про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

СУТЬ СПОРУ:

Управлінням Пенсійного фонду України в м. Кіровограді подано позов про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Гарант-Цукор" заборгованості по страховим внескам на обов'язкове державне пенсійне страхування в сумі 569 069, 90 грн.

Заявою від 22.10.2008 року позивач змінив позовні вимоги та просить стягнути з відповідача 568630 грн. 47 коп. у звязку з допущеною помилкою при проведенні розрахунку заборгованості . Вказану заяву позивача прийнято судом до розгляду.

Відповідач позовні вимоги не визнає та просить в позові повністю відмовити враховуючи, що позивач вже реалізував своє законне право на стягнення недоїмки шляхом внесення вимоги №Ю-803 від 01.10.2008 року, яка є виконавчим документом.

Відповідно до заяви від 20.06.2008 року за №05/1-964 вих. в порядку ст.60 КАС України з метою захисту інтересів держави у справу вступив заступник прокурора Кіровоградської області, в судовому засіданні 06.11.2008 року та 07.11.2008 року брала участь від прокуратури Олаг О.С. посвідчення №352.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, господарський суд,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002 року № 8-2 з наступними змінами та доповненнями, управління пенсійного фонду України є органом виконавчої влади на місцях та утворюють систему органів Фонду, що здійснює управління фінансами пенсійного забезпечення в межах району.

Згідно п.1 вказаного „Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах”, управління контролює надходження збору та інших платежів до Фонду від підприємств, установ, організацій та громадян, збирає у встановленому порядку відповідну звітність, проводить планові та позапланові перевірки фінансово-бухгалтерських документів, звітів та інших документів щодо правильності обчислення та сплати збору.

Управління має право вживати в установленому законодавством порядку заходів, спрямованих на стягнення не внесених своєчасно сум збору разом з нарахованою пенею, а також застосовувати штрафні санкції відповідно до законодавства.

Відповідач зареєстрований в Управлінні Пенсійного фонду як платник внесків згідно до його заяви від 07.02.2002 року та йому присвоєно реєстраційний номер 17320357.

Абзацом 8 частини третьої статті 106 Закону України № 1058 „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування”, який вступив в силу з 01.01.2004 року , передбачено право органу Пенсійного фонду на звернення до суду чи господарського суду з позовом про стягнення недоїмки.

Відповідно до ст. 8 „Про пенсійне забезпечення” виплата пенсій здійснюється з коштів Пенсійного фонду України відповідно фонд якого формується за рахунок коштів, що відраховується підприємствами і організаціями.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” (далі Закону - 1058), до страхових внесків відносяться кошти відрахувань на соціальне страхування та збір на обов’язкове державне пенсійне страхування, сплачені згідно із законодавством, що діяло раніше; кошти, сплачені на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст.ст. 18,19,20 п.п.1 п. 8 Розділу 15 Закону-1058 страхові внески, що перераховуються до солідарної системи, сплачуються страхувальниками та застрахованими особами на умовах і в порядку, визначеному цим Законом, та у розмірах, передбачених Законом України „Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” від 26.06.1997 року № 400/97, тобто платник нараховує та сплачує страхові внески у встановлений граничний термін за ставкою 32% від суми фактичних витрат на оплату праці найманих працівників і відраховує та перераховує страхові внески від об’єкті оподаткування застрахованих осіб – найманих працівників за ставкою 1-2% від їх сукупного оподатковуваного доходу.

Згідно з п.6 та 12 ст. 20 Закону-1058 страхувальники зобов’язані сплачувати страхові внески нараховані за відповідний базовий звітний період (календарний місяць), не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду, страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Відповідно до п. 2 ст. 106 Закону 1058 суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальником у визначені строки вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків і сплачуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Матеріали справи свідчать, що заборгованість відповідача по страхових внесках складає 568630 грн. 47 коп. за період з квітня 2007року по березень 2008 року включно.

Розмір заборгованості підтверджується наданими відповідачем позивачу розрахунками суми страхових внесків за відповідні періоди, які підписані керівником та головним бухгалтером підприємства- відповідача і їх підписи скріплено печаткою, тому вказані розрахунки судом визнаються в якості погодженого зобов'язання відповідача (а.с. 7-23).

Наявність заборгованості та її розмір також підтверджуються Карткою особового рахунку страхувальника, яка має найманих працівників та Вимогою № 803Ю від 01.10.2008 року (а.с.75).

Заборгованість виникла у зв'язку з тим, що відповідачем згідно до висновків, викладених при проведенні перевірки узгоджених зобов'язань відповідача та картки особового рахунку страхувальника, в порушення вимог ст. 17 Закону 1058 не проведено повну сплату страхових внесків у встановлені строки.

Доказів сплати вказаної заборгованості відповідач господарському суду не подав. Крім того, відповідач не оспорюючи наявність заборгованості по сплаті страхових внесків, не визнає її розмір, але власного розрахунку до суду не подав.

Натомість, позивачем як субєктом владних повноважень не спростовано доводи відповідача про те, що в разі задоволення вимог в судовому порядку, за наявності вимоги про сплату боргу №803Ю бюуде проведено подвійне стягнення заборгованості.

Досліджуючи правову природу відносин сторін стосовно заявлення вимоги про сплату боргу, господарський суд враховує наступне. За приписами ст.106 Закону України №1058 “Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування” територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов'язаний сплатити суми недоїмки та суми фінансових санкцій.

Страхувальник у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки, зазначеної у вимозі про сплату недоїмки, узгоджує її з органами Пенсійного фонду в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду, а в разі неузгодження вимоги із органами Пенсійного фонду має право на оскарження вимоги в судовому порядку.

Про оскарження вимоги територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки до виконавчої дирекції Пенсійного фонду або в судовому порядку страхувальник зобов'язаний письмово повідомити відповідний територіальний орган Пенсійного фонду протягом трьох робочих днів із дня звернення до виконавчої дирекції Пенсійного фонду чи суду.

Узгодження вимоги територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки здійснюється на підставі заяви страхувальника, яка розглядається територіальним органом Пенсійного фонду протягом трьох робочих днів після її отримання, та поданих страхувальником документів, що свідчать про неправильність обчислення сум недоїмки, зазначених у вимозі.

У разі узгодження страхувальником вимоги про сплату недоїмки з територіальним органом Пенсійного фонду цей орган зобов'язаний у строк, визначений для розгляду заяви страхувальника про узгодження вимоги, надіслати йому узгоджену вимогу про сплату недоїмки, а страхувальник зобов'язаний сплатити узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів після отримання узгодженої вимоги.

У разі якщо страхувальник, який одержав вимогу територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки і протягом десяти робочих днів після її отримання не сплатив зазначену у вимозі суму недоїмки разом з застосованою до нього фінансовою санкцією, включеної до вимоги, або не узгодив вимогу з відповідним органом Пенсійного фонду, або не оскаржив вимогу в судовому порядку, а також у разі якщо страхувальник узгодив вимогу, але не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів після отримання узгодженої вимоги, відповідний орган Пенсійного фонду звертається в установленому законом порядку і подає вимогу про сплату недоїмки до відповідного підрозділу державної виконавчої служби.

Вимога про сплату недоїмки або рішення суду про стягнення недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом. При цьому в разі наявності у страхувальника одночасно із зобов'язаннями із сплати недоїмки зобов'язань із сплати податків, інших обов'язкових платежів, передбачених законом, або зобов'язань перед іншими кредиторами, у тому числі зобов'язань за іншими рішеннями суду, стягнення недоїмки здійснюється в першу чергу і має пріоритет перед усіма іншими зобов'язаннями та стягненнями (крім зобов'язань щодо виплат заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески, та витрат, пов'язаних з виконанням судових рішень із стягнення недоїмки).

Господарським судом також враховується, що з вини працівників позивача при зверненні до господарського суду було допущено помилки при розрахунку суми недоїмки та лише після звернення відповідача до Кіровоградського окружного адміністративного суду позивачем було відізвано вимогу №377Ю від 05.05.2008 року і внесено зміни до позовних вимог шляхом зменшення розміру заборгованості, тобто в діях працівників позивача мали місце порушення проведення розрахунків. При цьому господарським судом враховується, що позивачем не виконуються вимоги п.3.2 наказу Пенсійного фонду України №2-4 від 19.01.2002 року «Про затвердження Порядку ведення органами Пенсійного фонду України обліку надходження платежів зі збору на обовязклве пенсійне страхування та інших платежів щодо відкриття карток особового рахунку відповідальним працівником відділу (підвідділу) не пізніше першого робочого дня наступного за днем одержання від відповідального працівника (призначеного наказом начальника відділу (управління) відповідальним за реєстрацію платників) справи платника, взятого на облік, оскільки надані до суду картки особового рахунку не підписані вказаним відповідальним працівником, а їх завірення керівником з відміткою про те, що копія є вірною не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам до ведення діловодства. Надані позивачем картки особого рахунка відповідача фактично є роздруківкою з компютерної програми згідно до Інструкції по встановленню патчу UЗ110-67, якою керується Пенсійний фонд в даний час, а їх завірення як копій документів керівником позивача не є доцільним.

Крім того, відповідно до стандарту «Оранізаційно – розпорядчої документації» (вимоги до оформлення документів) ДСТУ 6.38-90 Інструкції з діловодства у міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, Раді Міністрів АРК, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої Кабінетом МіністрівУкраїни від 17 жовтня 1997 року № 1153, копії документів оформлюються таким чином: відмітка «Копія» ставиться у правому верхньому кутку першої сторінки документа. Напис про посвідчення документа ставиться зі словом «Правильно», з зазначеням посади, особистим підписом особи, яка посвідчує копію, її ініціали та прізвище. Інколи замість слова «Правильно» пишуть слово «Вірно», «Копія вірно», «Відповідає оригіналу». Напис про посвідчення документа ставиться нижче реквізита «підпис» і посвідчується печаткою підприємства. Відтиск печатки проставляється таким чином, щоб він охоплював частину слова, яке вказує на посаду особи яка його підписала, та її особистий підпис.

За приписами ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа:

1) за заявою стягувача або його представника про примусове

виконання рішення, зазначеного в статті 3 цього Закону;

2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів

громадянина або держави в суді;

3) в інших передбачених законом випадках.

Проаналізувавши вказані нормативні акти, господарський суд прийшов до переконання, що у позивача були відсутні підстави для звернення з адміністративним позовом до господарського суду, оскільки законодавством передбачено інший порядок захисту прав позивача, а саме звернення з виконавчим документом до органів Державної виконавчої служби без дублювання такого звернення постановою господарського суду з одних і тих же позовних вимог, враховуючи, що позивачем було вибрвано саме процедуру стягнення заборгованості шляхом вимоги про стягнення боргу №803 Ю від 01.10.2008 року.

Крім того, за приписами ст.51 Кодексу адміністративного судочинства України позивач має право змінити підставу або предмет адміністративного позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитись від адміністративного позову в будь- який час до закінчення судового розгляду.

Однак, заявою від 22.10.2008 року позивач фактично намагався змінити одночасно підставу і предмет позову посилаючись на допущену помилку при проведенні розрахунку недоїмки, що є неприпустимим.

Натомість, господарський суд залишає без задоволення клопотання представника відповідача про дослідження фінансового стану підприємства та врахування фінансових труднощів сезонного характеру через які не були сплачені своєчасно нараховані страхові внески до Пенсійного фонду, оскільки чинним законодавством не передбачено можливість звільнення страхувальників від сплати страхових внесків чи зменшення призначеної до стягнення недоїмки через неможливість їх сплати страхувальником.

Враховуючи правовий статус органів Пенсійного фонду України як державного органу, який здійснює управління фінансами пенсійного забезпечення , господарський суд прийшов до переконання про необхідність розглянути спір по суті в порядку Кодексу адміністративного судочинства України враховуючи наступне. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Визначення поняття "справа адміністративної юрисдикції" наведено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Поняття "суб'єкт владних повноважень" визначено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України - це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Відтак, необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій, причому ці функції повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Визначившись з питаням щодо правовідносинами між учасниками спору про віднесення їх до таких, які підлягають до розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, провівши розгляд адміністративної справи за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд враховує особливість вказаного Кодексу стосовно презумціїї винності суб'єкта владних повноважень та приписи ст. 71 КАС України про обов'язок доказування кожною стороною обставин на яких грунтуються їх вимоги та заперечення, приходить до переконання, що позивачем не надано безспірні докази про наявність правопорушення з боку відповідача, наданими позивачем доказами доведено сам факт скоєного правопорушення, але не вжито заходів до поновлення порушеного права з дотриманням вимог відповідної процедури, тобто шляхом звернення до органів Державної виконавчої служби для примусового стягнення зазначеної у вимозі про сплату боргу суми, тобто поновлення його права на своєчасне отримання страхових внесків для виконання покладених на нього обовязків по виплаті пенсій.

На підставі викладеного, керуючись Законами України № 1058 „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” , „Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” від 26.06.1997 року № 400/97, ст.ст. 160,163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд –

П О С Т А Н О В И В:

В позові відмовити повністю.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову в порядку і строки відповідно до ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України. Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова виготовлена в повному обсязі 27 листопада 2008 року.

Суддя