ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2008 р. Справа № 52/155-08 (н.р. 46/406-07)

вх. номер 6148

Суддя Господарського суду Харківської області Хотенець П.В.

при секретарі судового засідання Кобиченко Н.М.

за участю представників сторін:

позивача - не з*явився

відповідачів- 1. не з*явився, 2. не з*явився

розглянувши матеріали справи за позовом: Дочірнього підприємства "Укрнафтогазкомплект" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Технефтерос", м. Харків 2. Закритого акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль", м. Біла Церква

про визнання недійсним договору уступки вимоги

ВСТАНОВИВ:

Розглядається позовна вимога Дочірнього підприємства Укрнафтагазкомплект" НАК "Нафтогаз України" про визнання недійсним договору уступки вимоги № 23/4 від 23 квітня 2003 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Технефтерос" та Закритим акціонерним товариством "Білоцерківська теплоелектроцентраль". Позов мотивовано тим, що укладення між відповідачами у справі спірного договору уступки права вимоги протирічить закону та умовам договору № 02/32 від 23 лютого 2000 року, який було укладено між позивачем у справі та першим відповідачем у справі.

Представник позивача у судове засідання не з*явився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник першого відповідача у судове засідання не з*явився.

Представник другого відповідача у судове засідання не з*явився, у наданому письмовому поясненні проти позову заперечує, просить відмовити у його задоволенні.

Справу розглянуто за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, надані докази, судом встановлено, що між позивачем та першим відповідачем 23 лютого 2000 року було укладено договір № 02/32, відповідно до умов якого, а саме пункту 1.1. перший відповідач зобов"язався поставити позивачу продукцію виробничо-технічного характеру, а позивач зобов"язався прийняти та оплатити продукцію.

01 квітня 2002 року господарським судом м. Києва у справі № 24/162 за позовом першого відповідача (Товариство з обмеженою відповідальністю "Технафтерос") до ДП "Укрнафтогазкомплект" за Договором № 02/32 від 23 лютого 2000 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Технафтерос" були задоволені повністю та видано наказ про примусове стягнення з ДП "Укрнафтогазкомплект" заборгованості за вищенаведеним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, після винесення вищенаведеного рішення, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Технафтерос" та Закритим акціонерним товариством "Білоцерківська теплоелектроцентраль" був укладений Договір уступки права вимоги № 23/4 від 23 квітня 2003 року, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Технафтерос" передав Закритому акціонерному товариству "Білоцерківська теплоелектроцентраль" право вимоги за Договором № 02/32 від 23 лютого 2000 року.

Однак, укладення договору уступки права вимоги № 23/4 від 23 квітня 2003 року, суперечить статті 25 Господарського процесуального кодексу України, в якій зазначено, що господарський суд замінює сторону в правовідношенні правонаступником лише внаслідок реорганізації підприємства чи організації.

Згідно статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто в разі якщо первісний кредитор вже скористався своїм правом та отримав рішення суду зі стягнення заборгованості новий кредитор не може ще раз скористатися цим правом, так як вважається, що право вже використано.

Таким чином, спірний договір є недійсним в зв'язку із його укладенням після прийняття рішення господарським судом. Отже, укладення договору уступки права вимоги після винесення господарським судом м. Києва рішення про стягнення заборгованості на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Технафтерос" суперечить статті 25 Господарського процесуального кодексу України та статті 11 Закону України „Про виконавче провадження" так як ні чинне господарське процесуальне, ні виконавчо-процесуальне законодавство не передбачають уступку права виконання судового рішення.

Пунктом 11.5 договору поставки №02/32 від 23 лютого 2000 року, укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю „Технафтерос", було передбачено, що жодна із сторін не може передавати свої права та обов'язки по даному договору третім особам без письмової згоди другої сторони. Так позивач не надавав жодному з відповідачів письмової згоди на укладання спірного договору.

Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом, що кореспондується зі змістом статті 197 Цивільного кодексу УРСР.

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, що кореспондується зі статтею 48 Цивільного кодексу УРСР.

Відповідно до статті 511 Цивільного кодексу України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Наведена норма також свідчить про недійсність спірного договору, так як договір уступки права вимоги був укладений між двома сторонами, а саме між Товариством з обмеженою відповідальністю "Технафтерос" та Закритим акціонерним товариством „Білоцерківська теплоелектроцентраль" і зобов'язання укладене між ними не може створювати обов'язку для третьої особи, якою є позивач.

Крім того, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності згідно частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України. Так, дієздатність Товариства з обмеженою відповідальністю „Технафтерос" з приводу укладення договору уступки права вимоги була обмежена пунктом 11.5 договору поставки №02/32 від 23 лютого 2000 року, в зв'язку із чим правочин укладений за межами цивільної дієздатності відповідно до частини 2 статті 203, частини З статті 92 Цивільного кодексу України.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що уступка права вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Технафтерос" іншій особі суперечить вимогам закону, а спірний договір уступки права вимоги є недійсним, в зв'язку із чим не породжує ніяких юридичних наслідків для ДП "Укрнафтогазкомплект" НАК "Нафтогаз України".

Окрім того, вищезазначений спірний договір був схвалений позивачем, про що свідчить перерахування ним 27 червня 2003 року суми у розмірі 201 251,55 грн. з призначенням платежу "оплата по договору уступки вимоги № 23/4 від 23 квітня 2003 року (і подальшими перерахуваннями).

Таким чином, якщо позивач і вважав, що його право якимось чином було порушено, то дізнався він про це не пізніше 27 червня 2003 року (на день першого платежу). З цього дня почався перебіг позовної давності.

До тогож при вирішенні господарським судом м. Києва господарської справи № 30/122 про стягнення з позивача на користь другого відповідача основної заборгованості у розмірі 672881,74 грн. за договором уступки права вимоги № 23/4 від 23 квітня 2003 року жодних заперечень з приводу недійсності цього договору з боку позивача заявлено не було.

Загальний строк позовної давності складає три роки. Тобто строк позовної давності за даним спором сплив 27 червня 2006 року.

Згідно статті 267 Цивільного Кодексу України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Другий відповідач надав до матеріалів справи заяву про застосування позовної давності при вирішенні господарським судом данного спору (а.с. 65-66 том 1).

В свою чергу позивачем було надано до суду заяву про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та поновлення строку позовної давності (а.с. 105-107 том 1).

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об*єктивно непереборними і не залежать від волевиявлення сторони та пов*язані з істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами по справі процесуальних дій.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Усі наведені позивачем у його заяві про поновлення строку позовної давності аргументи не підтверджують поважність причин пропуску позивачем позовної давності для вимоги про визнання договору уступки права вимоги № 23/4 від 23 квітня 2003 року недійсним.

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу УРСР та статті 267 Цивільного кодексу України закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в позові.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об"єктивному розгляді в судовому процесу всіх обставин в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає вимоги позивача необгрунтованими, не підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами, та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Госпордарського процесульного кодексу України, витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви позивача про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та поновлення строку позовної давності відмовити.

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення підписаний 11.11.2008 року.

Суддя Хотенець П.В.