ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

8 липня 2008 року
Справа № 8/128

За
позовом: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

До
відповідача:
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_2

Про стягнення 2984грн.96 коп.

Суддя  Т.Г.Оленич

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від
позивача:
ОСОБА_3-представник, довіреність від 11.06.08р.

від
відповідача: не
з'явився

За згодою представника позивача у
судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем заявлено позов про стягнення з відповідача
1500 грн. боргу за послуги по перевезенню вантажу, 493грн.50коп. інфляційних
нарахувань за період з липня 2006р. по квітень 2008р., 491грн.46коп. пені за
період з липня 2006р. по 21 травня 2008р. за неналежне виконання зобов'язання.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 500 грн. витрат, пов'язаних з
оплатою наданих юридичних послуг.

Після
порушення провадження у справі позивачем подано заяву про зменшення розміру
позовних вимог в частині стягнення пені до 300грн. Таким чином позивач вимагав
стягнути з відповідача суму основного боргу з урахуванням індексу інфляції та
пені у розмірі 2293грн.50коп. Враховуючи, що відповідно до ст.22 Господарського
процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі
зменшити розмір позовних вимог, ці дії не суперечать законодавству і не
порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, суд приймає заяву
позивача до розгляду і  спір вирішується
з її урахуванням. Клопотання позивача про припинення провадження у справі в
частині стягнення пені в сумі 191грн.46коп. судом відхиляється.

Відповідач
відзив на позов не надав, представника для участі в судовому засіданні не
направив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду
справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про
вручення рекомендованого поштового відправлення. Враховуючи, що явка
представника відповідача у засідання господарського суду обов'язковою не
визнавалася, відповідач не скористався своїм процесуальним правом участі в
судовому засіданні, суд вважає за можливе вирішити спір за його відсутності.
Справа розглядається за наявними в ній матеріалами на підставі ст.75
Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши
обставини, що мають значення для вирішення спору, вислухавши пояснення
представника позивача, суд ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1(позивач у справі) на підставі договору оренди №6 від 01.07.06р.,
укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю „Максі-Транс”, отримав в
тимчасове платне користування автомобіль - сідловий тягач IVECO -MAGIRUS 440 ЕТ
державний НОМЕР_1, шасіНОМЕР_2, 1996р. та п/причіп бортовий НОМЕР_2 НОМЕР_3,
шасі НОМЕР_4, 1990р.

Як вбачається із матеріалів справи на
вказаному автомобілі фізична особа-підприємець ОСОБА_2 здійснив перевезення
пива зі складу вантажовідправника - ВАТ ППБК „Славутич”, що знаходиться за
адресою: вул.Червонопрапорна, 137, м.Київ, до вантажоодержувачів  -  ТОВ
„Торгова фірма „Продресурс”, що знаходиться за адресою: вул.Ревенко, 15Б,
м.Кременчуг, та ТОВ „Кременчуцька пивна компанія”, що знаходиться за адресою:
вул.Кірова, 1, м.Кременчуг.
Твердження позивача, що між позивачем та відповідачем існувала усна
домовленість щодо використання автомобіля, за умовами якої вартість виконаного
позивачем перевезення склала 1500грн., судом не приймається, оскільки даний
автомобіль використовувався позивачем на умовах оренди, а тому взаємовідносини
між сторонами щодо його суборенди мали бути оформлені відповідним договором в
письмовій формі. Однак в силу п.6.3 договору оренди №6 від 01.07.06р. позивач
взагалі не мав права передавати свої права третій особі.

Також, як свідчать
товарно-транспортні документи, наявні в матеріалах справи, послуги по
перевезенню вантажу надавалися відповідачем, будь-які відомості щодо участі в
перевезенні позивача в цих документах відсутні.

В силу ст.174 Господарського кодексу
України господарські зобов'язані можуть виникати безпосередньо із закону або
іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту
управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому
не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом
господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом
господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті
створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також
внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері
господарювання. Даний перелік є вичерпним.

Відповідно до ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивач не надав суду будь-яких
належних та допустимих доказів, що підтверджують існування між сторонами
правовідносин та виникнення у відповідача зобов'язання сплатити позивачу саме
1500грн. боргу, а тому у суду відсутні підстави для стягнення вказаної суми з
відповідача.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час прострочення.

Виходячи з вищевказаного, інфляційні
нарахування сплачуються боржником при наявності простроченого грошового
зобов'язання. Оскільки позивачем не доведено факт існування між сторонами
правовідносин та наявності у відповідача перед позивачем грошового
зобов'язання, вимога щодо стягнення з відповідача 493грн.50коп. інфляційних
нарахувань за період з липня 2006р. по квітень 2008р. є безпідставною.

За змістом ст.ст.546, 549
Цивільного  кодексу України пеня є одним
із видів забезпечення виконання зобов'язання, що обчислюється у відсотках від
суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення
виконання.

Правочин щодо забезпечення виконання
вчиняється за вимогами ст.547 Цивільного кодексу України в письмовій формі,
недодержання якої тягне за собою нікчемність правочину.

Аналогічну норму містить стаття 1
Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань” від 22.11.1996  № 543/96-ВР,
яка визначає, що платники  грошових  коштів
сплачують  на  користь одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню  в  розмірі,
що встановлюється за згодою сторін.

Отже, оскільки пеня як один із видів
неустойки є засобом забезпечення належного виконання зобов'язання, тому
встановлена чинним законодавством або договором майнова відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових зобов'язань повинна застосовуватись до несправних
платників тільки по відповідних зобов'язаннях за укладеними договорами.

Враховуючи, що матеріалами справи не
підтверджується факт наявності між сторонами правовідносин та виникнення у
відповідача зобов'язання по оплаті позивачу 1500грн., суд не вбачає правових
підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача
491грн.46коп. пені за період з липня 2006р. по 21 травня 2008р. за неналежне
виконання зобов'язання.

Що стосується витрат, пов'язаних з
оплатою наданих юридичних послуг у розмірі 500грн., дана сума не підлягає
відшкодуванню позивачу, виходячи з наступного: ст.44 Господарського
процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить
оплата послуг адвоката. Відповідно до ч.3 ст.48 Господарського процесуального
кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються
у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія
вказаного Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами. Поняття особи,
котра є адвокатом, наводиться в ст.2 Закону України "Про адвокатуру",
яка зазначає, що адвокатом може бути громадянин України, який має вищу юридичну
освіту, стаж роботи за спеціальністю юриста або помічника адвоката не менше
двох років, склав кваліфікаційні іспити, одержав свідоцтво про право на
зайняття адвокатською діяльністю та прийняв Присягу адвоката України. Таким
чином, ст.44 Господарського процесуального кодексу України передбачає
відшкодування сум в якості судових витрат, які були сплачені стороною за
отримання послуг лише адвокатом, а не будь-яким представником. Як вбачається з
матеріалів справи, оплата за надання юридичних послуг здійснювалася позивачем
на підставі договору доручення на ведення справи в Господарському суді
Чернігівської області №26 від 21.05.08р. Товариству з обмеженою
відповідальністю „Правозахисна організація” „Праза”, на яке дія Закону України
„Про адвокатуру” не поширюється. Тому дані витрати не підлягають відшкодуванню
в порядку ст.ст.44, 48 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, суд доходить
висновку, що позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

В силу ст.49 Господарського
процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись
Законом України „Про адвокатуру”, Законом України „Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових зобов'язань”, ст.174 Господарського кодексу
України, ст.ст.546,547,549,625 Цивільного кодексу України,
ст.ст.33,44,48,49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В
позові відмовити повністю.

Суддя
Т.Г.Оленич

Повне рішення підписано
11 липня 2008 року.

Суддя                                                                       Т.Г.Оленич