ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2008 р.

№ 27/266

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, м. Київ,

на рішення господарського суду міста Києва від 13.06.2007

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2007

зі справи № 27/266

за позовом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі –Виконавча дирекція)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Юклас ЛТД" (далі –Товариство), м. Київ,

про стягнення 723 грн.,

за участю представників сторін:

позивача –Савінової О.С., Хоменка А.В.,

відповідача –Білоус Ю.М.,

ВСТАНОВИВ:

Виконавча дирекція звернулася до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства 723 грн. пені за порушення термінів виконання робіт за договором від 31.10.2005.

Рішенням названого суду від 13.06.2007 (суддя Дідиченко М.А.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2007 (колегія суддів у складі: Губенко Н.М. –головуючий суддя, судді Барицька Т.Л., Ропій Л.М.), у позові відмовлено. Прийняті судові рішення мотивовано пропуском позивачем строку позовної давності за відсутності поважних причин для цього.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Виконавча дирекція просить рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати внаслідок їх прийняття з неправильним застосуванням норм матеріального права та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- 31.10.2005 Виконавчою дирекцією (замовник) та Товариством (підрядник) укладено договір № 18-ВД-05 (далі –Договір), за умовами якого підрядник зобов’язується на свій ризик виконати роботу за дорученням замовника та відповідно до умов цього Договору, а замовник зобов’язується прийняти цю роботу та оплатити її;

- згідно з пунктом 4.1 Договору загальна вартість робіт за цим Договором з урахуванням вартості наданих підрядником матеріалів та обладнання відповідно до додатку № 1 складає 63 200 грн.;

- відповідно до пункту 4.3 Договору розрахунки за цим Договором здійснюються в такому порядку:

·          протягом 5 робочих днів з дати підписання Договору замовник перераховує на рахунок підрядника аванс у розмірі 50% вартості робіт;

·          остаточний розрахунок за Договором (перерахування решти суми у розмірі 50% вартості робіт) здійснюється протягом 5 робочих днів з дати підписання акта здачі-приймання виконаних робіт;

- відповідно до пункту 5.1 Договору підрядник зобов’язується розпочати виконання робіт протягом 2 днів після перерахування замовником авансу в розмірі, визначеному пунктом 4.3 цього Договору;

- пунктом 5.2 Договору передбачено, що підрядник зобов'язується виконати передбачену цим Договором роботу протягом одного місяця з дня підписання Договору з правом дострокового виконання. Моментом закінчення виконання робіт за Договором слід вважати дату підписання сторонами акта здачі-приймання виконаних робіт;

- на виконання умов Договору позивачем перераховано відповідачеві 31 600 грн. авансу, що підтверджується платіжним дорученням від 04.11.2005 № 1195 (а.с. 21);

- відповідач мав виконати роботи до 01.12.2005;

- акт здачі-приймання виконаних підрядних робіт за грудень 2005 року підписано 23.12.2005;

- після підписання акта здачі-приймання виконаних робіт позивач перерахував відповідачу ще 31 600 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 23.12.2005 № 1457 (а.с. 22);

- відповідач прострочив виконання робіт на 22 дні;

- згідно з пунктом 9.3 Договору у разі порушення підрядником термінів виконання робіт, передбачених пунктами 5.1-5.2 цього Договору, він сплачує замовнику пеню в розмірі 0,5% від вартості робіт за цим Договором, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення;

- пеню за період з 02.12.2005 по 23.12.2005 нараховано в сумі 723 грн.;

- позивач довідався про порушення свого права 02.12.2005 (після спливу місяця, передбаченого пунктом 5.2 Договору для виконання робіт), а звернувся до суду з метою його захисту - 11.05.2007 (поза межами строку позовної давності);

- відповідач письмово заявив про необхідність застосування строків спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені;

- позивачем не наведено поважних причин пропуску ним строку позовної давності.

Причиною виникнення спору зі справи стало намагання Виконавчої дирекції стягнути пеню за порушення термінів виконання робіт.

Згідно з статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 216 Господарського кодексу України (далі - ГК України) учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини другої статті 9 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

У даному разі відповідні особливості передбачені ГК України, який набрав чинності одночасно з ЦК України та норми якого у регулюванні відносин суб’єктів господарювання є спеціальними стосовно норм ЦК України (відповідну правову позицію викладено й Верховним Судом України в постанові від 16.05.2006 № 22/197).

Частиною другою статті 175 ГК України також встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою та другою статті 193 ГК України:

- суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно, зокрема, до закону та договору;

- до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених, зокрема, цим Кодексом.

За приписами статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Відповідно до частини першої статті 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Стаття 260 ЦК України передбачає, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Посилання скаржника на помилкове застосування місцевим та апеляційним судами саме спеціальної позовної давності (один рік) спростовується наведеним.

За таких обставин попередні судові інстанції, встановивши факт звернення Виконавчої дирекції до суду за захистом порушеного права з пропуском строку позовної давності за відсутності поважних причин цього, беручи до уваги заяву відповідача щодо застосування позовної давності, дійшли обґрунтованого висновку про необхідність залишення даного позову без задоволення.

Отже, рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів зі справи відповідають встановленим ними фактичним обставинам, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 13.06.2007 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2007 зі справи № 27/266 залишити без змін, а касаційну скаргу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності –без задоволення.

Суддя В.Селіваненко

Суддя            І.Бенедисюк

Суддя Б.Львов