ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

"25" січня 2008 р.

Справа № 4/377

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Хилька Ю.І. розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 4/377

за позовом: відкритого акціонерного товариства "Кіровоградобленерго", від імені якого діє Кіровоградський міський район електричних мереж, м. Кіровоград

до відповідача: приватного підприємства "Маг-2000", м. Кіровоград

за участю 3-ої особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Державного підприємства „Кіровоградський ремонтний завод” м. Кіровоград

про стягнення 4 951, 32 грн., -

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача - участі не брали. В судовому засіданні 20.11.2007 року Лисенко С.В., довіреність № 6343/07 від 28.12.2006 року;

від відповідача - Козлов О.Є., довіреність № б/н від 22.10.2007 року;

від 3-ої особи - Солодецька О.М., довіреність № 19 від 18.01.2008 року;

від 3-ої особи - Тітов В.О., довіреність № 20 від 18.01.2008 року;

Про час та місце розгляду справи сторони належним чином повідомлені у відповідності до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України.

В судовому засіданні 21.01.2008 року оголошено перерву до 12 год. 25.01.2008 року, про час та місце проведення судового засідання сторони повідомлені під розписку.

СУТЬ СПОРУ:

Відкритим акціонерним товариством "Кіровоградобленерго", від імені якого діє Кіровоградський міський район електричних мереж подано позов до приватного підприємства "Маг-2000" про стягнення 4 951, 32 грн., з яких 3 587, 11 грн. боргу за спожиту електроенергію, 1 236, 00 грн. боргу за перевищення договірних рівнів споживання, пені в сумі 89,63 грн., інфляційних збитків в сумі 22, 91 грн. та 3% річних в сумі 15, 67 грн.

Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 03.10.2007 року порушено провадження у справі, від сторін витребувано матеріали необхідні для вирішення справи по суті.

Відповідач у запереченні на позовну заяву № 157 від 18.10.07 року позовні вимоги не визнає в повному обсязі мотивуючи тим, що відповідач мав дві точки обліку електричної енергії, з січня 2006 року відповідач не використовував електричну енергію з однієї точки обліку та звертався до позивача про дозвіл демонтувати лічильник і трансформатори струму для їх повірки з метою монтажу в новому приміщенні. Відповідач вважає, що нарахування в травні та червні 2006 року були помилкові, оскільки електрична енергія ним в цей період взагалі не споживалась.

Заслухавши представників сторін та 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ :

Правовідносини між учасниками спору виникли на підставі укладеного 24.12.2003 року договору про постачання електричної енергії № 38 с (в подальшому договір 1), дія якого відповідно до п. 9.4 щорічно продовжувалась, оскільки за місяць до закінчення дії жодною із сторін не було заявлено про припинення його дії. Предметом вказаного договору сторони визначили проведення господарських операцій по постачанню, продажу та отриманню електричної енергії і оплаті отриманої електричної енергії згідно до умов та діючого законодавства.

На виконання умов договору позивач проводив постачання на об'єкти відповідача електричну енергію, яку відповідач отримував та використовував на власний розсуд без будь-яких зауважень чи заперечень.

Згідно до п. 2.2 договору та додатку №1 до цього договору п. 2 “Порядок розрахунків” споживач до початку розрахункового періоду здійснює 100% оплату обсягу очікуваного споживання електричної енергії заявленого на наступний розрахунковий період.

За твердженням позивача споживач допустив порушення строків оплати за отриману електричну енергію, внаслідок чого станом на 01.09.07 року утворився борг на суму 4 951, 32 грн., з яких 3 587, 11 грн. боргу за спожиту електроенергію, 1 236, 00 грн. боргу за перевищення договірних рівнів споживання, пені в сумі 89, 63 грн., інфляційних збитків в сумі 22, 91 грн. та 3% річних в сумі 15, 67 грн.

Відповідно до п. 4.2.2 Договору відповідач у випадку перевищення договірних величин споживання електроенергії сплачує п'ятикратну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин.

У відповідності до п. 2.1.2 укладеного Договору, постанови Кабінету Міністрів України від 4.03.1999 року № 441, з наступними змінами, відповідачу на травень 2006 року було доведено договірну величину споживання електричної енергії в розмірі 21000 кВт/год, а фактично ним спожито за цей період 24816 кВт/год електроенергії, тобто перевищення договірної величини споживання електричної енергії в травні 2006 року склало 3816 кВт/год, а виходячи з тарифу, який діяв на той період спожито електричну енергію понад договірну величину на 1 236, 00 грн.

Для сплати вищезазначеної суми позивач видав відповідачу рахунок № 38С/1 від 03.07.2006 року, який повинен бути оплачений відповідачем до 10.07.2006 року.

Представник 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору позовні вимоги заперечує повністю враховуючи, що ДП “Кіровоградський ремонтний завод” та ПП “Маг-2000” уклали в 2000 році договір про спільну діяльність, на підставі якого відповідач здійснював свою господарську діяльність в цеху вулканізації на території ДП “Кіровоградський ремонтний завод” та оплачував рахунки за використану електричну енергію відповідно до показів лічильника № 132891. У зв'язку із закінченням терміну дії договору в грудні 2005 року відповідач передав все майно, задіяне у виробничій діяльності відповідно до акту приймання-передачі, звільнив цех вулканізації та припинив користування електричною енергією згідно до показань лічильника № 132891. В 2006 році ДП “Кіровоградський ремонтний завод” здійснює свою господарську діяльність в цеху вулканізації самостійно та проводить розрахунки згідно до загального лічильника, встановленому в центральному розподільному пункті, заборгованість у фактичного споживача електричної енергії за період з січня по серпень 2006 року за користування електричною енергією відсутня. На думку 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, заборгованість за спожиту електричну енергію відповідачеві нарахована помилково.

Проаналізувавши правовідносини, що виникли між учасниками спору та надавши їм правову оцінку, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, в позові необхідно відмовити виходячи з наступного.

Постачання електричної енергії відповідачу здійснюється позивачем на підставі укладеного договору від 24.12.2003 року про постачання електричної енергії № 38с при виконанні умов яких між сторонами виникли відповідні права та обов'язки.

Відносини, пов’язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, регулюються Законом України „Про електроенергетику”, главою 30 параграф 3 Господарського кодексу України та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ст. 26 Закону України „Про електроенергетику” споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Відповідно до п. 5.2. „Правил користування електричною енергією”, затверджених постановою НКРЕ України від 31.07.1996 року № 28, в редакції постанови НКРЕ України від 17.10.2005 року № 910, (надалі за текстом - ПКЕЕ) при укладенні договору про постачання електричної енергії сторони визначають його зміст на основі типового договору (додаток 3). Умови договору про постачання електричної енергії, зазначені у додатку 3 та пунктах 5.5, 5.6 та 5.7 цих Правил, є істотними та обов’язковими для сторін під час укладення договору про постачання електричної енергії. Глава 30 параграф 3 Господарського кодексу України (ГК України), який набрав чинності з 01.01.2004 року є спеціальним законом щодо регулювання спірних правовідносин.

Згідно до ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах. Виробники і постачальники енергії, що займають монопольне становище, зокрема суб'єкти природних монополій, зобов'язані укласти договір енергопостачання на вимогу споживачів, які мають технічні засоби для одержання енергії. Розбіжності, що виникають при укладенні такого договору, врегульовуються відповідно до вимог цього Кодексу.

За приписом ст. 276 ГК України загальна кількість енергії, що відпускається, визначається за погодженням сторін. У разі якщо енергія виділяється в рахунок замовлення на пріоритетні державні потреби (ліміту), енергопостачальник не має права зменшувати абоненту цей ліміт без його згоди.

Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

У відповідності до ст.714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Спеціальним законом, що регулює відносини, пов’язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням електричної енергії є Закон України “Про електроенергетику”, Порядок постачання електричної енергії споживачам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 475 від 09.04.2002 року, Правила користування електричною енергією затверджені постановою НКРЕ № 28 від 31.07.1996 року.

Вищевказаними підзаконними актами запроваджено регулювання постачання електричної енергії шляхом встановлення граничних величин її споживання і передбачено, що граничні величини споживання та потужності доводяться до споживачів як договірні величини у терміни, обумовлені договором; повідомлення про ці величини є невід’ємною частиною договору.

Відповідно до пункту 13 Порядку постачання електричної енергії споживачам, у разі перевищення встановлених як договірні граничних величин споживання електричної енергії та потужності, споживачі несуть відповідальність, що визначена згідно з частинами п’ятою та шостою статті 26 Закону України “Про електроенергетику”.

Статтею 27 Закону України ”Про електроенергетику” передбачено відповідальність за порушення законодавства про електроенергетику (в тому числі за порушення правил користування електричною енергією), що може мати цивільний, адміністративний та кримінальний характер; згідно частини 7 статті 27, відповідальність, передбачену частиною 5 статті 26 вказаного Закону визначено як санкцію.

За змістом статей 275 - 277 Господарського кодексу України правовідносини у сфері енергопостачання та зобов’язання, що виникають з них, є господарсько-правовими.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Види правових засобів відповідальності у сфері господарювання (господарські санкції) визначено у статті 217 Господарського кодексу України як заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки; такими засобами є відшкодування збитків, штрафні санкції, оперативно-господарські санкції.

Таким чином, господарський суд приходить до висновку, що заявлена до стягнення сума в розмірі 1 236, 00 грн. за своєю правовою природою є видом відповідальності за допущене порушення відповідно до вище вказаних норм чинного законодавства.

Крім того, господарським судом приймається до уваги, що у зв’язку з набранням 23.07.2005 року чинності Закону України “Про внесення змін до Закону України “Про електроенергетику”, яким передбачено стягнення з споживачів у випадку споживання електроенергії понад договірну величину за розрахунковий період двократної (а не п'ятикратної) вартості різниці фактично спожитої і договірної величини споживання електричної енергії.

Крім того, згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

При зверненні до суду позивачем не подано доказів про те, що електрична енергія передавалась саме відповідачу, а не 3-ій особі без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державному підприємству „Кіровоградський ремонтний завод”. Як вбачається з матеріалів справи з січня 2006 року електропостачання об'єкту відповідача було фактично зупинене, а споживання електричної енергії за лічильником № 132891 починаючи з показів 2182 проводилось виключно в інтересах основного споживача, яким і проводилась оплата використаної електричної енергії. Відповідальною особою за електричне господарство на підприємстві відповідача починаючи з 01.01.2006 року позивачу подавались відомості про нульове споживання електричної енергії, що повністю відповідає дійсності, а споживання електричної енергії основним споживачем фіксується розрахунковими засобами обліку ДП “КРЗ” в центральному розподільному пункті (ЦРП-6).

Про необхідність проведення коригування обсягів спожитої електричної енергії за травень 2006 року в червні 2006 року у зв'язку з відсутністю факту використання відповідачем електричної енергії з січня 2006 року основний споживач звертався до позивача з листом № 328 від 07.06.2006 року (а.с. 32), який залишено позивачем без реагування.

При вирішенні спору господарським судом враховується, що відповідач не міг в односторонньому порядку змінити умови договору та без погодження з позивачем передати основному споживачу право використовувати електричну енергію основному споживачу.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Укладені між сторонами договори, додатки до вказаних договорів та норми діючого законодавства не містять підстав для звільнення відповідача від обов'язку виконати зобов'язання по оплаті поставленого та отриманого товару.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який построчив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора, зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, сама схема постачання електричної енергії на об'єкт відповідача через засоби обліку основного споживача, повністю виключала виникнення заборгованості, оскільки представниками 3-ої особи для огляду в судовому засіданні подані докази про відсутність заборгованості основного споживача або про перевищення ним ліміту використання електричної енергії.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи (а.с. 13) представнику відповідача 01.06.2007 року позивачем вручені два рахунки-фактури № 38С/1 в одному з яких було визначено до сплати 32 коп. з них 4 коп. 3% річних та 28 коп. пені та в другому до сплати визначено 4 062, 66 грн. разом з ПДВ і визначено строк оплати до 08.06.2006 року. Платіжним дорученням № 343 від 07.06.2006 року у встановлений умовами договору та визначений у рахунку-фактурі строк грошові кошти в розмірі 4 062, 66 грн. перераховані на розрахунковий рахунок позивача. Про відсутність заборгованості по оплаті вартості використаної активної електричної енергії засвідчують платіжні документи відповідача в період з січня по червень 2006 року (а.с. 48-57).

Крім того, позивачем не спростовано твердження представників відповідача та 3-ої особи про неправомірне віднесення позивачем до показників використаної електричної енергії за травень 2006 року отриманої 3-ою особою електричної енергії, оскільки за умовами договору згідно до погоджених сторонами обсягів постачання електричної енергії на 2006 рік відповідач мав право отримати в період з січня по травень 2006 року включно 153 тис. кВт. год електроенергії в межах договірних величин споживання, а визначення позивачем обсягу спожитої відповідачем електричної енергії в травні 2006 року в обсязі 24816 грн. кВт. год. не базується на матеріалах справи та не доведено позивачем як при зверненні до суду так і після задоволення його клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю надання додаткових доказів.

За приписами ст.33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Натомість, відповідачем подано докази про вжиття заходів для урегулювання умов договору (а.с. 32-34), відомості про фактичне використання електричної енергії відповідачем у спірний період (а.с. 35-37). Згідно до листа споживача при виконанні завдання 06.05.2006 року на об'єкті відповідача проведено зняття лічильника електричної енергії та трансформаторів струму (а.с. 38). Заборгованість відповідача в розмірі 4 062,98 грн. визнавалась позивачем згідно до проведеного його працівниками розрахунку станом на 01.06.2006 року (а.с. 39), причому з вказаного розрахунку вбачається, що на початок розрахункового періоду за травень 2006 року на користь відповідача мала місце переплата коштів на суму 1 582, 50 грн. На підставі вказаного розрахунку відповідачу надано рахунок-фактуру № 38С/1 01.06.2006 року, який ним оплачено своєчасно та в повному обсязі. Проведення розрахунків за використану електричну енергію по лічильнику № 132891 ДП “Кіровоградський ремонтний завод” підтверджується наданим звітом за період з 01.01.2006 року по 01.05.2006 року, платіжними дорученнями від 04.01.2006 року, 23.01.2006 року, 22.02.2006 року, 08.02.2006 року, 03., 09., 20, 23, та 24.03.2006 року, 05.04. та 25.04.2006 року 04.05. та 22.05.2006 року з відмітками банківських установ про зарахування платежів.

Прийшовши до висновку про відсутність заборгованості відповідача перед позивачем та про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, господарський суд вважає за необхідне залишити без задоволення позовні вимоги в частині стягнення пені, втрат від інфляції та процентів річних, оскільки відсутність заборгованості по основному зобов'язанню тягне за собою відмову в застосуванні засобів для його забезпечення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, державне мито та витрати по оплаті послуг по інформаційно-технічному забезпеченню судового процесу покладаються на позивача повністю, але не стягуються, оскільки були ним повністю сплачені при зверненні з позовом до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 34, 49, 82, 84, 85, 116, 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття. Сторони у справі протягом цього строку мають право подати апеляційну скаргу до апеляційного суду на вказане рішення через господарський суд Кіровоградської області.

Суддя Ю.І. Хилько