ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2008 р.

№ 2-7/11203-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:

Михайлюка М.В.,

Суддів :

Дунаєвської Н.Г.,

Рибака В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Лакофарбова компанія "Крим"

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.12.2007 року

у справі

№ 2-7/11203-2007 господарського суду Автономної Республіки Крим

за позовом

ТОВ "Лаковар"

до

ТОВ "Лакофарбова компанія "Крим"

про

стягнення 328202,47 грн.

за участю представників сторін:

позивача

не з’явились,

відповідача

Жиленко С.В.,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 30.10.2007 р. у справі № 2-7/11203-2007 (суддя: Дворний І.І.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.12.2007 р. (судді: Плут В.М., Борисова Ю.В., Волков К.В.) позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 204804,90 грн. боргу, 8036,05 грн. інфляційних, 1676,10 грн. 3% річних, 81570,86 грн. пені, 7821,85 грн. збитків, 3243,02 грн. держмита та 116,39 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій посилаючись на порушення господарськими судами норм матеріального та процесуального права, просить судові рішення в частині стягнення пені змінити.

Перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановили господарські суди, 04.01.2007 р. сторони у справі уклали договір купівлі-продажу № 1 згідно з п. 1.1. якого позивач (продавець) зобов’язався передати відповідачу (покупцю), а покупець прийняти і оплатити лакофарбову продукцію в асортименті: Дак ПФ-060 у кількості 40000 кг за ціною 6,30 грн. за 1 кг на загальну суму 252000 грн.

Відповідно до п. 2.7., п. 3.1. договору покупець зобов’язаний оплатити вартість товару протягом 90 днів з моменту поставки. Термін поставки товару –згідно заяви покупця.

Позивач на виконання договору поставив товар на суму 223637,40 грн., що підтверджується накладними: № 5 від 18.01.2007 р., № 34 від 14.02.2007 р.

Однак, відповідач сплатив за отриманий товар лише 18832,50 грн., в зв’язку з чим борг відповідача складає 204804,90 грн., що також підтверджується актом звірки розрахунків, підписаним сторонами та скріплений печатками.

Відтак, господарські суди, з огляду на положення ст.ст. 525, 526, 625 ЦК України стягнули з відповідача на користь позивача 204804,90 грн. боргу, 8036,05 грн. інфляційних та 1676,10 грн. 3 % річних.

Відповідно до вимог ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміють витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 2 ст. 623 ЦК України передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов’язання, доказується кредитором.

Встановивши склад цивільного правопорушення, перевіривши розмір заподіяних збитків господарські суди правомірно стягнули з відповідача на користь позивача 7821,85 грн. збитків.

Водночас, господарські суди прийшли до вірного висновку про те, що витрати на правове обслуговування позивача не є збитками у розумінні ст. 225 ЦК України, оскільки вони не мають обов’язкового характеру і факт їх наявності та розмір не перебувають у необхідному зв’язку з поведінкою відповідача. З огляду на викладене, господарські суди обгрунтовано відмовили у стягненні вартості юридичних послуг, наданих позивачу ПП Юридичною фірмою "Аміда".

Окрім того, господарські суди з посиланням на вимоги ст.ст. 546, 549, 551 ЦК України та враховуючи п. 6.5. договору, яким передбачено майнову відповідальність за порушення вимог договору у вигляді пені в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, стягнули з відповідача пеню в розмірі 81570,86 грн., зменшивши розмір пені на 20% на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

При цьому, господарські суди прийшли до висновку про відсутність підстав для застосування Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань", а відтак відхили доводи відповідача про те, що розмір пені, який підлягає до стягнення обмежується розміром подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який стягується пеня.

Разом з тим, такий висновок господарських судів є передчасним, виходячи з наступного.

Господарські суди, задовольняючи позов у частині стягнення пені, помилково керувалися приписам ст. 551 ЦК України, якими передбачено можливість збільшення у договорі розміру неустойки, встановленої законом. Застосувавши вказану статтю Цивільного кодексу України, суд не проаналізував з достатньою повнотою законодавство, що регулює застосування спеціального розміру пені у спірних відносинах.

Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання. Відповідно до ч. 1 ст. 231 названого Кодексу законом щодо окремих видів зобов’язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Приписами п. 6 вказаної статті унормовано, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законодавством або договором. Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань регулюються Законом України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”. Статями 1, 3 цього Закону встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочу платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відтак, посилання господарських судів на приписи ст. 551 ЦК України та на право позивача вимагати стягнення з відповідача пені у визначеному договором розмірі, є безпідставними, оскільки розмір неустойки, встановлений законом, може бути стягнуто за договором з урахуванням обмежень Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин, судові рішення у даній справі в частині стягнення пені підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд в цій частині. При новому розгляді суду потрібно вирішити також питання про розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 30.10.2007 р. та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.12.2007 року у справі № 2-7/11203-2007 скасувати в частині стягнення пені, а справу в цій частині передати на новий розгляд до господарського суду Автономної Республіки Крим.

В іншій частині рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 30.10.2007 р. та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.12.2007 року у справі № 2-7/11203-2007 залишити баз змін.

Головуючий, суддя М. Михайлюк

Судді: Н. Дунаєвська

В. Рибак