ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5, м.
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23"
вересня 2008 р.
Справа № 33/103-08

вх. № 4968/3-33

Суддя господарського суду

при секретарі судового засідання

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився.

відповідача: не з'явився.

розглянувши справу за позовом ПП ОСОБА_1, с. Чорнобаївка

до  ТОВ
"Южавтотранс", м. Харків

про стягнення 2900,61 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з
відповідача 2680,61 грн., у тому числі 2593,55 грн. боргу з урахуванням індексу
інфляції та 87,06 грн. - 3 % річних  за
договором б/н    про транспортно-
експедиційне обслуговування і організацію перевезень вантажів автомобільним
транспортом, укладеним між сторонами
24.11.2006 року.

Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідач не виконав
належним чином свої  договірні  зобов"язання в  частині оплати послуг за договором, у
зв"язку з чим утворилась
заборгованність, яка до цього часу не погашена.

Представник позивача в судове засідання не з*явився, про день та
час розгляду справи був повідомлений
належним чином, звернувся до суду
з клопотанням про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. 24 липня
та 15 серпня 2008 року  надав через канцелярію
суду  клопотання, відзив  та пояснення, в яких просить провести
засідання суду без їх участі,  в зв*язку
з неможливістю прибуття  та   просить суд відмовити в  позові в зв*язку з  закінченням
строку  позовної  давності.

Суд, дослідивши  матеріали  справи
в їх сукупності, встановив
наступне.

24.11.2006р. між сторонами було укладено  факсимільний договір, який згодом  було підтверджено оригінальним, а саме
27.11.2006р. між  сторонами було
укладено   договір № 27/11   на
транспортно-експедиційне обслуговування та організацію перевезень
вантажів автомобільним транспортом на території України та в міжнародному
сполученні.

Відповідно до умов п.3.2.1
цього  договору  позивач
зобов*язався  виконати  організацію перевезення вантажів, ввірених
йому відповідачем у відповідності до умов та правил,  обумовлених в Заявці.

У свою  чергу  відповідач
зобов'язався  сплатити  вартість
послуг у порядку  та розмірі,   зазначеному у договорі  та Заявці, які  є
невід'ємними   додатками  до нього.
Згідно до п.6.1 та п.6.4 договору
відповідач  повинен  здійснювати
оплату рахунків  перевізника  протягом 10 банківських днів з моменту
отримання  документів, зазначених в
п.6.2. договору, якщо інше не передбачено заявкою.

За заявкою  від
24.11.2006р.   було  здійснено
перевезення  за маршрутом  Харків - Миколаїв,  вантаж -ДСП 20т.,  вантажоотримувач - ООО «Вуд Ленд Компани»,
узгоджена сума - 2000 грн. з  ПДВ.  Вантаж було доставлено до місця
призначення  та отримано
вантажоодержувачем, про  що свідчить
відмітка в  товаро- транспортній  накладній № 2546 від 27.11.2006р.На адресу
відповідача було направлено
товаро-транспортні документи та рахунок на оплату.  Факт
отримання  вищезазначених
документів відповідачем  05.12.2006р.
підтверджується матеріалами  справи.

Але, в  порушення умов
договору та вимог   ст. 526 ЦК
України,  відповідач не виконав  належним чином взяті на  себе зобов'язання   в частині своєчасної  оплати,
внаслідок чого  утворилась
заборгованість  в розмірі   2000 грн..

У відповідності до ч.2 ст.9 ЦК України  передбачено, що законом можуть бути
передбачені  особливості  регулювання
майнових  відносин у сфері  господарювання. Таким, зокрема, є
Господарський кодекс  України,  який набрав
чинності одночасно  з Цивільним
кодексом України  та норми  якого
у регулюванні  майнових відносин
суб'єктів   господарювання  є
спеціальними   по відношенню   до
норм    Цивільного  кодексу
України.

Згідно із ст.  1 ГК
України   цей  Кодекс
визначає основні  засади  господарювання  в
Україні і  регулює господарські
відносини,  що  виникають
у  процесі  організації
та  здійснення господарської  діяльності
між суб'єктами господарювання,  а
також між  цими  суб'єктами
та  іншими  учасниками
відносин  у   сфері господарювання.  Під
господарською  діяльністю  у
цьому  Кодексі розуміється   діяльність
суб'єктів   господарювання   у фері суспільного виробництва,  спрямована на виготовлення та реалізацію
продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають
цінову визначеність.

Ч. 2 ст.  4 ГК України  передбачено, що особливості регулювання    майнових
відносин    суб'єктів    господарювання визначаються цим Кодексом.

За таких  обставин,  враховуючи
те,  що сторони є суб'єктами
господарювання, саме положеннями
Господарського  кодексу  України
має  регулюватись їх
діяльність,  а тому ГК   України в даному випадку має значення   спеціального закону у сфері  правового
регулювання  тих  майнових
відносин,  учасниками якого є
суб'єкти   господарювання.

Глава 32  Господарського
кодексу  України   містить норми,   що
регулюють  перевезення  вантажів,
зокрема,  ст.  316 зазначеного Кодексу,  стосується транспортного  експедирування.

Відповідно до ст.  306 ГК
України  допоміжним видом
транспортної  діяльності,  пов'язаної
з  перевезенням вантажу,  є транспортна   експедиція.
Вона    опосередковується    договором транспортного   експедирування,  регламентованим  у  ст.  316
ГК.  Транспортне  експедирування   є
видом  господарської   діяльності, спрямованої   на
організацію   процесу   перевезення
вантажів.   Оскільки
відносини    сторін    випливають    з
договору   транспортного  експедирування,  то
вони   мають   бути
врегульовані   нормами
транспортного  законодавства,  які
в  свою  чергу
поділяються на загальні та спеціальні.

Відповідно до     ст.     3
Закону      України      "Про транспортно-експедиторську  діяльність"  відносини в галузі    транспортно-експедиторської    діяльності    регулюються Цивільним  кодексом
України,  Господарським кодексом
України,   законами   України
"Про    транспорт",  "Про
зовнішньоекономічну діяльність", "Про транзит
вантажів",  цим Законом, іншими
законами, транспортними    кодексами    та
статутами,   а   також
іншими нормативно правовими актами, що видаються відповідно  до
них.

Статутом автомобільного
транспорту,  а  саме ст. 2,
передбачено,  що даний Статут
визначає обов'язки,  права і
відповідальність виробничих об'єднань
автомобільного  транспорту,
автотранспортних   та   транспортно-експедиційних   підприємств  і організацій,
які в тексті Статуту
називаються  автотранспортними
підприємствами   та  організаціями.  Отже,
норми  даного  Статуту розповсюджуються на позивача та  відповідача.

У відповідності до ч.1 ст.223 Господарського кодексу України   передбачено, що  при реалізації  у
судовому порядку відповідальності
за правопорушення  у сфері
господарювання   застосовуються  загальний
та скорочені  строки позовної
давності, передбачені Цивільним  кодексом
України, якщо  інші строки   не встановлено цим кодексом.

У відповідності до ст. 925
ЦК України  до вимог, що
випливають із  договору перевезення   вантажу застосовується  позовна давність  в один рік з моменту, що визначається  відповідно до транспортних  кодексів(статутів).

Статтею 315  ГК  України
та  ст.  168
Статуту автомобільного
транспорту  встановлено шестимісячний
строк     для     пред'явлення     позовів
перевізником     до  вантажовідправників.

Оскільки за умовами договору
строк оплати  встановлено  19.12.2006р. / 10 банківських днів з
часу  отримання  оригіналів -05.12.2006р./, а позов  позивачем
направлено поштою
26.06.2008р.,тобто  через  півтора року з часу  виникнення права на позов, позивачем   пропущено
строк позовної  давності,  встановлений
і Цивільним і  Господарським  Кодексами України.

У відповідності до  ст. 267
Цивільного кодексу України  сплив  позовної давності, про застосування якої  заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови в позові.

Оскільки відповідачем
заявлено  про    застосування позовної  давності, суд вважає   необхідним в задоволенні позову   відмовити
в  повному  обсязі.

Керуючись  ст. ст.1, 12,
32,33,36, 44, 49, 75,82-85 ГПК України, ст.ст. 9, 267,526,925  Цивільного кодексу України, ст.ст.1,4,223,315
Господарського кодексу України -

ВИРІШИВ:

В задоволенні   позову    відмовити.

Суддя