КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2008                                                                                           № 37/145

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Ропій Л.М.

суддів:           Буравльова С.І.

Попікової О.В.

при секретарі:           Бабенко Т.І.

За участю представників:

від позивача - Пицик Я.М. (довіреність № юр-01/д від 08.01.2008р.);

від відповідача - Яковенко П.А. (довіреність № 117/10 від 15.07.2008р.);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства ”Укрнафта” та Дочірньої компанії ”Газ України” Національної акціонерної компанії ”Нафтогаз України”

на рішення Господарського суду м.Києва від 26.05.2008

у справі № 37/145 (Кондратова І.Д.)

за позовом                               Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта"

до                                                   Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про                                                  стягнення 2 631 599,44 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м.Києва від26.05.2008р. у справі №37/145 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 216 852,92 грн. основного боргу, 324 889,66 грн. індексу інфляції, 42 018,71 грн. 3% річних, 10 000,00 грн. пені, 25 446,62 грн. витрат по сплаті державного мита та 117,75 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач та відповідач звернулись до Київського апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 32 329,17 грн. та стягнути з відповідача пеню в розмірі 32 329,17 грн. При цьому позивач вказує на те, що, прийнявши рішення про часткове задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені, не повідомивши про дату та час судового засідання та наявність відповідного клопотання, за відсутності представника позивача, прав та інтересів якого це стосувалось, господарський суд першої інстанції грубо порушив положення ст. 22 ГПК України.

Також, відповідач зазначає, що ст. 233 ГК України зазначено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов’язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов’язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов’язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Проте, крім заявленого клопотання, відповідач жодних доказів, які підтверджують його скрутний фінансовий стан не надав, а господарський суд першої інстанції, не надавши цьому оцінку, допустив грубе порушення положень ст. 233 ГК України.

Крім того, позивач зазначає, що жодних повідомлень про проведення 23.05.2008 р. судового засідання позивач не отримував і розгляд клопотання, за результатами якого господарським судом першої інстанції прийнято рішення про зменшення розміру пені відбулось без участі позивача.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі. При цьому відповідач вказує на те, що відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України та Національного банку України від 13.11.1998 р. № 1785 ”Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ” в уповноважених банках відкриваються розподільні рахунки газозбутовим та газотранспортним підприємствам НАК ”Нафтогаз України” та консолідований рахунок ДК ”Торговий дім ”Газ України” для зарахування коштів, що надходять за використаний природний газ від усіх категорій споживачів, та здійснення розрахунків за поставку і транспортування природного газу. Кошти, що надійшли протягом операційного дня від споживачів природного газу, установи банків зараховують на розподільні рахунки газозбутових підприємств. Ці кошти установи банків розподіляють згідно з алгоритмом розподілу коштів з розподільних рахунків газозбутових підприємств та перераховують на консолідований розподільний рахунок ДК ”Торговий дім ”Газ України”. Пунктами 2 та 3 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств НАК ”Нафтогаз України” за поставлений природний газ, затвердженому Постановою НКРЕ України № 759 від 12.07.2000 р. передбачено, що газозбутові підприємства відкривають розподільні рахунки в уповноважених банках для обов’язкового зарахування коштів, що надходять за поставлений споживачам природний газ, з якими ці підприємства мають договори на постачання природного газу та перерахування цих коштів на консолідований розподільний рахунок. Таким чином, зазначені правові акти містять норми, які імперативно регулюють як порядок зарахування коштів, що надходять за використаний природний газ від усіх категорій споживачів, так і порядок здійснення розрахунків за транспортування природного газу, а тому умова п. 5.2. договору № 06/07-100/4а-Г від 12.01.2007 р. про здійснення розрахунку за протранспортований газ не може бути встановлена за власним волевиявленням сторін, оскільки суперечить вказаним вище нормативним актам. Таким чином, відповідач вважає, що він обмежений у своїх діях і не може розпоряджатися коштами, які надходять від споживачів природного газу, оскільки вони установами банку розподіляються згідно з алгоритмом розподілу коштів і перераховуються на консолідований розподільний рахунок, а тому відповідач, в силу імперативних норм законодавства, може виконати свій обов’язок по оплаті поставленого природного газу лише після надходження коштів від підприємств теплоенергетики та котелень промислових підприємств та населення. З огляду на те, що відповідач обмежений у своїх діях і не може розпоряджатися коштами, які надходять від споживачів природного газу, оскільки вони установами банку розподіляються згідно з алгоритмом розподілу коштів і перераховуються на консолідований розподільний рахунок, відповідач вважає, що не несе відповідальність за порушення зобов’язання, яке сталося не з його вини.

Крім того, відповідач не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо переривання строків позовної давності підписанням акту звіряння розрахунків, оскільки за допомогою акту звіряння розрахунків підприємства лише фіксують певні події в бухгалтерському обліку, а підписання акту звіряння розрахунків не є дією спрямованою на настання певних юридичних наслідків, а тому відсутні будь-які обставини для застосування до спірних правовідносин ст. 264 ЦК України.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що відповідно до положень п. 10.1 договору на транспортування природного газу № 29/06/07-100/4а-Г від 12.01.2007 р., даний договір поширює свою дію на відносини, що склались між сторонами з 01.01.2007 р. і діє до 31.12.2007 р. Таким чином, початок перебігу строку позовної давності повинен відлічуватись з 01.01.2008 р. В матеріалах справи наявні акти звіряння розрахунків, згідно з якими станом на 31.03.2007 р. та 31.12.2007 р. відповідач визнає наявну заборгованість перед позивачем, зокрема, по даному договору та гарантує її погашення по мірі надходження коштів в рахунок погашення дебіторської заборгованості. Нормами ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов’язку. Таким чином, в будь-якому випадку, позивач строки звернення з позовною заявою не пропустив.

Крім того, посилання відповідача на його обмеженість в розпорядженні отриманими грошовими коштами позивач вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки Спільна постанова Кабінету Міністрів України та Національного банку України від 13.11.1998 р. № 1785 ”Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ” лише зобов’язує банки відкрити спеціальні рахунки, на які будуть зараховуватись кошти від споживачів природного газу, та посилається на алгоритм розподілу коштів, згідно якого ці кошти розподіляються між газозбутовими та газотранспортними підприємствами, і не містить норми, яка б встановлювала строки розрахунків за протранспортований газ між сторонами в договорах транспортування газу, та не містить заборони щодо його включення в якості умови до договору. Алгоритм розподілу коштів, як і Спільна постанова, не визначає строків, в межах яких повинні розраховуватись між собою позивач та відповідач за укладеними між ними договорами. Таким чином, сторони договору на свій розсуд визначають зміст договору, тобто, формують його конкретні умови, що не суперечать чинному законодавству.

Згідно з ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв’язаний з доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Позивач подав до господарського суду першої інстанції позов про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 2 631 599,44 грн., що складається з 2 216 852,92 грн. основного боргу, 324 889,66 грн. індексу інфляції, 42 018,71 грн. 3% річних та 47 838,34 грн. пені.

Рішенням господарського суду першої інстанції позов задоволено частково.

Дослідивши всі матеріали справи, з’ясувавши всі обставини, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування вказаного рішення господарського суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.01.2007 р. між сторонами у справі було укладено договір № 29/06/07-100/4а-Г про надання послуг по транспортуванню природного газу в 2007 році (далі договір), за умовами якого позивач, як виконавець, зобов’язався здійснити транспортування природного газу відповідача по транспортній системі до газорозподільних станцій для потреб підприємств комунальної теплоенергетики, теплових електростанцій, електроцентралей та котелень промислових підприємств, зокрема блочних (модульних) котелень, які виробляють теплову енергію для потреб населення, бюджетних установ та організацій, а також інших суб’єктів, надалі споживачі; відповідач, як замовник, зобов’язався оплатити послуги по транспортуванню газу (п. 1.1.). Даний договір набирає чинності з моменту підписання та скріплення печатками сторін і діє в частині транспортування газу з 01.01.2007 р. до 31.12.2007 р., а в частині проведення розрахунків за послуги – до їх повного здійснення (п. 10.1.).

Позивач здійснює в 2007 році транспортування газу відповідача в обсязі до 70 000,000 тис. куб. м. (п. 2.1. договору, в редакції додаткової угоди № 5 від 27.12.2007 р. (а. с. 15)).

Відповідно до п. 4.1. договору, з доповненнями встановленими додатковими угодами до договору № 1 від 01.03.2007 р. (а. с. 10), № 2 від 15.03.2007 р. (а. с. 11) та № 3 від 20.03.2007 р. (а. с. 12), тариф на транспортування 1 000 куб. м. газу по газотранспортній системі позивача до мереж: ВАТ ”Полтавагаз” становить 8,00 грн., крім того ПДВ 1,60 грн., разом – 9,60 грн.; ВАТ ”Сумигаз” становить 32,90 грн., крім того ПДВ 6,58 грн., разом – 39,48 грн.; ВАТ ”Чернівцігаз” становить 11,70 грн., крім того ПДВ 2,34 грн., разом – 14,04 грн.; ВАТ ”Чернігівгаз” становить 30,70 грн., крім того ПДВ 6,14 грн., разом – 36,84 грн.; ВАТ ”Гадячгаз” становить 17,80 грн., крім того ПДВ 3,56 грн., разом – 21,36 грн.; ВАТ ”Дніпропетровськгаз” становить 41,50 грн., крім того ПДВ 8,30 грн., разом – 49,80 грн.; ВАТ ”Харківгаз” становить 15,50 грн., крім того ПДВ 3,10 грн., разом – 18,60 грн.

Додатковою угодою № 4а від 31.05.2007 р. до договору (а. с. 14) сторони домовились викласти п. 4.1. договору у новій редакції: ”тариф на транспортування 1 000 куб. м. газу з 01.05.2007 р. по газотранспортній системі позивача до мереж: ВАТ ”Дніпропетровськгаз” становить 35,95 грн., крім того ПДВ 7,19 грн., разом – 43,14 грн.

Додатковою угодою № 4 від 27.06.2007 р. до договору (а. с. 13) сторони домовились викласти п. 4.1. договору у новій редакції: ”тариф на транспортування 1 000 куб. м. газу з 01.07.2007 р. по газотранспортній системі позивача до мереж: ВАТ ”Дніпропетровськгаз” становить 35,90 грн., крім того ПДВ 7,18 грн., разом – 43,08 грн.; ВАТ ”Сумигаз” становить 33,10 грн., крім того ПДВ 6,62 грн., разом – 39,72 грн.; ВАТ ”Полтавагаз” становить 6,40 грн., крім того ПДВ 1,28 грн., разом – 7,68 грн.; ВАТ ”Чернігівгаз” становить 30,70 грн., крім того ПДВ 6,14 грн., разом – 36,84 грн.; ВАТ ”Чернівцігаз” становить 1,80 грн., крім того ПДВ 0,36 грн., разом – 2,16 грн.; ВАТ ”Харківгаз” становить 14,10 грн., крім того ПДВ 2,82 грн., разом – 16,92 грн.

Відповідно до п. 5.1. договору вартість наданих позивачем відповідачу послуг по транспортуванню газу у звітному місяці визначається на підставі акту виконання послуг з транспортування, зазначеному в п. 3.5 даного договору.

За умовами п. 3.5. договору послуги по транспортуванню газу оформлюються позивачем і відповідачем актами виконання послуг з транспортування газу; акти виконання послуг з транспортування газу є підставою для проведення розрахунків.

Відповідно до п. 5.2. договору оплата послуг позивача здійснюється відповідачем грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок позивача вартості послуг, що були надані позивачем у звітному місяці транспортування до 30 числа наступного за цим місяця.

Згідно із наявних у матеріалах справи актів виконання послуг з транспортування природного газу № 1 від 31.01.2007 р. (а. с. 16) на суму 303 405,19 грн., № 2 від 28.02.2007 р. (на звороті а. с. 16) на суму 437 215,49 грн., № 3 від 31.03.2007 р. (а. с. 17) на суму 325 181,14 грн., № 4 від 30.04.2007 р. (на звороті а. с. 17) на суму 149 612,26 грн., № 5 від 31.05.2007 р. (а. с. 18) на суму 30 244,88 грн., № 6 від 30.06.2007 р. (на звороті а. с. 18) на суму 24 406,90 грн., № 7 від 31.07.2007 р. (а.. 19) на суму 23 622,32 грн., № 8 від 31.08.2007 р. (на звороті а. с. 19) на суму 24 683,18 грн., № 9 від 30.08.2007 р. (а. с. 20) на суму 26 914,06 грн., № 10 від 31.10.2007 р. (на звороті а. с. 20) на суму 131 643,72 грн., № 11 від 30.11.2007 р. (а. с. 21) на суму 338 007,22 грн., № 12 від 31.12.2007 р. (на звороті а. с. 21) на суму 401 916, 56 грн., позивач, на виконання умов договору, транспортував відповідачу газ на загальну суму 2 216 852,92 грн.

Таким чином, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що позивач свої зобов’язання за договором щодо транспортування газу виконав належним чином.

Натомість відповідач в порушення умов договору неналежно виконав свої зобов’язання за договором щодо оплати наданих йому позивачем послуг по транспортуванню газу, що засвідчується складеним та підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків від 31.03.2008 р. (а. с. 58), в якому відповідач підтвердив факт надання йому позивачем послуг по транспортуванню газу за спірним договором на суму 2 216 852,92 грн. та визнав суму боргу в розмірі 2 216 852,92 грн.

Документи, які б свідчили про оплату відповідачем позивачу послуг по транспортуванню газу в розмірі 2 216 852,92 грн. в матеріалах справи відсутні, не надав їх відповідач і в ході розгляду апеляційної скарги.

Згідно із ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 265 ГК України передбачений обов’язок постачальника передати товар покупцю в обумовлені строки та обов’язок покупця прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно із ст. 530 ЦК України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач свого обов’язку щодо оплати транспортованого позивачем газу не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 2 216 852,92 грн., проти існування якої відповідач не заперечує, доказів про погашення заборгованості відповідач не надав, то господарський суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 2 216 852,92 грн.

За прострочення відповідачем виконання свого зобов’язання щодо оплати транспортованого позивачем газу, останній нарахував відповідачу до сплати 324 889,66 грн. індексу інфляції та 42 018,71 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач свого зобов’язання щодо оплати транспортованого позивачем газу не виконав, вимога позивача про стягнення з відповідача 324 889,66 грн. індексу інфляції та 42 018,71 грн. 3% річних обґрунтовано задоволена господарським судом першої інстанції.

За несвоєчасну оплату послуг позивача по транспортуванню газу позивач відповідно до п. 6.2. договору нарахував до сплати відповідачу пеню в розмірі 47 838,34 грн. по кожному акту виконання послуг з транспортування природного газу окремо за період з 01.03.2007 р. по 20.03.2008 р.

Згідно із п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 6.2. договору за несвоєчасну оплату послуг по транспортуванню газу у строки, зазначені в п. 5.2. даного договору, відповідач сплачує на користь позивача, крім суми заборгованості, пеню за кожний день прострочення платежу із суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Згідно із п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Як вбачається із розрахунку позивача, доданого ним до позовної заяви, останній нарахував пеню по кожному акту окремо за шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано за період прострочення з 01.03.2007 р. по 20.03.2008 р.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов’язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (п. 5 ст. 261 ЦК України).

Як свідчить вхідний штамп господарського суду першої інстанції, позивач 02.04.2008 р. звернувся до господарського суду першої інстанції за захистом свого порушеного права. Отже, на час пред’явлення позивачем позову строк позовної давності щодо вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 5 509,17 грн. за період з 01.03.2007 р. по 02.04.2007 р. позивачем пропущено.

Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач під час розгляду справи в господарському суді першої інстанції у відзиві від 13.05.2008 р. № 31/10-4698 заявив про застосування строку позовної давності.

Відповідно до п. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач в ході розгляду справи в господарському суді першої інстанції та апеляційному господарському суді причин пропуску строку позовної давності не зазначав.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для стягнення з відповідача пені за період з 01.03.2007 р. по 02.04.2007 р. в розмірі 5 509,17 грн. і наявності у позивача поважних причин для його відновлення не вбачається.

Оскільки відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, то немає правових підстав для стягнення з відповідача пені в розмірі 5 509,17 грн. і господарський суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 5 509,17 грн., у зв’язку з пропуском строку позовної давності.

На підставі викладеного апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про стягнення з відповідача пені в розмірі 42 329,17 грн. за період з 02.04.2007 р. по 20.03.2008 р. за несвоєчасну оплату послуг позивача по транспортуванню газу.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов’язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов’язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов’язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов’язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Пунктом 3 ст. 83 ГПК України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов’язання.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов’язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об’єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов’язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов’язання, незначності прострочення у виконанні зобов’язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків (п. 2.4 роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 29.04.1994 № 02-5/293 ”Про деякі питання практики застосування майнової відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань”).

В обґрунтування зменшення розміру пені відповідач зазначав те, що він є збитковим підприємством, а зменшення розміру пені надасть відповідачу можливість уникнути негативних наслідків для підприємства.

Позивач в апеляційній скарзі зазначав про те, що відповідач жодних доказів, які підтверджують його скрутний фінансовий стан, не надав.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно із ч. 2 ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Частина 1 ст. 32 ГПК України встановлює, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Разом з тим якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов’язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, як це передбачено ч. 1 ст. 38 ГПК України.

З метою з’ясування всіх обставин справи апеляційний господарський суд ухвалою від 04.09.2008 р. зобов’язав відповідача надати докази на підтвердження скрутного фінансового становища відповідача.

На виконання вимог вказаної ухвали відповідач надав баланс на 31.12.2007 р. та звіт про фінансові результати за 2007 рік.

Як вбачається із наданого відповідачем звіту про фінансові результати за 2007 рік збитки відповідача за звітний період становлять 1 062 472,00 грн., чистий збиток в порівнянні з попереднім періодом збільшився на 17 942,30 грн. (1 062 472,00 грн. – 1 044 529,70 грн. (чистий збиток за попередній період)).

На підставі викладеного, апеляційний господарський суд вважає, що господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру пені до 10 000,00 грн. та відмови у стягненні пені в розмірі 32 329,17 грн., у зв’язку з чим посилання позивача на порушення господарським судом першої інстанції положень ст. 233 ГК України є необґрунтованими.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що п. 5.2. договору, яким передбачено здійснення відповідачем оплати послуг позивача грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок позивача вартості послуг, що були надані позивачем у звітному місяці транспортування до 30 числа наступного за цим місяця не відповідає постанові Кабінету Міністрів України та Національного банку України від 13.11.1998 р. № 1785 ”Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ”, розробленого на виконання даної постанови Порядку розподілу коштів, що надходять за використаний природний газ на розподільні та консолідований розподільний рахунки, відкриті газозбутовим та газотранспортним підприємствам НАК ”Нафтогаз України” та ДК ”Торговий дім ”Газ України” НАК ”Нафтогаз України”, затвердженого наказом НАК ”Нафтогаз України” № 80 від 19.11.1998 р. та Алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств НАК ”Нафтогаз України” за поставлений природний газ, затвердженому постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 759 від 12.07.2000 р. Таким чином, відповідач вважає, що вимоги вищезазначених нормативних актів регулюють питання транспортування та оплати природного газу і змінюють порядок проведення розрахунку за протранспортований природний газ, встановлений договором, а тому відповідач не несе відповідальності по зобов’язаннях щодо оплати за газ згідно із договору, оскільки може виконати свій обов’язок по оплаті поставленого природного газу лише після надходження коштів від населення.

Однак, такі твердження відповідача апеляційний господарський суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання.

Крім того, апеляційний господарський суд також зазначає, що з аналізу вищевказаних нормативних актів вбачається, що постанова Кабінету Міністрів України та Національного банку України від 13.11.1998 р. № 1785 ”Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ” не містить норми, яка б встановлювала строки розрахунків за протранспортований газ між сторонами в договорах транспортування газу та не містить заборони щодо його включення в якості умови до договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

В статті 627 ЦК України вказано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечить законодавству.

Таким чином, сторони договору на свій розсуд визначають зміст та умови договору, які не суперечать чинному законодавству.

Відповідач як на підставу своїх заперечень також посилається на те, що він обмежений у своїх діях і не може розпоряджатися коштами, які надходять від споживачів природного газу, оскільки вони установами банку розподіляються згідно з алгоритмом розподілу коштів і перераховуються на консолідований розподільний рахунок, відповідач вважає, що не несе відповідальність за порушення зобов’язання, яке сталося не з його вини.

Однак, з таким твердженням апеляційний господарський суд не погоджується, оскільки алгоритм розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств НАК ”Нафтогаз України” за поставлений природний газ, затверджений постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 12.07.2000 р. № 759, постанова Кабінету Міністрів України та Національного банку України від 13.11.1998 р. № 1785 ”Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ”, Порядок розподілу коштів, що надходять за використаний природний газ на розподільні та консолідований розподільний рахунки, відкриті газозбутовими та газотранспортними підприємствами НАК ”Нафтогаз України” та ДК ”Торговий дім ”Газ України” НАК ”Нафтогаз України”, затверджений наказом НАК ”Нафтогаз України” № 80 від 19.11.1998 р., лише визначають послідовність дій підприємств та банків при надходженні коштів за поставлений природний газ на розподільчі рахунки підприємств.

Крім того, вказані нормативні акти не встановлюють взаємовідносини відповідача з контрагентами щодо оплати наданих ними послуг, не регулюють питання підстав та строків оплати підприємствами НАК ”Нафтогаз України” послуг, наданих контрагентами за договорами, а також не впливають на домовленість сторін договору щодо строків оплати вартості наданих послуг з транспортування природного газу та не припиняють зобов’язань боржника щодо сплати боргу.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо переривання строків позовної давності підписанням акту звіряння розрахунків і стверджує, що за допомогою акту звіряння розрахунків підприємства лише фіксують певні події в бухгалтерському обліку, а підписання акту звіряння розрахунків не є дією спрямованою на настання певних юридичних наслідків, а тому відсутні будь-які обставини для застосування до спірних правовідносин ст. 264 ЦК України.

Однак, такі твердження є безпідставними, оскільки відповідно до п. 1 ст. 264 ЦК України однією з підстав переривання перебігу строку позовної давності є вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов’язку, а складанням та підписанням акту звірки взаєморозрахунків від 31.03.2008 р. (а. с. 58) відповідач визнав суму боргу в розмірі 2 216 852,92 грн., у зв’язку з чим перебіг строку позовної давності був перерваний і до часу звернення позивача в суд із даним позовом пропущений не був.

Твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що господарський суд першої інстанції, прийнявши рішення про часткове задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені, не повідомивши про дату та час судового засідання та наявність відповідного клопотання, за відсутності представника позивача, грубо порушив положення ст. 22 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, клопотання відповідача про зменшення розміру пені надійшло до господарського суду першої інстанції 23.05.2008 р. (а. с. 68), про що свідчить вхідний штамп Господарського суду м. Києва.

В судовому засіданні 26.05.2008 р., в якому також був присутній представник позивача Пицик Я.М., зазначалось про надходження зазначеного клопотання відповідача, а також повідомлялось про те, що господарський суд першої інстанції вважає за доцільне зменшити розмір пені, підтвердженням цьому є протокол судового засідання від 26.05.2008 р. (а. с. 73).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно було прийняте у повній відповідності з матеріалам справи, з дотриманням вимог процесуального та матеріального права, а доводи сторін, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від26.05.2008р. у справі №37/145 залишити без змін, апеляційні скарги без задоволення.

Справу № 37/145 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Ропій Л.М.

Судді                                                                                          Буравльов С.І.

Попікова О.В.