ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2008 р.

№ 3/76-907

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

приватного підприємства "Торговий дім "Тернопіль" (далі Підприємство)

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду

від

08.12.05

у справі

№ 3/76-907

господарського суду

Тернопільської області

за позовом

Підприємства

до

товариства з обмеженою відповідальністю "Українська торгова компанія" (далі Компанія),

Тернопільської міської ради (далі Рада),

Тернопільського міського відділу земельних ресурсів (далі Відділ),

Центру державного земельного кадастру земельних ресурсів в особі Тернопільської регіональної філії (далі Центр)

про

визнання недійсним договору оренди

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Солонинка П.М. (за дов. № 5 від 07.02.08)

- у судовому засіданні 14.02.08;

- відповідачів:

Компанії:

Міхєєв О.А.(директор, наказ)

- у судовому засіданні 14.02.08;

Ради:

Гірняк В.М. (за дов. № 1429/01 від 13.11.06)

- у судовому засіданні 31.01.08, 14.02.08;

Відділу:

не з'явились;

Центру:

не з'явились.

Ухвалою від 24.12.07 Вищого господарського суду України касаційна скарга Підприємства № 11-1 від 06.01.06 була прийнята до провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 31.01.08.

Врахувавши клопотання Підприємства про перенесення розгляду справи, ухвалою від 31.01.08 Вищого господарського суду України розгляд справи було відкладено на 14.02.08.

Про вказані обставини представників сторін було повідомлено на початку судового засіданні 14.02.08. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 14.02.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 26.10.05 господарського суду Тернопільської області (суддя Турецький І.М.) у задоволенні позовних вимог Підприємству відмовлено.

Постановою від 08.12.05 Львівського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Кордюк Г.Т., суддів –Мурської Х.В., Давид Л.Л.) рішення від 26.10.05 господарського суду Тернопільської області залишено без змін, а апеляційну скаргу Підприємства –без задоволення.

Вказані судові рішення мотивовані тим, що матеріалами справи доведено, що спірний договір укладено відповідно до законодавчо встановлених вимог, та прав Підприємства не порушує.

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій, Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 26.10.05 господарського суду Тернопільської області та постанову від 08.12.05 Львівського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким позовні вимоги Підприємства задовольнити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: п. 2 ст. 20, п. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, ст.ст. 15, 24 Закону України "Про оренду землі", ст. 35, п. 3 ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

У своїх відзивах на касаційну скаргу Рада та Компанія щодо доводів скаржника заперечують, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просять касаційну скаргу Підприємства залишити без задоволення, а оскаржені процесуальні акти –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзиви на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, рішенням Ради від 28.02.03 затверджено проект відведення земельної ділянки під розташування торгового комплексу Компанії на земельній ділянці площею 250,00 м2 за адресою: вул.Львівська, у зв'язку з чим зазначену земельну ділянку вилучено у ПП "Фаворит-1" та надано в оренду Компанії терміном на 25 років.

Також, встановлено, що на підставі зазначеного рішення, 11.09.03 між Радою та Компанією було укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 250,00 м2 згідно з план-схемою за адресою: м.Тернопіль, вул.Львіська.

Разом з тим, на підставі наданих сторонами доказів по справі судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ради № 205 від 27.02.02 Підприємству було дозволено виконати реконструкцію орендованих приміщень існуючого магазину з влаштуванням торгових рядів за адресою: м.Тернопіль, майдан Перемоги, 4 та зобов'язано погодити проектну документацію.

При вирішенні спору попередніми судовими інстанціями встановлено, що рішенням від 18.03.04 господарського суду Тернопільської області у справі

№ 3/66-443 було визнано правомірним користування Підприємством земельною ділянкою площею 1 527,00 м2, що згідно з планом розташування знаходиться в м.Тернополі, майдан Перемоги, 4, та зобов'язано Раду в особі відділу земельних ресурсів укласти з Підприємством договір оренди земельної ділянки.

У зв'язку з наведеним Підприємство у справі вважає, що договір оренди, укладений 11.09.03 між Радою та Компанією не відповідає вимогам ст. 15 Закону України "Про оренду землі", відповідно до якої істотною умовою договору є об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки), та

п. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарський договір є укладеним лише у випадку, якщо між сторонами досягнута згода щодо всіх істотних умов, а підміна об'єкту оренди (план-схеми, яка є невід'ємною частиною договору) тягне за собою визнання договору оренди недійсним.

Водночас, попередні судові інстанції на підставі матеріалів справи встановили, що підміни об'єкту оренди не відбулось, оскільки план-схема до договору оренди погоджена відділом земельних ресурсів, а висновком судової земельно-технічної експертизи Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 15.09.05 № 1205 встановлено, що на плані-схемі земельної ділянки, що надається Компанії, зазначена адреса вул.Львівська, а фактично, як вбачається із плану-схеми, дана ділянка надана в межах будинковолодіння за адресою: майдан Перемоги, 4. Разом з тим, судові інстанції врахували, що висновком не підтверджується, що Компанія користується не тією земельною ділянкою, яка була надана їй рішенням Ради від 28.02.03, у зв'язку з чим дійшли до висновку про помилковість посилань Підприємства на те, що відбулась заміна об'єкту.

Крім того, вирішуючи спір місцевий та апеляційний суд встановили, що на момент укладення договору оренди 11.09.03, наявність у Підприємства права на спірну земельну ділянку підтверджено документально не було.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що приписи ст.ст. 13, 41 Конституції України визначають, що від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією, і усі суб’єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст.ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про оренду землі" особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки. Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України. У разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону.

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання надання земельної ділянки в оренду вирішується на пленарному засіданні ради –сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Судами при розгляді даної справи встановлено, що міською радою не приймалося рішення про надання або відмову в наданні спірної земельної ділянки Підприємству.

Зважаючи на те, що необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки, зобов’язання цього органу надати в користування земельну ділянку на підставі договору оренди за відсутності відповідного рішення є порушенням його виключного, передбаченого Конституцією України, права на здійснення права власності від імені Українського народу та управління землями, яке підлягає захисту.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що за змістом ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, за змістом вказаного правового положення та з урахуванням вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому конкретно полягає порушення його прав та інтересів.

Водночас, як встановлено попередніми судовими інстанціями, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про порушення прав і охоронюваних законом інтересів Підприємства з боку відповідачів при укладенні оскарженого договору.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що постановою від 19.10.06 Вищого господарського суду України у справі

№ 3/66-443 було залишено в силі рішення від 15.12.05 господарського суду Тернопільської області, прийняте за результатами розгляду даної справи за нововиявленими обставинами, яким рішення від 18.03.04 господарського суду Тернопільської області, на яке посилається Підприємство, як таке, що є преюдиційним для даної справи, скасовано.

З урахуванням наведеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірним висновок попередніх судових інстанцій про те, що Рада, як власник земельної ділянки, що знаходиться в межах м.Тернопіль, в межах повноважень наданих їй законом надала в оренду Компанії земельну ділянку, площею 250,00 м2 в м.Тернополі по вул.Львівська.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що Пленум Верховного Суду України в п.п. 2, 12 Постанови від 28.04.78

№ 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Отже, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що попередні судові інстанції розглядаючи справу по суті встановили відповідність спірного договору вимогам законодавства, чинного на момент його укладення, а отже правові підстави для визнання його недійсним відсутні.

За таких обставин колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Підприємством в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судовою інстанцією не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу приватного підприємства "Торговий дім "Тернопіль"

№ 11-1 від 06.01.06 залишити без задоволення.

Постанову від 08.12.05 Львівського апеляційного господарського суду у справі № 3/76-907 господарського суду Тернопільської області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська