КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2008                                                                                           № 15/639-21/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Корсака В.А.

суддів:

За участю представників:

від позивача: Жукова О.В. – представник за довіреністю,

від відповідача: Висотенко І.М. - представник за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства сільськогосподарської виробничої фірми "Агро"

на рішення Господарського суду м.Києва від 03.06.2008

у справі № 15/639-21/14

за позовом                               Приватного підприємства сільськогосподарської виробничої фірми "Агро"

до                                                   Державного комітету України з державного матеріального резерву

про                                                  стягнення 2995506,05 грн.

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2007 року Приватне підприємство сільськогосподарської виробничої фірми „Агро” звернулось з позовом про стягнення з Державного комітету України з державного матеріального резерву 2087460,67 грн. – основного боргу за період серпень 2004р. – 01 червня 2007р., 761923,14 грн. – пені, суми штрафних санкцій у розмірі 7% згідно з п.2 ст.231 ГПК України, що складає 146 122,24 грн., через неналежне виконання відповідачем умов Договору №юр-2зб/304-2004 відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 12.08.2004р. та судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено договірні зобов’язання, зокрема, не підписанням актів виконаних робіт за 2004р., 2 – 4 квартали 2005р., 2006р., направлених позивачем відповідачеві поштою.

06.10.2008р. позивач подав заяву, відповідно до якої просив суд прийняти відмову від частини позовних вимог, а саме в частині стягнення пені в розмірі 761923,14 грн. та штрафних санкцій в розмірі 146122,24 грн., та на підставі ст.ст.1, 12 ГПК України, ст.ст.526, 509, 530, 947 ЦК України стягнути з відповідача суму основної заборгованості в розмірі 2174703,55 грн. (а.с. 55).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2008р. позовні вимоги задоволені повністю та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 2174703,55 грн. - основного боргу, 21747,04 грн. – державного мита та 118 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Вищого Господарського суду України від 31.01.2008р. рішення Господарського суду м. Києва від 13.11.2007р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

12.03.2008р. позивач звернувся з заявою про уточнення позовних вимог, в якій збільшив позовні вимоги на 105 976,82 грн., яка утворилася у період з червня 2007р. по березень 2008р., та просить стягнути з відповідача на свою користь загальну суму боргу, яка складає 2 280 663,42 грн. та утворилася з серпня 2004р. по березень 2008р.

За наслідками нового розгляду Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.06.2008р. позов задоволено частково. Припинено провадження у справі на підставі ч.4 ст. 80 ГПК України в частині стягнення з відповідача на користь позивача 761 923,14 грн. – пені, 146 122,24 грн. - штрафних санкцій. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1 612 170,72 грн. - основного боргу, 16 121,71 грн. - державного мита та 118 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення від 03.06.2008р. скасувати та постановити нове, яким задовольнити уточнені позовні вимоги, посилаючись на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи.

Апелянт посилається, зокрема, на те, що місцевий суд не відобразив в оскаржуваному рішенні заяву про уточнення позовних вимог від 12.03.2008р. (а.с. 168).

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

12.08.2004 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір №юр-2зб/304-2004 (далі – Договір) відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву, за умовами якого Державний комітет України з державного матеріального резерву (далі – Комітет), передав, а Приватне підприємство сільськогосподарської виробничої фірми „Агро”, як зберігач, в свою чергу прийняв на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією у кількості та за вартістю згідно форми Р-16.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що Договір №юр-2зб/304-2004 від 12.08.2004р. за своєю правовою природою є договором зберігання, положення якого регулюються нормами глави 66 ЦК України.

Статтею 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов’язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з Законом України «Про державний матеріальний резерв» відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користування цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Згідно з приймальними актами форми Р-16 відповідач у 2004р. передав позивачу на відповідальне зберігання 28 565 770,00 кг. пшениці, а саме: пшениці 3 класу - 23 249 786,00 кг. та пшениці 4 класу - 5 315 984,00 кг.

Позивач не надав належних та допустимих доказів, а саме, приймальних актів по формі № Р-16 чи інших доказів щодо отримання останнім від відповідача на відповідальне зберігання пшениці 3 класу - 6 521 881,00 кг..

Встановлено, що обов’язки зберігача виконувалися позивачем, починаючи з серпня 2004р. до березня 2008р. Залишок пшениці, яка не була вибрана відповідачем та залишилась на зберіганні у позивача на початок березня 2008р. склала 122 072,00 кг.

Частиною 1 статті 946 ЦК України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно зі ст.947 Цивільного кодексу України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов’язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.7 ст.11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов’язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву» від 12.04.2002р. №532 передбачено Державному комітету з державного матеріального резерву спрямовувати на відшкодування витрат відповідальних зберігачів матеріальних цінностей державного резерву кошти, одержувані, як плату (відсотки) за запозичення товарно-матеріальних цінностей.

За змістом п.7 зазначеної Постанови відшкодування витрат, пов’язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем за встановленою формою за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що Комітет відшкодовує витрати Зберігача на утримання матеріальних цінностей, виходячи із розрахунку 2,50 грн. (в т.ч. ПДВ) за тонно-місяць зберігання фактичної кількості матеріальних цінностей державного резерву, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зберігача.

Викладене свідчить про часткове виконання відповідачем зобов”язань по відшкодуванню витрат позивача на утримання переданих на зберігання матеріальних цінностей та про наявність заборгованості перед позивачем у сумі 1 612 170,72 грн.

За приписами ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов”язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивачем на адресу відповідача направлялися претензії від 19.09.2006р. б/н, від 18.12.2006р. б/н та від 14.05.2007р. №А-3/61 з вимогою погасити заборгованість, що утворилася на підставі Договору.

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідач дану заборгованість не погасив.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або за коконом.

Відповідно до ч.2 ст.193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідачем відповідно до вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності вказаної вище заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правомірного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми основної заборгованості в розмірі 1 612 170,72 грн., оскільки відповідач не виконав свої зобов’язання у відповідності до умов Договору.

Стосовно позовних вимог про стягнення пені у розмірі 761 923,14 грн. та суми штрафних санкцій у розмірі 146 122,24 грн., колегія суддів також погоджується з висновком місцевого суду щодо припинення провадження в цій частині заявлених позивачем вимог, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач подав заяву від 16.10.2007р., в якій просив прийняти відмову від позовних вимог в частині стягнення пені та штрафних санкцій (а.с. 55).

Згідно з ч. 4 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач протягом розгляду даної справи і до прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення відкликав дану заяву.

Крім того, у суді апеляційної інстанції позивач надав заяву від 10.09.2008р., якою засвідчив відмову від позовних вимог в частині стягнення пені та штрафних санкцій.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду, яким позов задоволено частково, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Місцевим судом правильно дотримані вимоги ст.49 ГПК України щодо покладення судових витрат на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Приватного підприємства сільськогосподарської виробничої фірми „Агро” м.Києва на рішення Господарського суду м. Києва від 03.06.2008 року залишити без задоволення.

2.          Рішення Господарського суду м. Києва від 03.06.2008 року у справі №15/639-21/14 залишити без змін.

3.          Матеріали справи №15/639-21/14 направити до Господарського суду м.Києва.

Головуючий суддя

Судді