ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2008 р.

№ 13/461

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. –головуючого,

Волковицької Н.О.,

Рогач Л.І.

за участю представників:

позивача

Хоменко Л.А., дов. від 31.01.2008

відповідача

не з’явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином)

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Дочірнього підприємства “Кюне і Нагель”

на постанову

Луганського апеляційного господарського суду від 16.10.2007

у справі

№ 13/6461

господарського суду Луганської області

за позовом

Дочірнього підприємства “Кюне і Нагель”

до

Товариства з обмеженою відповідальністю “Редрейтранс-ЛТД”

про

стягнення 23075,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство “Кюне і Нагель” звернулося до суду з позовом в про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Редрейтранс-ЛТД” 23075,53грн. збитків, завданих порушенням відповідачем зобов'язань, що випливають з перевезення вантажу, та полягають у сумі, сплаченій позивачем одержувачеві зіпсованого вантажу; позовні вимоги вмотивовано правом позивача отримати відшкодування сплачених сум з винної особи в порядку регресу, статтями 526, 610, 611, 623, 625, 909, 924 Цивільного кодексу України, статтями 224, 228 Господарського кодексу України.

Відповідач не визнав позовні вимоги.

Рішенням господарського суду Луганської області від 20.08.2007 (суддя Яресько Б.В.) позовні вимоги задоволено повністю; з відповідача на користь позивача 23075,53грн. збитків, а також 348,75грн. судових витрат.

Судове рішення вмотивовано встановленими обставинами справи щодо наявності підстав для цивільно-правової відповідальності відповідача за збереження прийнятого ним для перевезення вантажу, завдання позивачу збитків внаслідок здійсненого ним (позивачем) відшкодування вартості зіпсованого вантажу вантажоодержувачу, статями 917, 924 Цивільного кодексу України, статтями 224, 225 Господарського кодексу України, що встановлюють підстави відповідальності перевізника.

Постановою Луганського апеляційного господарського суду від 16.10.2007 (судді: Семендяєва І.В. - головуючий, Баннова Т.М., Зуєвич А.М.) рішення місцевого господарського суду скасовано; прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог; судові витрати покладено на позивача.

Постанову апеляційного господарського суду вмотивовано необґрунтованістю висновків місцевого господарського суду щодо фактичних обставин справи, неврахуванням при прийнятті рішення наявного договору про надання транспортно-експедиторських послуг позивачем вантажовідправнику, відсутності правових підстав для відповідальності перевізника перед експедитором, який сам повинен був, виконуючи договір з вантажовідправником, відповідати за збереження вантажу, недоведеністю самої наявності збитків з огляду на непідтвердження їх належними та допустимими доказами, а також відшкодування вартості вантажу позивачем особі, з якою він не перебуває у жодних договірних стосунках (вантажоодержувачу), статтею 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", статтями 929, 934 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Скаргу мотивовано доводами про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, оскільки ним не застосовано статті 917, 924 Цивільного кодексу України, що передбачають відповідальність перевізника за схоронність вантажу, не встановлено обставини справи, що полягають з'ясуванні та доказуванні при відшкодуванні збитків, порушено принцип рівності сторін за відсутності у постанові доводів, за яких не взято до уваги додані позивачем письмові докази.

Відповідач не надіслав відзив на касаційну скаргу та не скористався правом на участь представника у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представника позивача, присутнього у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є зміст зобов'язань, взаємна відповідальність та наявність підстав для її застосування у правовідносинах між вантажовідправником, експедитором, перевізником та вантажоодержувачем.

Таким чином, для правильного вирішення спору судам належало визначити, в чому полягає невиконання чи неналежне виконання відповідачем зобов’язань, встановити наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв’язку між протиправною поведінкою відповідача і збитками, вину відповідача.

Апеляційним господарським судом було встановлено, що між позивачем та ВАТ "САН Інтербрю Україна" було укладено договір транспортного експедирування № 13583 від 01.01.2007, в якому позивач виступав експедитором та зобов'язувався за плату та за рахунок замовника організовувати перевезення вантажів замовника автомобільним транспортом, організовувати забезпечення відправлення та одержання вантажу, інші операції, пов'язані з його перевезенням; умовами договору передбачено також відповідальність експедитора перед замовником за недостачу, втрату, псування чи пошкодження вантажу.

Також позивач уклав з відповідачем договір № КН-125FC від 02.01.2007, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов'язання надавати послуги з виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом на території України згідно замовлень позивача, що не є власником вантажу.

21.02.2007 позивач та відповідач підписали разовий договір-заявку № 20-1603-702-180 на перевезення вантажу автотранспортом за маршрутом м. Чернігів –м. Мелітополь, у якому зазначили найменування вантажу –пиво, вид тари –піддони в кількості 24 штук, тип рухомого складу –рефрижератор/ізотерм; також у разовій заявці вказано транспортний засіб для виконання заявки: тягач ВВ 2898 АІ, номер причепу ВВ 3567 ХХ.

Завантаження автомобіля згідно товарно-транспортної накладної № 9882 від 21.02.2007 здійснив вантажовідправник ВАТ “САН Інтербрю Україна”, який є власником вантажу; вартість товару становить 41851,85грн.

22.02.2007 одержувачем вантажу за товарно-транспортними документами ТОВ "Сігма-Запоріжжя" був складений акт за участю представників вантажовідправника, вантажоодержувача та водія про замороження пива.

Судами встановлено, що за вказаних вище обставин як вантажовідправник, так і вантажоодержувач звернулись до позивача з претензіями про відшкодування вартості зіпсованого пива; позивач задовольнив претензію вантажоодержувача, сплативши йому 23075,53грн. платіжним дорученням № 319-17.

В підтвердження правомірності перерахування суми відшкодування саме вантажоодержувачу, а не вантажовідправнику, позивач послався на додаткову угоду № 6 від 24.05.2007 до договору на транспортне експедирування, яка надавала право вантажовідправнику одержувати відшкодування без залучення замовника.

В свою чергу позивач звернувся з претензією до відповідача, вимагаючи відшкодувати сплачену ним вантажоодержувачу вартість зіпсованого пива як збитків, заподіяних незабезпеченням перевізником належних умов перевезення: всупереч разовій заявці наданий для перевезення пива автомобіль був тентованим напівпричепом, а не рефрижератором/ізотерм, що й призвело до замерзання пива.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційна інстанція виходила з наступних правових висновків: власником зіпсованого вантажу був вантажовідправник ВАТ "САН Інтербрю Україна"; відповідальним за збереження цього вантажу перед власником був позивач, як експедитор за договором транспортного експедирування. Також позивач не є відповідальним перед вантажоодержувачем за належне виконання зобов'язань по поставці йому пива, з огляду на що сплата позивачем коштів вантажоодержувачу у відшкодування зіпсованого пива є безпідставною.

Надані позивачем докази у підтвердження правомірності проведеної сплати та невідповідності стандарту товару апеляційним судом відхилено, як такі, що не стосуються даних обставин справи (додаткова угода) та складені в односторонньому порядку (акт утилізації пива тощо).

Транспортне експедирування врегульовано главою 65 Цивільного кодексу України; згідно з частиною 1 статті 929 за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов’язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов’язаних з перевезенням вантажу.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що безпосередній зміст зобов’язань експедитора визначається договором, якщо інше не встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

За порушення обов’язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу (стаття 934 Цивільного кодексу України), що регулює правові наслідки порушення зобов’язання та визначає відповідальність за таке порушення.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та визначено збитки як втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушені.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Судова колегія погоджується з правовими висновками суду апеляційної інстанції щодо змісту взаємної відповідальності сторін у даних правовідносинах, відсутності правових підстав для визначення в якості збитків позивача сум, сплачених ним вантажоодержувачу, за відсутності договірних правовідносин між ним та вантажоодержувачем, а також приписів чинного законодавства, що визначали б відповідальність експедитора перед вантажоодержувачем.

Таким чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційний господарський суд в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України повторно розглядаючи справу, всебічно, повно та об’єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; належним чином проаналізував зобов’язальні правовідносини сторін, що виникли та існували між сторонами, та з урахуванням статті 33 Господарського процесуального кодексу України дійшов законних та обґрунтованих висновків за наслідками розгляду апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду, що спростовують доводи позивача, ґрунтуються на належних та допустимих доказах, наведених у постанові суду.

Як наслідок, прийнята апеляційним судом постанова відповідає вимогам статті 105 Господарського процесуального кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 29.12.76 р. “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

Доводи скаржника стосовно оцінки обставин справи судом апеляційної інстанції не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення статті 1117 Господарського процесуального кодексу України та з підстав їх суперечності обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження, з огляду на що підстав для скасування зазначеної постанови колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства “Кюне і Нагель” залишити без задоволення.

Постанову Луганського апеляційного господарського суду від 16.10.2007 у справі № 13/461 господарського суду Луганської області залишити без змін.

Головуючий                                                                                 Т.Дроботова

Судді:                                                                                                    Н.Волковицька

Л.Рогач