ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"08" липня 2008 р.
Справа №  02/1915

Господарський суд Черкаської області в
складі головуючого судді  Пащенко А.Д.,
із секретарем судового засідання Давиденко В.Г., за участю представників:

позивача:  ОСОБА_2 -за довіреністю, відповідач: ОСОБА_3.
-підприємець особисто, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси
справу

за
позовом  товариства з обмеженою відповідальністю  "Центр "Бітм"

до
підприємця ОСОБА_1

про
зобов'язання повернути кошти та стягнення 5 000 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено
вимогу про зобов'язання відповідача повернути кошти, які були перераховані
позивачем відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем договору про
замовлення № 1 від 11.04.2005 року, в зв'язку з невиконанням відповідачем свого
зобов'язання по виготовленню барної стійки, та про стягнення з відповідача 5
000 грн. збитків (неодержаний прибуток),
на який позивач розраховував, але не отримав.

До прийняття рішення по справі
позивач направив до суду та надав відповідачу Доповнення до позовної заяви від
08.07.2008 року, в якому просить стягнути з
відповідача кошти  в сумі 14 520
грн., в тому числі 7 812 грн. боргу з урахуванням встановленого індексу
інфляції, три проценти річних в сумі 532 грн., 3500 грн. вартість подорожчання
матеріалів, 2500 грн. моральної шкоди, 176 грн. понесених витрат на проїзд у
судові засідання.

Представник
позивача у судовому засіданні підтримав позов у редакції Доповнення до позовної
заяви від 08.07.2008 року, просив стягнути кошти із відповідача, заперечив
проти доводів відповідача про те, що він виготовив барну стійку і вона
знаходиться на складі,  стверджуючи, що
представник позивача тричі привозив
різних працівників, щоб вони змонтували
те, що називається барною стійкою, переробляючи її та видаляючи брак;
представник позивача у судовому засіданні пояснив, що своїми діями відповідач
наніс позивачу моральну шкоду та наніс збитки у вигляді витрат на проїзд до
господарського суду, які позивач просить стягнути із відповідача.

Відповідач
у відзиві на позовну заяву повністю заперечив проти вимоги позивача,
стверджуючи, що позивач не забрав барну стійку, яка була виготовлена
відповідачем  в установлений
договором  строк, та надав документи на
підтвердження цього.

Відповідач у судовому засіданні
підтвердив факт виготовлення ним барної стійки відповідно до взятого на себе
зобов'язання за договором від 11.04.2005 року та пояснив, що за умовами
договору він не брав на себе зобов'язання транспортувати та встановлювати її,
така робота не входила у вартість замовлення, виготовлену барну стійку позивач
повинен був забрати самостійно, однак, він протягом трьох років не хотів її
забирати, а тепер вирішив поправити свій фінансовий стан за рахунок
відповідача; відповідач  вважає
безпідставними вимоги позивача про стягнення коштів та просив відмовити
позивачу в позові.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності,
заслухавши пояснення та доводи представника
позивача та відповідача, суд встановив наступне.

Підприємець
ОСОБА_1, що діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію,  та ТОВ «Центр Бітм» в особі директора
ОСОБА_2, що діє на підставі статуту,
уклали 11.04.2005 року договір № 1 про замовлення, за умовами якого
підприємець (як виконавець) зобов'язався
виготовити барну стійку,  а
позивач (як  замовник) -оплатити
замовлення і прийняти його в кількості, строки і по цінам,  зазначеним в договорі (пункт 1.1).

Відповідно
до пункту 1.2.  сума договору складає 5
000 грн., в т.ч. ПДВ.

В
пункті 2.1. договору вказано, що замовлення повинно бути виконане  в строк до 31.05.2005 року. Відповідно до
пункту 6.3. договору він діє до 31.05.2005 року.

Позивач перерахував відповідачу на підставі
його рахунку НОМЕР_1 від 21 квітня 2005 року кошти  в сумі 5000 грн., що підтверджується випискою
із банківського рахунку від 22.04.20056 року та визнається відповідачем.

Суд приходить до висновку,  що договір № 1 від 11.04.2005 року за своєю
правовою природою відноситься до договорів підряду.

В
силу частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі -ГК
України) зобов'язання,  що виникає між  суб'єктами господарювання, в силу якого один
суб'єкт  зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи управлінсько-господарського
характеру на користь іншого суб'єкта, або утриматися  від певних дій, а інший суб'єкт  має право вимагати від зобов'язаної
сторони  виконання її обов'язку, є
господарським зобов'язанням.

Згідно
з частиною 1 статті 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати з
господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких,  які
йому не суперечать.

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК
України  господарські договори
укладаються за правилами, встановленими Цивільним Кодексом України з
урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

В частині 1 статті 317 ГК України вказано,
що загальні умови договорів підряду
визначаються відповідно до положень Цивільного кодексу України про
договір підряду, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно  до частини 2 статті 317 ГК України  до даного договору застосовуються положення
Цивільного кодексу  про договір підряду.

Згідно  статті 837 ЦК України за договором підряду
одна сторона (підрядник)  зобов'язується
на свій ризик  виконати певну роботу за
завданням  другої сторони
(замовника),  а замовник зобов'язується
прийняти та оплатити виконану роботу.

Із
змісту договору № 1 від 11.04.2005 року
вбачається,  що предметом
цього  договору є виготовлення
барної стійки (п. 1.1.).  Тобто,  сторони домовилися про те, що підприємець
виготовить барну стійку і вартість цієї роботи
складає 5000 грн.

За
умовами договору  замовник  зобов'язався оплатити замовлення і прийняти
його в строки і по цінах, вказаних у договорі.

Виходячи
із змісту договору та враховуючи відсутність інших угод між сторонами, суд
вважає правомірними доводи відповідача про те, що в обов'язки відповідача
входило лише виготовлення барної стійки, а позивач повинен був отримати її у
відповідача. У договорі визначений строк виготовлення барної стійки -31 травня
2005 року, і в договорі не вказано про обов'язок підрядника повідомляти
замовнику про готовність виробу.

Як
вбачається, у даній ситуації виник спір щодо отримання барної стійки. Чинним
законодавством чітко виписані правила щодо місця виконання зобов'язання.

В
статті 532 Цивільного кодексу України вказано, що місце виконання
зобов'язання  встановлюється у договорі.

Оскільки
місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі № 1 від  11.04.2005 року, тому слід керуватися пунктом
3 частини 1 статті 532 ЦК України, в якій вказано, що у  такому випадку за зобов'язанням про передання
товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, виконання провадиться
за місцем виготовлення або зберігання товару (майна),  якщо це місце було відоме  кредиторові на момент виникнення
зобов'язання.

Із
позовних вимог та із пояснень представника позивача вбачається,  що
місце виготовлення барної стійки позивачеві було відоме.  Сторони знаходяться у одному місті, позивач
не  заявляв про те,  що місце виконання замовлення йому
невідоме,  навпаки, позивач стверджував,
що представник неодноразово приїздив до відповідача для з'ясування певних
питань.

Однак
позивач не подав належних доказів на підтвердження своїх тверджень щодо
неякісного виконання  відповідачем замовлення.
Надана позивачем копія фотографії не може бути належним доказом  тверджень позивача, оскільки незрозуміло її
походження,  невідомо, яке відношення має
зображене на ній до даної справи та до предмету спору.

Позивач
не спростував доводи відповідача у відзиві на позов та у акті від 25.06.2008
року про те, що відповідач виготовив барну стійку в установлений строк і вона
знаходиться у відповідача на складі, що представники позивача за виробом не
з'являлися.

Суд
вважає,  що позивач не вказав законних
підстав для пред'явлення вимоги  про
стягнення із відповідача перерахованих йому відповідно до договору коштів в
сумі 5000 грн., тому вимога позивача не підлягає задоволенню.

Безпідставною
є також вимога позивача про стягнення встановленого індексу інфляції та трьох
процентів річних,  оскільки посилання
позивача на статтю 214 Цивільного кодексу є неправомірним,  так як
сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох
процентів річних встановлювалася в статті 214 ЦК Української РСР, який діяв до
01.01.2004 року.  На даний час такі
питання регулюються статтею 625 Цивільного кодексу України від 16.01.2003
року,  який набрав чинності із 01 січня
2004 року.  Однак,  згідно статті 625 ЦК України сплата  встановленого індексу інфляції та трьох
процентів річних передбачена у разі прострочення виконання боржником грошового
зобов'язання. А позивач не довів, що у відповідача виникло грошове зобов'язання
перед позивачем: суду не вказано, з яких підстав та з якого часу зобов'язання
відповідача виготовити барну стійку стало зобов'язанням повернути гроші, та не
подано належних доказів цього.

Також
суд приходить до висновку, що не підлягає до задоволення вимога позивача про
стягнення з відповідача збитків та моральної шкоди, виходячи із наступного.

Чинним
законодавством України встановлена господарсько - правова відповідальність
учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання.
Відповідно до статті 224 Господарського Кодексу України    учасник господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання, повинен відшкодувати завдані цим
збитки.

Системний аналіз правових норм щодо
застосування такої  господарської санкції
як стягнення збитків, дає підстави стверджувати, що для покладення  відповідальності  за нанесення збитків повинна бути
сукупність  чотирьох умов: вчинення
правопорушення, наявність реальної шкоди, причинний зв'язок між протиправною
поведінкою (вчиненням правопорушення) і збитками, вина  відповідача.

Суд вважає,  що позивачем
не доведено наявність вказаних
умов стосовно відповідача.
Позивачем не вказано причинного зв'язку між  понесеними позивачем витратами (збитками) та
діями відповідача та не доведено наявність вини відповідача  у понесенні позивачем вказаних ним
витрат.  Не вказано також законних
підстав для стягнення із відповідача моральної шкоди.

Згідно статті 33 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Спосіб
захисту права обирає позивач.

Оскільки позивачем не дотримано вимогу статті
33 ГПК України,  а рішення суду не може
ґрунтуватися на припущеннях та доводах сторін, не підтверджених  належним чином оформленими документами,
тому  вимоги позивача не підлягають
задоволенню, в тому числі й вимога про стягнення моральної шкоди.

Суд звертає увагу  на те,
що посилання позивача у даному спорі на приписи  Закону України “Про захист прав споживачів”
є  неправомірним, оскільки згідно
преамбули вказаного Закону він регулює відносини між споживачами товарів
(робіт, послуг) і виготівниками, виконавцями, продавцями в умовах різних форм
власності, встановлює права споживачів та визначає механізм реалізації
державного захисту їх прав, а споживач відповідно до вказаного Закону -це  громадянин, який придбаває, замовляє,
використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для
власних побутових потреб.

З огляду на викладене,  позов
задоволенню не підлягає і позивачу слід відмовити у  стягненні з відповідача заявленої суми
коштів.

На підставі статті 49 ГПК України понесені
судові витрати повністю покладаються на позивача і йому не
відшкодовуються.

Виходячи з викладеного, керуючись  статтями 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення  може бути
оскаржене  до Київського
міжобласного апеляційного господарського суду.

Суддя
А.Д.Пащенко

Рішення підписане суддею 14.07.2008
року.