ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2008 р. Справа № 59/200-08

вх. № 7380/4-59

Суддя господарського суду Бринцев О.В.

при секретарі судового засідання Малахова О.В.

за участю представників сторін:

прокурора - не з"явився; позивача - Данільченко О.О. дов. від 12.06.2008р. №б/н, 3-й особи - Мица Ю.В. дов. від 01.09.2008р. №05/л, відповідача - не з"явився

розглянувши справу за позовом Військового прокурора Харківського гарнізону м. Харків в особі Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, м. Х-в 3-я особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Продакшн трейдз компані", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна будівельна фірма "ВБК", м. Харків

про розірвання договору та стягнення 7006691,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

Військовий прокурор Харківського гарнізону звернувся до суду в інтересах держави в особі Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України з позовом про розірвання договорів №28 від 12.06.1997 р. та № 50 від 29.11.1999 р., укладених ТОВ „ІБФ „ВБК” та Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України, в частині зобов’язань з передання квартир у житловому будинку № 122-А по просп. Косіора у м. Харкові та стягнення з ТОВ “ІБФ “ВБК”5103513,60 гривень збитків, 1 252 860,60 гривень компенсації вартості переданих відповідачу коштів, 87 950,81 гривень пені з суми компенсації вартості переданих відповідачу коштів та 562 366,39 гривень пені за порушення умов договору.

Позовні вимоги обгрунтовані істотним порушенням ТОВ “ІБФ “ВБК” умов відповідних договорів та завданням такими діями ТОВ “ІБФ “ВБК”збитків матеріальним інтересам держави.

Ухвалою суду від 08.10.2008 року до участі у справі залучено ТОВ “Продакшн Трейдз Компані”як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

22 жовтня 2008 року позивач подав через канцелярію господарського суду свої пояснення по суті позовних вимог, в яких позов підтримав та уточнив позовні вимоги в частині суми компенсації вартості переданих відповідачу інвестиційних коштів –1 252 882,60 гривень замість зазначених у позовній заяві військового прокурора 1 252 860,60 гривень, а також щодо су пені та штрафу. Прокурор у судовому засіданні, яке відбулося 22 жовтня 2008 року з вказаним уточненням суми компенсації вартості переданих відповідачу інвестиційних коштів погодився як з обгрунтованим й просив суд розглянути справу з урахуванням такого уточнення, а проти уточнення сум пені та штрафу заперечував як проти помилково розрахованих у бік зменшення й наполягав в цій частині на задовленні позовних вимог в редакції позовної заяви військового прокурора.

ТОВ „ІБФ „ВБК” відзив на позов суду не надало, у судове засідання не з’явилося, хоча про час та місце судового засідання було повідомлене належним чином.

У судовому засіданні представник Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (надалі –СРУ ДПСУ) позовні вимоги підтримав, пояснивши, що вони грунтуються на вимогах чинного законодавства України та дійсних правовідносинах сторін. Представник ТОВ „Продакшн Трейдз Компані” у своїх поясненнях у судовому засіданні заявив про те, що вважає позовні вимоги прокурора обгрунтованими, адже відповідні квартири у житловому будинку по просп. Косіора, 122-А у м. Харкові ТОВ „Продакшн Трейдз Компані” на користь ТОВ “ІБФ “ВБК”не передавалися і відчужувати їх на користь СРУ ДПСУ останнє не мало права.

Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, вислухавши пояснення представників учасників судового процесу, суд встановив наступне.

12 червня 1997 року між ТОВ „Інсайд” та Відділом будівництва та розквартирування Південно-Східного напрямку Прикордонних військ України (надалі –ВБР ПСН ПВУ) був укладений договір № 28 дольової участі в будівництві житлового будинку за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 26. Відповідно до цього договору ВБР ПСН ПВУ зобов’язався здійснити поставку будівельних матеріалів та перерахувати кошти на загальну суму 596 031,00 грн., а ТОВ „Інсайд” зобов’язалося передати на користь ВБР ПСН ПВУ 977,10 кв.м. житла у будинку № 26 по вул. Клочківській у м. Харкові вартістю 610 грн. за 1 кв.м.

Додатковими угодами № 1 від 10.01.1998 р., № 2 від 24.08.1998 р., № 3 від 01.04.1999 р. змінювалась вартість житла, яке повинно було ТОВ „Інсайд” надати на користь ВБР ПСН ПВУ за договором № 28 від 12.06.1997 р. Додатковою угодою № 4 від 10.07.2001 р. вступна частина цього договору була викладена в іншій редакції, відповідно до якої замість ТОВ „Інсайд” замовником будівництва будинку № 26 по вул. Клочківській у м. Харкові за договором стало ТОВ „ІБФ „ВБК”, тобто відповідач по розглядуваній справі.

Додатковими угодами № 5 від 10.07.2001 р., № 6 від 27.12.2001 р., № 7 від 20.12.2002 р., № 8 від 03.01.2003 р. сторони договору вносили зміни до договору відносно загальної суми фінансування пайовиком (ВБР ПСН ПВУ) будівництва будинку № 26 по вул. Клочківській у м. Харкові, кількості та строків передачі житлової площі в цьому будинку. 20.04.2004 р. між сторонами було підписано додаткову угоду № 9 до договору № 28 від 12.06.1997 р., відповідно до якої відповідач зобов’язався передати позивачу в рахунок виконання договору № 28 від 12.06.1997 р. 108,80 кв.м. загальної житлової площі за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 26, а також 718,60 кв.м. за адресою: м.Харків, пр. Косіора, 122-А, в тому числі квартири №№ 14, 21, 22, 23, 47, 55, 67, 69, 70, 75, 86, 123, 145.

Відповідно до наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України № 235 від 12.03.2004 р. ВБР ПСН ПВУ був приєднаний до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (надалі –СРУ ДПСУ), внаслідок чого останнє стало правонаступником усіх прав та обов’язків ВБР ПСН ПВУ, в тому числі й за договором № 28 дольової участі в будівництві житлового будинку від 12.06.1997 р. На виконання цього договору 01 липня 2004 року між СРУ ДПСУ та ТОВ „ІБФ „ВБК” був укладений акт приймання-передачі, за яким ТОВ „ІБФ „ВБК” передав СРУ ДПСУ 718,60 кв.м. загальної житлової площі за адресою: м. Харків, пр. Косіора, 122-А, в тому числі квартири №№ 14, 21, 22, 23, 47, 55, 67, 69, 70, 75, 86, 123, 145.

Крім того, 29.11.1999 р. між ТОВ „Інсайд” та ВБР ПСН ПВУ був укладений договір № 50 дольової участі в будівництві житлового будинку за адресою: м.Харків, вул. Кірова, 11. За цим договором ВБР ПСН ПВУ, як пайовик, повинен був здійснити фінансування будівництва будинку № 11 по вул. Кірова у м. Харкові, а ТОВ „Інсайд”, як замовник, повинно було здійснити будівництво цього будинку та передати на користь ВБР ПСН ПВУ квартири у цьому будинку. Додатковою угодою № 1 від 01.01.2001 р. сторони договору внесли зміни до договору відносно вартості житла та строків завершення будівництва будинку. 10.07.2001 р. між сторонами договору була підписана додаткова угода № 2 до договору № 50 від 29.11.1999 р., відповідно до якої вступна частина цього договору була викладена в іншій редакції, відповідно до якої замість ТОВ „Інсайд” замовником будівництва будинку № 11 по вул. Кірова у м. Харкові за договором стало ТОВ „ІБФ „ВБК”, тобто відповідач по розглядуваній справі. 01.08.2001 р. сторони цього договору уклали додаткову угоду № 3 до договору № 50 від 29.11.1999 р., відповідно до якої замість будівництва будинку № 11 по вул. Кірова у м. Харкові вони разом беруть участь у завершенні будівництва будинку № 28 по вул. Академіка Курчатова у м. Харкові та будинку № 122 по пр.Косіора у м. Харкові. За цією додатковою угодою ТОВ „ІБФ „ВБК” як замовник будівництва, зобов’язався передати на користь ВБР ПСН ПВУ крім квартир, розташованих в будинку № 28 по вул. Академіка Курчатова у м. Харкові, квартири № 120, 127, 129, 130, 132, 135, 136, 137, 144, 145, 148, 154 загальною площею 863,94 кв.м. в будинку № 122 по пр. Косіора у м. Харкові. Відповідно до додаткової угоди № 4 до договору № 50 від 29.11.1999 р., укладеної між СРУ ДПСУ як правонаступником ВБР ПСН ПВУ та ТОВ „ІБФ „ВБК”, останній зобов’язався передати СРУ ДПСУ квартири загальною площею 588,60 кв.м. в будинку № 122 по пр.Косіора у м. Харкові, в тому числі квартири №№ 30, 32, 15, 71, 76, 87, 88, 89, 90, 151, 164. На виконання договору № 50 від 29.11.1999 р. сторонами договору було укладені акти приймання-передачі від 01.07.2004 р. та від 15.09.2004 р., за якими ТОВ „ІБФ „ВБК” передав СРУ ДПСУ квартири, розташовані в будинку № 122 по пр.Косіора у м. Харкові, а саме: №№ 30, 32, 15, 71, 76, 87, 88, 89, 90, 151, 164 загальною площею 588,60 кв.м. та №№ 16, 46 загальною площею 129,60 кв.м.

Відповідно до акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку № 122 по пр.Косіора у м. Харкові замовником будівництва цього будинку є Товариство з обмеженою відповідальністю „Продакшн Трейдз Компані”. Рішенням виконкому Харківської міської ради № 114 від 18.02.2004 р. „Про затвердження актів державних комісій про прийняття в експлуатацію об’єктів” затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію будинку № 122 по пр.Косіора у м. Харкові ТОВ „Продакшн Трейдз Компані”. Розпорядженням голови Орджонікідзевської районної ради м. Харкова від 27.02.2004 р. № 52-з „Про впорядкування поштових адрес” будинку № 122 по пр.Косіора в м. Харкові присвоєно поштову адресу – пр. Косіора, 122-А.

Вищенаведені факти також встановлені рішеннями господарського суду Харківської області від 16.11.2005 року по справі № 37/379-05 та від 25.09.2006 р. по справі № 11/151-06. Також ці факти встановлені постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06.02.2006 року по справі № 37/379-05. Зазначені судові рішення постановлені по справах за участю тих самих сторін, що й розглядуваний у цій справі спір, а тому відповідно до ст. 35 ГПК України встановлені ними факти мають преюдиційне значення для розглядуваної справи. Крім того, ці ж самі факти встановлені рішенням господарського суду Харківської області від 29.05.2007 року та постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10.07.2007 року по справі № 40/118-07, в якій брали участь як сторони СРУ ДПСУ та ТОВ “ІБФ “ВБК”.

Крім того, право власності ТОВ “Продакшн Трейдз Компані”на об’єкт незавершеного будівництва по просп. Косіора, 122 у м. Харкові, в подальшому реконструйований у житловий будинок, та право користування ТОВ “Продакшн Трейдз Компані” відповідною земельною ділянкою для будівництва підтверджено наступними доказами: договором купівлі-продажу № 2030 від 01.12.1999 року; свідоцтвом про право власності № 728 від 03.04.2001 року; рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.12.2001 року № 2464 про дозвіл на проектування та будівництво; рішенням ХІІ сесії ХХІV скликання Харківської міської ради від 26.02.2003 р. № 33/03; рішенням ХХV сесії ІV скликання Харківської міської ради від 06.10.2004 р. № 153/04.

Судом під час розгляду справи встановлено, що відповідно до категоричного висновку судово-почеркознавчої експертизи № 12253 від 21.04.2008 року акти приймання передачі квартир від ТОВ „Продакшн Трейдз Компані” до ТОВ „ІБФ „ВБК”, які датовані квітнем 2003 року (про передання 19 квартир) та 01 липня 2004 року (про передання 29 квартир) підписані не директором ТОВ “Продакшн Трейдз Компані”Харшевим С.І., а іншою невідомою особою. Стосовно ж підпису від імені Харшева С.І. на акті приймання-передачі 10 квартир, датованому 01.07.2004 року, то він визнаний непридатним для ідентифікації, оскільки вказаний акт не був наданий для проведення експертного обстеження в оригіналі. Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України 1963 року юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням). Згідно із ч.2 ст. 44 Цивільного кодексу УРСР 1963 року письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України 2003 року юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Згідно із ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України 2003 року правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зазначені обставини свідчать про те, що передача Товариством з обмеженою відповідальністю „Продакшн Трейдз Компані” Товариству з обмеженою відповідальністю „Інвестиційно-будівельна фірма „ВБК” квартир №№ 14, 15, 16, 21, 22, 23, 30, 32, 35, 46, 47, 48, 49, 55, 67, 69, 70, 71, 75, 76, 86, 87, 88, 89, 90, 108, 119, 122, 123, 125, 132, 133, 145, 150, 151, 156, 164 в будинку № 122 (він же в подальшому будинок № 122-А) по проспекту Косіора у м. Харкові, не відбулася як юридичний факт. Внаслідок цього Товариство з обмеженою відповідальністю „Інвестиційно-будівельна фірма „ВБК” не набуло прав на відповідні квартири і подальше розпорядження Товариством з обмеженою відповідальністю „Інвестиційно-будівельна фірма „ВБК” квартирами 30, 32, 15, 71, 76, 87, 88, 89, 90, 151, 164, 14, 21, 22, 23, 47, 55, 67, 69, 70, 75, 86, 123, 145, 16 та 46 в будинку № 122-А по проспекту Косіора у м. Харкові шляхом їх передання Східному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України було безпідставним і таким, що суперечить вимогам ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України 2003 р., відповідно до яких особа має право розпоряджатися тільки своєю власністю. За таких умов акти приймання передачі квартир від ТОВ „Продакшн Трейдз Компані” до ТОВ „ІБФ „ВБК”, які датовані квітнем 2003 року (про передання 19 квартир), 01 липня 2004 року (про передання 29 квартир), 01 липня 2004 року (про передачу 10 квартир), а також акти про передання квартир між ТОВ „ІБФ „ВБК” та СРУ ДПСУ (акти від 01.07.2004 р. (про передачу 11 квартир), від 01.07.2004 р. (про передачу 13 квартир) та від 15.09.2004 р. (про передачу 2 квартир)) суперечать вимогам закону й є недійсними згідно ч.1 ст. 203 , ст. 215 Цивільного кодексу України 2003 року і ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України.

Такого самого висновку дійшов господарський суд Харківської області у рішенні від 01.07.2008 року по справі № 37/270-07, яке набрало законної сили з винесенням Харківським апеляційним господарським судом постанови від 17.09.2008 року по тій же справі, що залишила рішення суду першої інстанції без змін. Вказаним рішенням господарського суду Харківської області від 01 липня 2008 року по справі № 37/270-07 було визнано недійсними акти приймання-передачі квартир від ТОВ “Продакшн трейдз компані”на користь ТОВ “Інвестиійно-будівельна фірма “ВБК”(акт датований квітнем 2003 року за змістом якого передано 1073,80 кв.м. загальної площі, акт датований 01.07.04 за змістом якого передано 548,40 кв.м загальної площі, від 01.07.04, за змістом якого передано 1523,20 кв.м. загальної площі) у будинку №122-а по проспекту Косіора в місті Харкові. Цим же рішенням господарського суду, було визнано недійсними акти приймання-передачі квартир від ТОВ “Інвестиційно-будівельна фірма “ВБК”на користь Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( акт від 01.07.04 за змістом якого передано 588,60 кв.м. загальної площі, акт від 01.07.04 за змістом якого передано 718,60 кв.м. загальної площі та акт від 15.09.04 за змістом якого передано 129,60 кв.м. загальної площі) у будинку №122-а по проспекту Косіора в місті Харкові.

У відповідності до ст. 161 ЦК УРСР 1963 року та ст. 526 ЦК України 2003 року зобов’язання повинні виконуватися належним чином. Відповідно ст.610 ЦК порушеням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Недійсність актів приймання-передачі квартир у житловому будинку по просп. Косіора, 122-А у м. Харкові від ТОВ “Продакшн Трейдз Компані”на користь ТОВ “ІБФ “ВБК”та від ТОВ “ІБФ “ВБК”на користь СРУ ДПСУ доводить, що ТОВ “Інвестиційно-будівельна фірма “ВБК”свої зобов’язання перед Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України за договорами від 12 червня 1997 року № 28 та від 29.11.1999 р. № 50 дольової участі в будівництві в частині передання квартир в будинку № 122 (він же в подальшому будинок № 122-А) по проспекту Косіора у м. Харкові не виконало, адже передання квартир в рахунок такого виконання ТОВ “ІБФ “ВБК”здійснило безпідставно, за відсутності відповідного права на розпорядження квартирами.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи за договорами від 12 червня 1997 року № 28 та від 29.11.1999 р. № 50 дольової участі в будівництві державні кошти були виділені ТОВ ІСФ “ВБК”не на будівництво житла по пр. Косіора 122-а у м. Харкові, а на будівництво житла за іншими адресами –по вул. Клочківській, 26 та по вул. Кірова, 11 у м. Харкові. Будівництво житла по пр. Косіора 122-а у м. Харкові здійснювала третя особа –ТОВ “Продакшн Трейдз Компані”без залучення бюджетних коштів. Тому ТОВ ІСФ “ВБК”отримані бюджетні кошти використало не за їх цільовим призначенням, віповідно до угод від 12 червня 1997 року № 28 та від 29.11.1999 р. № 50 (на будівництво житла для Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України) чим також порушило умови зазначених угод і заподіяло шкоду інтересам держави.

При цьому ТОВ “ІБФ “ВБК”не виконано наступні зобов’язання по передачі квартир, оплачених за рахунок державного бюджету, на користь СРУ ДПСУ: не виконано зобов’язання за договором №28 від 12.06.97р. про передачу квартир загальною площею 718,6 кв.м.;          не виконано зобов’язання за договором №50 від 29.11.99р. про передачу квартир загальною площею 588,6 кв.м.;           не виконано зобов’язання про передачу квартир загальною площею 129,60 кв.м. за договорами №28 від 12.06.97р. та №50 від 29.11.99р.

Всього ТОВ “ІБФ “ВБК” не виконано зобов’язань перед державою в особі СРУ ДПСУ на загальний обсяг житла 1436,8 кв.метрів. Реальне здійснення фінансування за договорами №28 від 12.06.97р. та №50 від 29.11.99р. доводиться актом звіряння по отриманню квартир, складеним між СРУ ДПСУ та ТОВ “ІБФ “ВБК” станом на 03.05.2007 року, підписаним сторонами (в тому числі з боку ТОВ “ІБФ “ВБК”- директором та бухгалтером) й скріпленим їх печатками.

Також реальне здійснення фінансування доводиться умовами додаткової угоди № 8 від 03.01.2003 р. до договору №28 від 12.06.97р. та додаткової угоди № 3 від 01.08.2001 р. до договору №50 від 29.11.99р.

Так, згідно пунктів 1 та 2.1 додаткової угоди № 8 від 03.01.2003 р. до договору №28 від 12.06.97р. сторонами цієї додаткової угоди (тобто СРУ ДПСУ в особі свого правопопередника та ТОВ “ІБФ “ВБК”) підтверджено факт реального передання СРУ ДПСУ в особі свого правопопередника на користь ТОВ “ІБФ “ВБК”інвестиційних матеріалів на суму 747029,95 гривень та сплату коштів державного бюджету України на суму 250 000 гривень, тобто підтверджується загальна сума фінансування за договором № 28 від 12.06.1997 року в розмірі 997 029,95 гривень. Така ж сума реально здійснено фінасування підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків з виконання договору № 28 від 12.06.1997 року станом на 30.03.2004 року, який складений сторонами, підписаний їх керівниками та головними бухгалтерами й скріплений печатками сторін. В подальшому сторонами було укладено додаткову угоду № 9 від 20.04.2004 року до договору № 28 від 12.06.1997 року, якою було уточнено склад виконання за договором, яке мало полягати у переданні відповідачем на користь позивача в рахунок виконання договору № 28 від 12.06.1997 р. 108,80 кв.м. загальної житлової площі за адресою: м. Харків, вул. Суворова, 88; 356,23 кв.метрів житла за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 26; а також 718,60 кв.м. за адресою: м.Харків, пр. Косіора, 122-А. В подальшому, як випливає з акту звіряння по отриманню квартир, складеним між СРУ ДПСУ та ТОВ “ІБФ “ВБК” станом на 03.05.2007 року, підписаним сторонами (в тому числі з боку ТОВ “ІБФ “ВБК”- директором та бухгалтером) й скріпленим їх печатками, ТОВ “ІБФ “ВБК”реально виконало зобов’язання з передання квартир загальною площею 108,8 кв.метрів в будинку по вул. Суворова, 88 у м. Харкові та квартир загальною площею 229,30 кв.метрів у будинку по вул. Клочківській, 26 у м.Харкові (акти приймання-передачі від 01.07.2004 року та від 10.11.2004 року відповідно) на загальну суму 359909,28 гривень. Вказане виконання відповідно до ст. 599 та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року припинило зобов’язання сторін за договором № 28 від 12.06.1997 року у відповідній частині. Після цього залишилися невиконаними зобов’язання відповідача щодо передачі позивачу 126,93 кв.метрів загальної площі квартир в будинку № 26 по вул. Клочківській у м. Харкові та 718,60 кв.метрів квартир у будинку № 122-А по проспекту Косіора у м. Харкові на загальну суму (за вирахуванням виконаної частини договору) 637120,67 гривень. При цьому з подальших дій сторін (зокрема, з оформлення ними в подальшому визнаного судом недійсним акту приймання-передачі від двох квартир від 15.09.04 за змістом якого передано 129,60 кв.м. загальної площі у будинку №122-а по проспекту Косіора в місті Харкові) свідчить про досягнення сторонами згоди щодо заміни виконання в частині зобов’язань з передачі відповідачем позивачу 126,93 кв.метрів загальної площі квартир в будинку № 26 по вул. Клочківській у м. Харкові на зобов’язання з передачі 129,60 кв.м. загальної площі квартир у будинку №122-а по проспекту Косіора в місті Харкові. Зазначене волевиявлення сторін доводиться також й актом звіряння по отриманню квартир, складеним між СРУ ДПСУ та ТОВ “ІБФ “ВБК” станом на 03.05.2007 року, підписаним сторонами (в тому числі з боку ТОВ “ІБФ “ВБК”- директором та бухгалтером) й скріпленим їх печатками, за змістом якого зобов’язання в частині передачі відповідачем позивачу 126,93 кв.метрів загальної площі квартир в будинку № 26 по вул. Клочківській у м. Харкові замінено на зобов’язання з передачі 129,60 кв.м. загальної площі квартир у будинку №122-а по проспекту Косіора в місті Харкові. При цьому загальна сума фінансування залишилася незмінною.

Згідно преамбули додаткової угоди № 3 від від 01.08.2001 р. до договору №50 від 29.11.1999р. сторонами цієї додаткової угоди (тобто СРУ ДПСУ в особі свого правопопередника та ТОВ “ІБФ “ВБК”) підтверджено факт реального передання СРУ ДПСУ в особі свого правопопередника на користь ТОВ “ІБФ “ВБК” інвестиційних матеріалів на суму 883 029,53 гривень, в тому числі на суму 251253,04 гривень в рахунок дольової участі у будівництві житла в будинку по вул.Академіка Курчатова, 28 у м. Харкові в обсязі 257,96 кв.м. В подальшому, як випливає з акту звіряння по отриманню квартир, складеним між СРУ ДПСУ та ТОВ “ІБФ “ВБК” станом на 03.05.2007 року, підписаним сторонами (в тому числі з боку ТОВ “ІБФ “ВБК”- директором та бухгалтером) й скріпленим їх печатками, ТОВ “ІБФ “ВБК”реально виконало зобов’язання з передання квартир загальною площею 257,96 кв.м. у будинку по вул.Академіка Курчатова, 28 у м. Харкові на суму 251253,04 гривень, здійснивши таке передання на користь позивача двома актами приймання-передачі –від 30.09.2001 року та від 04.08.2003 року. Після вказаного виконання, яке відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, чинного на час його здійснення, припинило зобов’язання сторін за договором №50 від 29.11.1999р. в частині передання квартир загальною площею 257,96 кв.м. у будинку по вул.Академіка Курчатова, 28 у м. Харкові, сторони уклали додаткову угоду № 4 від 20.04.2004 року до договору №50 від 29.11.1999р., якою уточнили обсяг зобов’язань, що залишилися на час її укладення, а саме: ТОВ “ІБФ “ВБК”зобов’язувалося передати на користь позивача 588,60 кв.м. загальної площі квартир у будинку № 122-А по просп. Косіора у м. Харкові. При цьому раніше визначений обсяг реально здійсненого фінансування за договором №50 від 29.11.1999р. залишився незмінним й становив (за вирахуванням виконаної частини договору) 631776,49 гривень.

Таким чином, на дату подання розглядуваного позову невиконані відповідачем зобов’язання щодо передання на користь позивача квартир за договорами №28 від 12.06.1997 року та №50 від 29.11.1999р. на загальну суму здійсненого фінансування 1268897,16 гривень. Тобто реально здійснене за вказаними договорами фінасування є навіть більшим від суми, яка зазначена у позовній заяві з урахуванням уточнення суми позовних вимог (1 252 882,60 гривень), але згідно з п. 2 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України суд має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Жодна із сторін відповідного клопотання не надала.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦКУкраїни 2003 року договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Внаслідок допущеного відповідачем порушення (невиконання) умов договорів від 12 червня 1997 року № 28 та від 29.11.1999 р. № 50 дольової участі в будівництві в частині передання квартир в будинку № 122 (він же в подальшому будинок № 122-А) по проспекту Косіора у м. Харкові, а також внаслідок визнання недійсними актів, за змістом яких відповідні квартири були отримані відповідачем від ТОВ “Продакшн Трейдз Компані”та за змістом яких ці квартири були передані відповідачем позивачу, позивач дійсно позбавився повністю можливості претендувати на квартири в будинку № 122-а по проспекту Косіора у м. Харкові, на отримання яких він розраховував, адже рішеннями господарського суду Харківської області від 16.11.2005 року по справі № 37/379-05, від 25.09.2006 р. по справі № 11/151-06 та від 29.05.2007 року по справі № 40/118-07, які у встановленому порядку набрали законної сили, встановлено, що ТОВ “ІБФ “ВБК”розпоряджалося відповідними квартирами шляхом передання їх позивачу безпідставно, за відсутності у ТОВ “ІБФ “ВБК”відповідного права. За змістом усіх додаткових угод до договорів від 12 червня 1997 року № 28 та від 29.11.1999 р. №50, в тому числі тих з вказаних додаткових угод, які встановлюють зобов’язання відповідача передати позивачу квартири у житловому будинку по просп. Косіора у м. Харкові, випливає, що усі ці додаткові угоди є невід’ємними частинами відповідних договорів і укладалися на зміну умов таких договорів. Тому позовна вимога про розірвання договорів від 12 червня 1997 року № 28 та від 29.11.1999 р. № 50 дольової участі в будівництві в частині передання квартир в будинку № 122 (він же в подальшому будинок № 122-А) по проспекту Косіора у м. Харкові є законною та обгрунтованою й підлягає задоволенню.

В силу ст. 526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог —відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України 2003 року боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. В силу ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч. 2 ст. 217 ГК України, є санкції, до яких віднесені, у т.ч. і відшкодуванння збитків (ч.1 ст. 224 ГК України). При цьому, ч. 2 ст. 224 ГК визначає, що під збитками розуміють витрати, які зроблені управомоченою стороною, втрата чи пошкодження її майна, а також не отримані нею доходи, які управомочена сторона отримала б при належному виконанні зобовязання чи дотриманні правил здійснення господарської діяльності другою стороною. В силу ч. 5 ст. 226 ГК при невиконанні зобов’язання про передачу індивідуально визначеної речі (речей визначених родовими ознаками) управомочена сторона має право вимагати в тому числі і відшкодуванння збитків.

Відповідачем не виконано зобов’язання за договорами №28 від 12.06.97р. та №50 від 29.11.99р. відносно передачі 1436,8 квадратних метрів житла на загальну суму 1268897,16 гривень, яку позивач обмежує сумою позовних вимог 1 252 882,60 гривень. Тобто відповідачем не виконано зобов’язання з передачі житла за середньою вартістю 872 гривень за 1 квадратний метр загальної площі квартир.

Позивач відповідно до ст. 6 Закону України “Про Державну прикордонну службу України” є правоохоронним органом спеціального призначення, а відтак –державним органом, діяльність якого фінансується за рахунок державного бюджету України. Відповідно до ч. 2 ст.12 Закону України “Про ціни та ціноутворення”формування кошторисної нормативної бази, визначення порядку її застосування в будівництві, контроль за дотриманням замовниками, проектними, будівельно-монтажними організаціями та іншими учасниками інвестиційної діяльності нормативних документів і нормативів обчислення вартості будівництва об'єктів, що споруджуються із залученням коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим, місцевих бюджетів, а також коштів державних підприємств, установ та організацій, здійснюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань містобудування і архітектури. З метою реалізації ст. 12 Закону України “Про ціни та ціноутворення”наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 27.09.2005 року № 174 затверджено Порядок визначення та застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України. Відповідно до п. 3.2 вказаного Порядку показники опосередкованої вартості житла застосовуються при визначенні у поточному періоді обсягів державних інвестицій, що спрямовуються на будівництво житла для громадян, які потребують поліпшення житлових умов та державної підтримки відповідно до законодавчих актів України, визначенні розміру пайової участі державних інвестицій у спорудженні житла для таких громадян, а також розміру пільгових кредитів, що надаються відповідно до законодавства окремим категоріям громадян із зазначеною метою. Таким чином, заверджені у встановленому порядку показники опосередкованої вартості житла є обов’язковими для додержання під час інвестування будівництва або придбання житла за рахунок держави, в тому числі й державних органів, до яких належить Державна прикордонна служба України та її територіальні підрозділи (управління).

Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2008 р. № 338 показник опосередкованої вартості спорудження житла по Харківській області станом на 01 липня 2008 року затверджений на рівні 4424 гривні за 1 кв.метр загальної площі квартир будинку. Таким чином, у випадку, якщо б відповідачем не було б допущене порушення умов договорів №28 від 12.06.97р. та №50 від 29.11.99р. й позивачу були передані відповідачем квартири, на які відповідач мав би відповідне право, майно держави Україна в особі позивача було б станом на дату подання позову більше за вартістю на суму різниці між реально здійсненим фінансуванням та опосередкованою вартістю спорудження житла на дату подання позову, тобто на 4424 грн. –872 грн. = 3552 грн. на 1 кв.метр загальної площі квартир, що з урахуванням обсягу невиконаних відповідачем зобов’язань з передачі квартир складає 3552 грн. * 1436,80 кв.м. = 5 103 513,60 гривень, які є збитками держави Україна в особі позивача, завданими відповідачем державі в особі позивача порушенням умов договорів з боку відповідача.

Крім того, відповідно до п. 4.3 договору № 28 від 12.06.1997 року у випадку відмови замовника (тобто відповідача) після завершення будівництва передати дольщику (тобто позивачу) належну йому частку у збудованому будинку незалежно від причин такої відмови замовник (тобто відповідач) повинен відшкодувати вартість отриманих коштів та пеню у розмірі 120 % облікової ставки Національного банку України. За змістом цього положення укладеного сторонами договору базою розрахунку пені має бути вартість отриманих замовником (відповідачем) інвестиційних коштів, а дата початку нарахування пені припадає на 19.02.2004 р. (тобто день, наступний за датою затвердження державного акту про прийняття будинку до експлуатації), адже хоча п. 2.2 договору (у редакції додаткової угоди № 8 від 03.01.2003 року) визначено строк передачі квартир 31.12.2003 року, але зазначена пеня може нараховуватися лише за відмови відповідача передати збудоване житло, а до затвердження акту державної комісії про введення будинку в експлуатацію він не може вважатися збудованим. Аналогічні положення встановлені п. 4.3 договору №50 від 29.11.99р. з тією різницею, що дата початку нарахування пені в цьому випадку припадає на 01.07.2004 року, адже саме ця дата є наступним днем від дати виконання зобов’язань, визначеної сторонами у п. 2.2 договору №50 від 29.11.99р. (в редакції додаткової угоди № 3 від 01.08.2001 року).

Крім того, згідно п. 7.1 договору №50 від 29.11.99 р. додатково встановлено, що за невиконання зобов’язань винна сторона сплачує штраф у розмірі 0,5 % від суми договору за кожень день прострочення. При цьому квартири за договором №50 від 29.11.99 р. повинні були бути передані позивачу відповідачем до 30.06.2004 року (додаткова угода № 3 до вказаного договору), що не було виконано.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Але оскільки порушення відповідачем умов договорів №28 від 12.06.97р. та №50 від 29.11.99р. є триваючим, то відповідні санкції (пені) підлягають стягненню до повного виконання зобов'язання, тобто за цих обставин строк позовної давності слід обчислювати щодо кожного дня прострочки виконання зобов'язання за попередні шість місяців з дня подання позову.

Таким чином, з урахуванням скороченого строку позовної давності по вимогах про стягнення неустойки (штрафу, пені) та враховуючи вищевикладені умови договорів №28 від 12.06.97р. та №50 від 29.11.99р. відповідач крім відшкодування збитків зобов’язаний:

а) Компенсувати вартість переданих йому позивачем на виконання вказаних договорів коштів та інших ресурсів. Вартість переданих позивачем відповідачу інвестиціних коштів становить 1268897,16 гривень. Але позовні вимоги в цій частині з урахуванням їх уточнення обмежені позивачем та прокурором сумою 1 252 882,60 гривень. Згідно з п. 2 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України суд має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Оскільки жодна із сторін відповідного клопотання не надала, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і вважає, що вимоги про компенсацію вартості переданих позивачем відповідачу інвестиційних коштів у сумі 1 252 882,60 гривень є обгрунтованими, оскільки ця сума не перевищує вартості реально переданих відповідачу позивачем інвестиційних коштів.

б) Сплатити на користь держави в особі позивача пеню з суми компенсації переданих йому позивачем на виконання вказаних договорів коштів та інших ресурсів за останні шість місяців, що передують поданню цього позову.

Пеня за договором № 28 від 12.06.1997 року має розраховуватися з суми 637120,67 гривень, тобто з суми вартості переданих позивачем відповідачу інвестиційних коштів, на яку відповідачем не виконані зобов’язання за договором. Позовна заява подана до суду 07.10.2008 року, а 08.10.2008 року порушено провадження по справі. Тобто стягненню підлягає пеня за період від 07.04.2008 року по 07.10.2008 року. У вказаний період часу 23 дні (з 07.04.2008 р. по 29.04.2008 р.) діяла облікова ставка НБУ на рівні 10 % річних, встановлена постановою правління НБУ від 29.12.2007 р. № 492, і 161 день (з 30.04.2008 р. по 07.10.2008р.) діяла ставка НБУ на рівні 12 % річних, встановлена постановою правління НБУ від 21.04.2008р. № 107. Таким чином, станом на дату подання позову відповідач зобов’язаний сплатити держави в особі позивача пеню у сумі 45286,19 гривень (637120,67 грн. * (1,2*161 день * 12 % /365 + 1,2*23 дні * 10 % /365)).

Пеня за договором №50 від 29.11.99р. має розраховуватися з суми 631776,49 гривень, тобто з суми вартості переданих позивачем відповідачу інвестиційних коштів, на яку відповідачем не виконані зобов’язання за договором. Позовна заява подана до суду 07.10.2008 року, а 08.10.2008 року порушено провадження по справі. Тобто стягненню підлягає пеня за період від 07.04.2008 року по 07.10.2008 року. У вказаний період часу 23 дні (з 07.04.2008 р. по 29.04.2008 р.) діяла облікова ставка НБУ на рівні 10 % річних, встановлена постановою правління НБУ від 29.12.2007 р. № 492, і 161 день (з 30.04.2008 р. по 07.10.2008р.) діяла ставка НБУ на рівні 12 % річних, встановлена постановою правління НБУ від 21.04.2008р. № 107. Таким чином, станом на дату подання позову відповідач зобов’язаний сплатити держави в особі позивача пеню у сумі гривень (631776,49 грн. * (1,2*161 день * 12 % /365 + 1,2*23 дні * 10 % /365)).

Тобто всього за договорами № 28 від 12.06.1997 року та №50 від 29.11.99р. відповідач повинен сплатити на користь держави в особі позивача 90 192,52 гривні пені. Разом з тим, військовим прокурором обмежено позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені з суми компенсації вартості інвестиційних коштів сумою 87 950,81 гривень. Згідно з п. 2 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України суд має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Оскільки жодна із сторін відповідного клопотання не надала, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і вважає, що позовні вимоги про стягнення пені у сумі 87 950,81 гривень з суми компенсації вартості переданих позивачем відповідачу інвестиційних коштів є обгрунтованими, оскільки заявлена до стягнення сума пені не перевищує суми пені, яку належить відповідачу сплатити на користь держави в особі позивача.

в) Сплатити на користь держави в особі позивача за договором № 50 від 29.11.1999 р. штраф (який за своєю правовою природою є пенею) 0,5 % з суми договору за кожен день прострочення.

Сума зазначеного штрафу повинна обчислюватися з суми 631776,49 гривень, тобто з суми вартості переданих позивачем відповідачу інвестиційних коштів, на яку відповідачем не виконані зобов’язання за договором, адже в іншій частині на дату порушення відповідачем своїх договірних зобов’язань договір № 50 від 29.11.1999 р. було припиненно шляхом виконання.

Позовна заява подана до суду 07.10.2008 року, а 08.10.2008 року порушено провадження по справі. Тобто стягненню підлягає пеня за період від 07.04.2008 року по 07.10.2008 року –тобто за 184 дні. З урахуванням вказаного та в межах скороченого строку позовної давності для стягення штрафу (пені) сума штрафу, яка підлягає сплаті відповідачем на користь держави в особі позивача станом на дату подання позову складає 581 234,37 гривень (631776,49 грн. * 0,5 % * 184 дні). Разом з тим, військовим прокурором обмежено позовні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу з порушення умов договору сумою 562 366,39 гривень. Згідно з п. 2 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України суд має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Оскільки жодна із сторін відповідного клопотання не надала, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і вважає, що позовні вимоги про стягнення штрафу у сумі 562366,39 гривень є обгрунтованими, оскільки заявлена до стягнення сума штрафу не перевищує суми штрафу, яку належить відповідачу сплатити на користь держави в особі позивача.

Згідно з п. 6 роз’яснення президії Вищого господарського суду України від 22.05.2002 р. № 04-5/570 “Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам”відмова прокурора від поданого ним позову не є обов'язковою для позивача, і так само відмова позивача від позову не є обов'язковою для прокурора. У відповідних випадках спір підлягає вирішенню по суті. За змістом ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України збільшення та зменшення розміну позовних вимог є процесуальним правом позивача, яке є однорідним з правом відмовитися від позову. Тому зміна позивачем розміру позовних вимог за позовом, поданим прокурором, також не є обов’язковою для прокурора і усі висунуті позовні вимоги підлягають розгляду по суті. Тому суд не приймає до уваги зроблені позивачем уточнення розміну позовних вимог щодо розміру пені та штрафу.

Дослідженням позовної заяви та доданих до неї документів встановлено, що прокурором заявлено шість самостійних позовних вимог: дві вимоги про розірвання договору, і чотири вимоги про стягнення сум. Вимоги про розірвання договору підлягають оплаті державним митом за ставкою 5 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян кожна (пп. “в”п. 2 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”), що відповідно до п. 22.5 ст. 22 Закону України “Про податок з доходів фізичних осіб”становить 85,00 * 2 = 170,00 гривень. Вимоги ж про стягення сум є майновими і підлягають оплаті державним митом за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (пп. “а”п. 2 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”). Тобто з майнових вимог сума державного мита, що підлягає сплаті, становить: а) за вимогою про стягнення компенсації вартості інвестиційних коштів 1 252 882,60 грн. * 1% = 12 528,83 грн.; б) за вимогою про стягнення збитків 5 103 513,06 грн. * 1 % = 51 035,13 грн., але максимальна ставка державного мита дорівнює 25 500,00 гривень; в) за вимогою про стягнення пені 87 950,81 грн. * 1 % = 879,51 гривень; г) за вимогою про стягнення штрафу 562366,39 грн. * 1 % = 5 623,66 гривень. Всього за майновими та немайновими вимогами –44 702,00 гривні державного мита. Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”генеральна прокуратура України та її органи звільнені від сплати державного мита за позовами, з якими вони звертаються до суду або господарського суду в інтересах громадян і держави. Згідно із ч. 1 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України державне мито сплачується чи стягується в доход державного бюджету України в порядку і розмірі, встановлених законодавством України. За змістом ч. 3 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України державне мито, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати державного мита. Доказів того, що відповідач звільнений від сплати державного мита, сторони суду не надали.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 161, 216 ЦК УРСР, ст.ст. 15, 16, 526, 623, 651 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 217, 224, 226, 232 Господарського кодексу України1, 4, 12, 43, 47-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Розірвати укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «ВБК» () та Відділом будівництва та розквартирування Південно-Східного напрямку Прикордонних військ України як правопопередником Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України () договір № 28 про дольову участь у будівництві будинку від 12 червня 1997 року в частині зобов’язань сторін, які стосуються передання Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «ВБК» () Східному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України () квартир у житловому будинку № 122-А по проспекту Косіора у м. Харкові.

Розірвати укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «ВБК» () та Відділом будівництва та розквартирування Південно-Східного напрямку Прикордонних військ України як правопопередником Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України () договір № 50 про дольову участь у будівництві будинку від 29 листопада 1999 року в частині зобов’язань сторін, які стосуються передання Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «ВБК» () Східному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України () квартир у житловому будинку № 122-А по проспекту Косіора у м.Харкові.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «ВБК» () на користь Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України () 5 103 513,60 гривень збитків, 1 252 882,60 гривень компенсації вартості інвестиційних коштів, 87 950,81 гривень пені з суми компенсації вартості інвестиційних коштів та 562 366,39 гривень штрафу за порушення умов договору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Інвестиційно-будівельна фірма „ВБК” () в доход державного бюджету (одержувач коштів – ВДК м. Харкова, код 851011, код бюджетної класифікації 22090200, символ звітності 095) 44 702,00 гривень державного мита.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Суддя Бринцев О.В.

справа №59/200-08

повний текст рішення підписано 17.11.2008р.