ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

23.01.08                                                                                           Справа № 15/300

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Марко Р.І.,

при секретарі Чаплик І.Д.,

з участю представників:

від скаржника (відповідача) – з”явився,

позивача – з”явився,

розглянув апеляційну скаргу спільного українсько-чеського підприємства «Сейф Варта-Редут», м.Львів

на рішення господарського суду Львівської області від 05.11.2007 року, суддя Костів Т., у справі № 15/300

за позовом дочірнього підприємства «Капро-Львів», м.Львів

до відповідача спільного українсько-чеського підприємства «Сейф Варта-Редут», м.Львів

про стягнення 10959,61 грн.,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 05.11.2007 року частково задоволено позовні вимоги дочірнього підприємства «Капро-Львів»в частині стягнення з спільного українсько-чеського підприємства «Сейф Варта-Редут»9256,43 грн. заподіяних збитків (вартість викраденого майна) в результаті неналежного виконання договірних зобов’язань на підставі договору №21/05-Л від 01.01.2005 року, укладеного між сторонами про охорону майна, громадського порядку та особистої безпеки працівників на території (об’єкті) складу-магазину ДП “Капро-Львів”.

Рішення суду мотивоване тим, що вартість викраденого майна підтверджується наявними в матеріалах справи актами інвентаризації. Факт здійснення крадіжки підтверджується листом Франківського районного відділу Львівського міського управління головного управління МВС України у Львівській області від 02.10.2007 р. №711-9235 про порушення по даному факту кримінальної справи, а тому відповідач зобов»язаний відшкодувати позивачу збитки у розмірі вартості втраченої речі на підставі ст.951 ЦК України. Інших підстав для звільнення відповідача від вказаної відповідальності останнім не наведено.

В частині позовних вимог про стягнення з спільного українсько-чеського підприємства «Сейф Варта-Редут»3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем на суму викрадених речей в зв»язку з відмовою відповідача погасити їх вартість в добровільному порядку, в позові відмовлено з підстав того, що договором стягнення таких витрат не передбачено та позивачем не представлено належних доказів звернення до відповідача із вимогами про оплату збитків за договором.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю, в зв”язку з неповним з»ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального права, апелюючи тим, що з аналізу огляду місця крадіжки, кількості викраденого майна, його маси, а також дій позивача по опечатувуванні складу перед здійсненням крадіжки та термінове вивезення товару зі складу після її здійснення без представників відповідача ставить під сумнів сам факт проникнення на територію позивача сторонніх осіб та викрадення спірного майна та вину відповідача у його незбереженні.

Скаржник покликається на розбіжність викраденого майна в його переліку, складеному після здійснення крадіжки та акту інвентаризації, а також у невідповідності майна, яке зберігалося на складі згідно акту інвентаризації від 10.06.2005 року, та зазначеного майна згідно акту інвентаризації від 19.09.2005 року, складеного після крадіжки без участі представників відповідача, як по кілкьості, так і по його ціні.

Скаржник також зазначає про невжиття самим позивачем достатніх заходів до посилення охорони та встановлення сигналізації.

З наведеного, він не може нести відповідальність за втрату позивачем товару до остаточного закінчення слідства по факту крадіжки, оскільки умови договору №21/05-Л від 01.01.2005 року ним виконувались належним чином.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить в її задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що факт неналежного виконання відповідачем зобов»язань за договором підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та є підставою для стягнення з нього збитків згідно ст.951 ЦК України. Щодо висновку скаржника про невідповідність даних про викрадене майно згідно його переліку та акту інвентаризації, то позивач заперечує даний факт, оскільки в акті інвентаризації викрадене майно лише згруповане і не відрізняється від майна, зазначеногоо в переліку.

Позивач також спростовує покликання скаржника на різницю майна в актах від 10.06.2005 року та 19.09.2005 року, мотивуючи її великим оборотом між місцями зберігання та великим товарооборотом за суттєвий проміжок часу.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свої позиції, пояснення дали аналогічні, викладені в письмових поясненнях та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 01.01.2005 р. між позивачем (замовник) та відповідачем (виконавець) був укладений договір №21/05-Л, згідно із п. 1.1. якого відповідач зобов’язався охороняти майно, громадський порядок та особисту безпеку працівників на території (об’єкті) складу-магазину ДП “Капро-Львів”. З додатку №2 до вказаного договору випливає, що до переліку об’єктів (майна), які підлягають охороні, включено склад, додатковий склад, кран-балку та приміщення для працівників складу.

Станом на дату розгляду справи договір між сторонами припинений, що підтверджується листом №178 від 30.12.2005 р., направленим згідно п.6.2. договору №21/05-Л від 01.01.2005 р.

У відповідності до п.2.1. договору відповідач зобов’язався надавати послуги якісно і своєчасно, вживати заходи щодо припинення протиправних дій осіб, що посягають, зокрема, на майно позивача на території, що охороняється, бути присутнім при пломбуванні працівником позивача зовнішніх дверей складів та інших приміщень, відшкодовувати прямі збитки, спричинені неналежним виконанням зобов’язань за цим договором в частині майна, що знаходиться під охороною у відповідності до зазначеного додатку №2 до договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що договір виконувався сторонами, послуги надавались відповідачем, приймались та оплачувались позивачем без зауважень, окрім періоду вересень 2005 р., що підтверджується помісячними актами виконання робіт (послуг) за 2005 р. та приміткою позивача про невиконання відповідачем своїх послуг у зв’язку із проникненням сторонніх осіб та крадіжкою, що була виявлена 19.09.2005 р. Претензій щодо неналежної оплати наданих послуг відповідач не заявляв, доказів зворотнього не надав.

З матеріалів справи, із запису в журналі прийняття та передачі чергування охорони відповідача по складу ДП “Капро-Львів”, вчиненого 19.09.2005 р., вбачається факт виявлення працівником відповідача виривання бляхи із задньої стіни складу. Цей факт також зафіксовано в акті позивача від 19.09.2005 р.. Листом Франківського районного відділу Львівського міського управління головного управління МВС України у Львівській області від 02.10.2007 р. №711-9235 підтверджується факт порушення по даному факту кримінальної справи, яка слідством зупинена в порядку п. 3 ст. 206 КПК України.

Покликання скаржника на те, що при зафіксованих обставинах крадіжки, з вини третіх осіб, майно не могло бути викраденим, базується на припущеннях, і спростовується встановленими обставинами по справі.

Факт порушення кримінальної справи по даному факту крадіжки підтверджується матеріалами справи, а у випадку встановлення органами, які здійснюють розслідування кримінальної справи, судом, який розглядатиме кримінальну справу інших обставин, які не були відомі сторонам під час розгляду цієї справи, відповідач не позбавлений права звертатись за переглядом судового рішення за нововиявленими обставинами у встановленому законом порядку, про що правильно зазначено місцевим судом.

Безпідставним є також покликання скаржника на відсутність його працівника при опечатуванні складу перед здійсненням крадіжки, як на підставу звільнення від відповідальності, оскільки згідно з п.2.1. договору №21/05-Л від 01.01.2005 р. присутність під час опломбування зовнішніх дверей є обов’язком саме відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, після виявлення факту крадіжки 19.09.2005 р. позивачем проведено контрольну перевірку інвентаризації цінностей, за результатами якої складено акт про встановлення нестачі товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 9256,43 грн. Покликання скаржника на розбіжність даних зазначеного акту з переліком викраденої продукції судом до уваги не приймається, оскільки такої не встановлено. В акті інвентаризації викрадене майно лише згруповане і жодним чином не відрізняється від майна, зазначеного в переліку.

Посилання скаржника на невідповідність цих даних із актом передачі цінностей в магазині на 10.06.2005 р. також не спростовують позовних вимог, оскільки акт передачі цінностей в магазині містить дані, дійсні станом на 10.06.2005 р., тобто за кілька місяців до факту проникнення.

Відповідно до ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. При цьому, у відповідності до ст.955 ЦК України, положення відповідної глави застосовуються і до окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.978 ЦК України за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються, а згідно ст.942 ЦК України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до ст.950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. Скаржником не доведено наявність передбачених законом підстав для звільнення його від відповідальності.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та визначено збитки як втрати, яких особа зазнала у зв’язку із знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушені. Збитки визначаються, як витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (статті 224 п.2 ГК України).

Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв’язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Звільнення боржника від відповідальності у вигляді збитків за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов’язань безпосередньо пов’язано з наявністю чи відсутністю вищевказаних елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення.

При цьому кредитор не повинен доводити вину боржника у порушенні зобов’язання; натомість на нього покладено обов’язок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов’язання боржником, розміру завданих збитків та прямого причинного зв’язку між порушенням зобов’язання та завданими збитками.

Відсутність своєї вини у порушенні зобов’язання доводить особа, яка вчинила таке порушення (частина 2 статті 614 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.951 ЦК України, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

За матеріалами справи, вартість викрадених речей становить 9256,43 грн. На спростування цього, відповідачем доказів не надано, а тому судом першої інстанції підставно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з спільного українсько-чеського підприємства «Сейф Варта-Редут»9256,43 грн. заподіяних збитків в результаті неналежного виконання договірних зобов’язань на підставі договору №21/05-Л від 01.01.2005 року, укладеного між сторонами про охорону майна, громадського порядку та особистої безпеки працівників на території (об’єкті) складу-магазину ДП “Капро-Львів”.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з спільного українсько-чеського підприємства «Сейф Варта-Редут»3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем на суму викрадених речей в зв»язку з відмовою відповідача погасити їх вартість в добровільному порядку, то місцевим судом також правильно відмовлено в позові, оскільки договором стягнення таких витрат не передбачено та позивачем не представлено належних доказів звернення до відповідача із вимогами про оплату збитків за договором. Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Недоведення позивачем своїх вимог належними і допустимими доказами є підставою для відмови у задоволенні таких вимог.

З вищенаведеного доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

рішення господарського суду Львівської області від 05.11.2007 року в справі за номером 15/300 - залишити без змін, а апеляційну скаргу спільного українсько-чеського підприємства «Сейф Варта-Редут» –без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий -суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

Р.І. Марко