ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2008 р.

№ 10/75-1390 (3/69-877)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. –головуючого,

Волковицької Н.О.,

Рогач Л.І.,

за участю представників:

позивача

Задворна М.Б., гол.правл., Трачук І.В., адв.

відповідача

Панасюк А.М., дир.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Закритого акціонерного товариства “Молоко”

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2007

у справі

№ 10|75-1390 (3/69-877)

господарського суду Тернопільської області

за позовом

Закритого акціонерного товариства “Молоко”

до

Товариства з обмеженою

відповідальністю “Охорона”

про

відшкодування 114962грн. збитків та визнання договору частково недійсним

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство “Молоко” звернулось до господарського суду Тернопільської області з позовом про стягнення з відповідача 114962грн. у відшкодування збитків, заподіяних неналежним виконанням договірних зобов’язань за договором охорони, на підставі статей 610, 611, 623 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги мотивовано крадіжкою товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів з охоронюваного об’єкту та умовами договору, що передбачають матеріальну відповідальність відповідача за неналежне виконання ним договірних зобов’язань.

21.03.2006 позивач подав доповнення до позовних вимог, в якому просив визнати недійсним пункт 8.4 договору про охорону об’єктів.

Відповідач відхилив позовні вимоги з мотивів недоведеності порушення ним своїх зобов’язань згідно договору (позаяк приміщення адміністративного будинку та каса підприємства йому під охорону не передавались) та недоведеності розміру заподіяних збитків, відсутності вироку суду, що є необхідною умовою настання його матеріальної відповідальності за пунктом 8.4 договору.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 18.06.2007 (суддя Півторак М.Є.) позовні вимоги задоволено частково; визнано недійсним пункт 8.4. договору № 6 “Про охорону об’єктів” від 01.07.2005 в частині: “за поданням “Власника” “Охороні” вироку суду, який встановив факт крадіжки, грабежу, а також знищення або пошкодження майна сторонніми особами, які проникли на об’єкт, що охороняється в період здійснення охорони згідно дислокації-розрахунку, або в силу інших причин з вини працівників, які здійснюють охорону об’єкта”, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Охорона" та Закритим акціонерним товариством "Молоко" з моменту його укладення, як такий, що суперечить вимогам чинного законодавства; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заподіяних збитків, місцевий господарський суд покликався на недоведеність позивачем спричинення завданої позивачу шкоди неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача, оскільки сторонами не виконано умови передачі об'єкту під охорону, таким чином відсутні підстави для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності згідно статей 224, 225 Господарського кодексу України.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2007 (судді: Бойко С.М. –головуючий, Бонк Т.Б., Марко Р.І.) рішення місцевого суду залишено без змін з огляду на його відповідність вимогам чинного законодавства.

Не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду та рішення місцевого господарського суду та задовольнити позов у повному обсязі.

Усно в судовому засіданні скаржник уточнив, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні стягнення збитків.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, заявник зазначив, що господарські суди порушили норми матеріального та процесуального права: не повністю з'ясували істотні обставини справи, чим порушили приписи статті 43 Господарського процесуального кодексу України, висновки судів всупереч статтям 32 та 34 Господарського процесуального кодексу України не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, не надано належної оцінки та не з'ясовано ступінь виконання відповідачем умов даного договору; судами порушено статті 216 та 218 Господарського кодексу України, згідно з якими відповідач є відповідальним за неналежне виконання господарських зобов'язань.

Відповідач відзив по суті касаційної скарги не надіслав; усно в судовому засіданні відхилив її доводи в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді –доповідача та пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, сторонами було укладено договір № 6 про охорону об’єктів від 01.07.2005, відповідно до умов якого власник передає, а охорона приймає під охорону об’єкти, перераховані у дислокації розрахунку (додаток № 1) і позначені у плані (схемі) об’єктів, що охороняються, вид охорони –фізична. Судами встановлено, що під охорону передавались пости № 1 та № 2, проте без визначення конкретних об'єктів, які знаходяться під охороною.

За пунктом 4 договору охорона об'єкта здійснюється у дні і години, вказані у дислокації (перелік об'єктів охорони), що додається до договору. Система охорони об'єкту та дислокація постів визначається охороню та узгоджується з власником.

Умовами договору передбачено, що охорона зобов’язана забезпечити охорону товарно-матеріальних цінностей і грошових коштів власника, прийнятих під охорону, від розкрадання та не допускати проникнення сторонніх осіб на об’єкт, що охороняється. Охорона несе матеріальну відповідальність за збитки, спричинені внаслідок неналежного виконання своїх зобов’язань (заподіяні розкраданням товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів під час знаходження об’єкта під охороною, здійснене шляхом крадіжки, грабежу, розбійного нападу в результаті незабезпечення неналежної охорони. Факти неналежного виконання охороною своїх обов’язків та розмір збитків, що підлягають відшкодуванню охороню, встановлюються у передбаченому законодавством порядку.

Водночас об'єкти, які передаються під охорону, повинні відповідати певним вимогам: стіни і покрівля, стеля, вікна, люки, двері приміщень, в яких зберігаються товарно-матеріальні цінності, повинні бути в полагодженому стані та забезпечувати неможливість несанкціонованого проникнення в приміщення без їх пошкодження.

Також пунктом 8.2 договору визначено, що факти крадіжки, грабежу, розбою, а також знищення або пошкодження майна власника сторонніми особами, які проникли на об’єкт, що охороняється, або в силу інших причин з вини працівників, які здійснюють охорону об’єкта, встановлюються органами дізнання, слідства або судом.

Пунктом 8.4 договору передбачено умову, згідно якої відшкодування збитків охороною здійснюється за поданням власника охороні вироку суду, який встановив факт крадіжки, грабежу, а також знищення або пошкодження майна сторонніми особами, які проникли на об’єкт, що охороняється в період здійснення охорони згідно дислокації-розрахунку, або в силу інших причин з вини працівників, які здійснюють охорону об’єкта.

За пунктом 9.2 договору охорона не несе відповідальності за крадіжку товарно-матеріальних цінностей при невиконанні власником у встановлені двостороннім актом терміни вимог по технічному зміцненню об'єкта, приміщення, що охороняється, якщо це стало причиною крадіжки; також охорона не несе відповідальності за цілісність приміщень та цінності, що у них зберігаються, якщо вони не внесені до дислокації чинного договору.

Господарськими судами зазначено, що, як вбачається з протоколу огляду місця події, складеного слідчим СВ Кременецького РВ УМВС України в Тернопільській області, в ніч з 12 на 13 грудня 2005 року невідомі особи таємно проникли в адміністративний будинок ЗАТ “Молоко” в с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області, зламавши дверні замки в кількості 5 штук, замки трьох сейфів, двері приміщення каси та пластикове вікно.

За фактом таємного викрадення чужого майна, крадіжки, поєднаної з проникненням у приміщення, та вчиненої в особливо великих розмірах, порушено кримінальну справу.

Також судами встановлено, що головою правління ЗАТ "Молоко" 13.12.2005 видано наказ № 91-к про проведення інвентаризації каси станом на 13.12.2005, за результатами якої складено акт від 13.12.2005 без номеру; згідно акту нестача грошових коштів складає 108109грн.

Проте позивачем не надано доказів про виконання ним вимог пункту 4.10 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 15.12.2004 № 637 в частині надання відповідальною особою позивача розписки згідно додатку 1; також судами встановлено, що всупереч умовам договору позивачем не додержано вимог про забезпечення неможливості несанкціонованого проникнення у приміщення, не надано доказів у підтвердження переліку переданих під охорону об'єктів,

Заявлена до стягнення з відповідача сума збитків становила 108109грн. вартості нестачі за актом інвентаризації та збитків на суму 6852,5грн. від пошкодження майна (замків, сейфів) при проникненні в приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивачем не доведено причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача та завданням шкоди внаслідок крадіжки.

Вказані висновки судів ґрунтуються на дослідженні перерахованих вище документальних доказів, які наявні в матеріалах справи.

Як вбачається із змісту позовної заяви та змін до неї, предметом позовних вимог позивач визначив стягнення збитків у вигляді прямої матеріальної шкоди, тобто, застосування одного з правових наслідків порушення зобов’язання, передбаченого статтею 611 Цивільного кодексу України та статтею 217 Господарського кодексу України.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та визначено збитки як втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушені.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків суду необхідно з’ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв’язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вину боржника. Звільнення боржника від відповідальності у вигляді збитків за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов’язань безпосередньо пов’язано з наявністю чи відсутністю вище вказаних елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення.

При цьому кредитор не повинен доводити вину боржника у порушенні зобов’язання; натомість на нього покладено обов’язок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов’язання боржником, розміру завданих збитків та прямого причинного зв’язку між порушенням зобов’язання та завданими збитками.

Відсутність своєї вини у порушенні зобов’язання доводить особа, яка вчинила таке порушення ( частина 2 статті 614 Цивільного кодексу України).

Судова колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що наявність порушення зобов'язань сама по собі не є підставою для застосування цивільно-правової відповідальності за відсутності чи недоведеності причинно-наслідкового зв'язку між таким порушенням та завданням збитків.

Касаційна скарга не містить доводів у спростування висновків судів про відсутність причинно-наслідкового зв'язку між неналежним виконанням зобов'язань та завданням збитків позивачу.

В зв’язку з зазначеним як судове рішення, так і постанова відповідають вимогам статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо повноти, всебічності та об’єктивності розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційний та місцевий господарські суди в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України розглядаючи справу, всебічно, повно та об’єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; належним чином проаналізували правовідносини, що виникли та існували між сторонами, та дійшли законних та обґрунтованих висновків за наслідками розгляду позову та апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду, якими відхилено доводи апеляційної скарги, ґрунтуються на належних та допустимих доказах, наведених у постанові суду.

Як наслідок, прийняті апеляційним та місцевим господарськими судами постанова та рішення відповідають вимогам статей 84 та 105 Господарського процесуального кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 29.12.1976 "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями.

Доводи скаржника не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення статті 1117 Господарського процесуального кодексу України та з підстав їх суперечності обставинам справи.

Твердження заявника про порушення і неправильне застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права при прийнятті постанови та рішення не знайшли свого підтвердження, з огляду на що підстав для скасування зазначених судових актів колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства “Молоко” залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2007 у справі № 10/75-1390 (3/69-877) господарського суду Тернопільської області та рішення господарського суду Тернопільської області від 18.06.2007 залишити без змін.

Головуючий                                                                                          Т.Дроботова

Судді                                                                                                              Н.Волковицька

Л.Рогач