ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"18" березня 2008 р.

справа № 5020-7/012

За позовом:          Головного управління Державного казначейства України у м. Севастополі

(99011, м. Севастополь, вул. Балаклавська, 9)

до:          Севастопольського державного підприємства „Атлантика”

(99014, м. Севастополь, вул. Правди, 10)

третя особа,          Головне управління земельних ресурсів у м. Севастополі

яка не заявляє          (99011, м. Севастополь, вул. Леніна, 2)

самостійних вимог на

предмет спору на

стороні позивача:

про          зобов'язання відповідача відмовитись від права власності на земельну ділянку загальною площею 189,86 м2, яка знаходиться за адресою: м. Севастополь, вул. Правди, 10, для отримання позивачем Акту на право постійного користування земельною ділянкою, -

Суддя Ілюхіна Г.П.

Представники сторін:

від позивача:           -          не з'явився;

від відповідача:           -          Абалмасова Н.С., представник, довіреність № 116 від 29.01.2008;

від третьої особи:          -          не з'явився,

Суть спору:

18.01.2008 (вх.№138) Головне управління Державного казначейства України у м. Севастополі звернулась до господарського суду міста Севастополя з позовом до Севастопольського державного підприємства „Атлантика” про зобов'язання відповідача відмовитись від права власності на земельну ділянку загальною площею 189,86 м2, яка знаходиться за адресою: м. Севастополь, вул. Правди, 10, для отримання позивачем Акту на право постійного користування земельною ділянкою, з посиланням на статті 120, 123, 140, 151 Земельного кодексу України, статтю 377 Цивільного кодексу України.

Ухвалою від 21.01.2008 порушено провадження по справі, в порядку статті 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Головне управління земельних ресурсів у м. Севастополі (арк.с.1-2).

Позивач явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечив, вимоги ухвал суду по справі не виконав, про причини неявки та невиконання вимог ухвал суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно.

Третя особа явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечила, вимоги ухвали суду по справі не виконала, письмових пояснень на позовні вимоги не надала, про причини неявки та невиконання вимог ухвал суду не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та своєчасно.

Відповідач в відзиві на позов (вх.№2065) позовні вимоги не визнав по мотивам, викладеним в ньому, основні з яких полягають в тому, що право постійного користування спірною земельною ділянкою відповідно до Державного Акту на право постійного користування землею від 29.11.1993, виданого Севастопольською міською Радою (Рішення від 07.04.1993 № 243) зареєстровано за СДП „Атлантика”, якому виділено в постійне користування 3,6404 га землі в межах плану землекористування для розміщення адміністративних будівель та виробничо-лабораторного корпусу по вул. Правди, 10; при переході права власності на будівлю та споруду по цивільно-правовим правочинам, укладеним до 01.01.2002, до набувача від Продавця переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди; у АКБ „Україна” не було оформлено право постійного користування або оренда земельною ділянкою, на якій розташовані вбудовано-прибудовані приміщення філії; будь-які дії по відведенню земельної ділянки позивач з 16.10.2003 до теперішнього часу не приймав, договір оренди землі не укладав, зміни до Державного акту на право постійного користування землею від 29.11.1993 не вносились; вважає, що діюче законодавство України не передбачає примусове припинення прав на земельну ділянку, що належить на праві постійного користування СДП „Атлантика”, в судовому порядку; крім того, у приміщення кілька власників; просить в задоволенні позову відмовити, з посиланням на статтю 16 Цивільного кодексу України, статтю 20 Господарського кодексу України, статті 23, 30, 67 Земельного кодексу України 19990 року, просить в задоволенні позову відмовити (арк.с.33-36).

Розгляд справи відкладався в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Справа розглядається за наявними матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відсутність представників позивача та третьої особи не перешкоджає розгляду спору по суті, так як матеріали справи в достатній мірі характеризують правовідносини сторін.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши представників відповідача, суд, -

в с т а н о в и в:

З`ясовані наступні обставини:

05.11.1993 між СДП „Атлантика” та Регіональним банком „Юг комбанк” Акціонерного комерційного агропромбанку „Україна” укладено договір про спільну діяльність по будівництву виробничо-лабораторного корпусу та вбудованих приміщень „Юг комбанку” (арк.с.13-15).

29.11.1993 Севастопольською міською Радою СДП „Атлантика” видано Державний акт на право постійного користування землею в розмірі 3,6404 га в м. Севастополі по вул. Правди, 10 згідно плану, серії КМ б/н, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 57 (арк.с.66-70).

31.12.1998 між СДП „Атлантика” та АК АПБ „Україна” складено Акт прийому-передачі, згідно з яким СДП „Атлантика” передає, а АК АПБ „Україна” приймає на баланс та в експлуатацію частину цокольного та першого поверхів з прибудованим приміщенням збудованої будівлі виробничо-лабораторного корпусу по вул. Правди, 10 загальною площею 147,2 м2, згідно Договору від 05.11.1993 (арк.с.23).

16.10.2003 Службовим розпорядженням Державного казначейства України № 36 „Про виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.10.2003 № 5999-р” зобов’язано начальникам УДК АР Крим, областях, м. Севастополя провести організаційні заходи щодо прийняття об'єктів цілісного майнового банківського комплексу АКАПБ „Україна” до сфери свого управління згідно з додатком № 1 до вищезазначеного розпорядження (арк.с.7).

14.12.2004 Управлінням з питань майна комунальної власності Севастопольської міської державної адміністрації на підставі Розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації від 17.11.2003 № 1801-р, наказу Управління з питань майна комунальної власності Севастопольської міської державної адміністрації від 15.11.2004 № 737, видано Свідоцтво про право власності на вбудовано-прибудовані приміщення, яким засвідчено, що об’єкт, який складається з вбудовано-прибудованих приміщень загальною площею 147,2 м2, виробничо-лабораторного корпусу літ.”А”, прибудов літ „а1”, „а2”: підвалу: з І-1 по І-9, V-1 –загальною площею 82,0 м2; 1-го поверху: з ІІ-1 по ІІ-7 –загальною площею 65,2 м2, з крильцем, розташоване за адресою: м. Севастополь, вул. Правди, 10, належить державі в особі Державного казначейства України на праві державної власності. Згідно зазначеного свідоцтва зареєстровано право власності на зазначені об’єкти (арк.с.8).

07.08.2007 вих.№16-16/4796 позивач звернувся до відповідача з листом, в якому просив у зв’язку з переходом права власності на вбудовано-прибудовані приміщення, розташовані за адресою: м. Севастополь, вул. Правди, 10, надати добровільну відмову від земельної ділянки по вул. Правди, 10, в розмірах, згідно ідеальної частки та підтвердити виділення частки земельної ділянки АК АПБ „Україна” в натурі згідно плану зовнішніх меж (арк.с.10).

23.08.2007 вих.№01/860 Керуючий санацією СДП „Атлантика” повідомив Головне управління Державного казначейства України в м. Севастополі, що виробничо-лабораторний корпус, розташований по вул. Правди, 10, в 1999 році переданий по роздільному балансу від СДП „Атлантика” на баланс ДП „Севастопольське управління океанічного риболовства”; СДП „Атлантика” не має правових підстав відмовитись від наданих йому земельних ділянок на будь-чию користь (арк.с.9).

10.10.2007 вих.№1077 КП „Бюро технічної інвентаризації та державної реєстрації об’єктів нерухомого майна” Севастопольської міської Ради повідомило позивача про те, що право власності на приміщення виробничо-лабораторного корпусу, розташованого за адресою: м. Севастополь, вул. Правди, 10, зареєстровано в частині приміщень різної площі за декількома юридичними особами:

-          державою України в особі Міністерства аграрної політики;

-          ТОВ „Інтерпромфлот”;

-          Державою Україна в особі Казначейства України;

-          ТОВ „Аэліта”;

-          Державою Україна в особі Міністерства аграрної політики;

-          ТОВ „Югінторг-Сервіс” (арк.с.11).

30.10.2007 вих.№677 Севастопольська міська філія ДП „Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах” надало позивачу інформацію про користувачів земельною ділянкою, розташованою в м. Севастополі по вул. Правди, 10, згідно якої ДКП „Атлантика” користується земельною ділянкою площею 3,6404 га, ТОВ „Чайка” –0,0374 га, Кримське судоремонтне підприємство „Югсудосервіс” –0,3906 га (арк.с.12).

Спір виник у зв’язку з тим, що відповідач, на думку позивача, неправомірно повідомив позивача про відсутність правових підстав для відмови від права власності на земельну ділянку; позивач вважає, що відповідач повинен відмовитись від зазначеної в позові земельної ділянки на користь позивача у зв’язку з переходом до нього права власності на об’єкти, розташовані на ній.

Правовідносини сторін регулюються статями 8, 13, 41, 124 Конституції, статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, статтями 3, 26, 30, 87 - 90, 91, 97, 100, 102, 106, 116, 118, 120, 123, 124, 126, 128, 143 - 146, 149, 151, 152, 153-158, 161, 196, 198, 210, 212 Земельного кодексу України (2001 року), статтями 23, 30 Земельного кодексу України (1990 року), статтею 20 Господарського кодексу України, статтею 56 Закону України „Про землеустрій”.

Відповідно до частини першої статті 106 Земельного кодексу України (2001 року) власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів (стаття 91 Земельного кодексу України 2001 року).

Статтею 56 Закону України „Про землеустрій” передбачено, що до складу технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, включаються матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки.

Статтею 198 Земельного кодексу України 2001 року передбачено, що кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Крім того, відповідне погодження здійснюється спеціально уповноваженими організаціями, які мають право складати технічну документацію із землеустрою.

Згідно зі статтями 126, 196, 198 Земельного кодексу України 2001 року у зміст терміну "погодження" законодавцем покладено принцип добровільності вчинення дій суб'єктами земельних правовідносин.

Згідно зі статтею 23 Земельного кодексу України (1990 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до статті 30 Земельного кодексу України (1990 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Статтею 120 Земельного кодексу України (2001 року) встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87 - 90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 140-149, 151-158, 161, 210, 212 Земельного кодексу України (2001 року), статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі справи за заявами, зокрема:

- з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками;

- про право громадян на земельну частку (пай) при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, використання при цьому земельних ділянок із меліоративними системами;

- про розподіл несільськогосподарських угідь при ліквідації сільськогосподарських підприємств, установ, організацій;

- про визнання недійсною відмови у розгляді заяв громадян про безоплатну передачу у власність (приватизацію) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського й особистого селянського господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, дачного будинку та індивідуального гаража;

- про визнання недійсною відмови в наданні у постійне користування земельних ділянок юридичним особам;

- про визнання незаконною відмови у продажу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності громадянам і юридичним особам, які мають право на набуття цих ділянок у власність, а також іноземним державам;

- про вирішення спорів, пов'язаних з орендою землі;

- про встановлення та припинення дії земельних сервітутів;

- про примусове припинення права на земельну ділянку з передбачених ЗК підстав;

- про недійсність відмови у розгляді заяви про погодження місця розташування об'єкта, щодо якого порушується питання про вилучення (викуп) земельної ділянки;

- про вирішення спорів щодо проведення розвідувальних робіт на землях, що перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб;

- про вирішення майнових спорів, пов'язаних із земельними відносинами, в тому числі про відшкодування власникам і землекористувачам збитків, заподіяних вилученням (викупом) визначених угідь, обмеженням їхніх прав або порушенням земельного законодавства;

- про відшкодування витрат сільсько- та лісогосподарського виробництва;

- про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну земельних ділянок, укладених із порушенням встановленого законом порядку;

- про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки чи про звільнення земельної ділянки особою, що займає її без належних на те підстав;

- про вирішення спорів стосовно розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей;

- про вирішення земельного спору, що відповідно до визначеної ЗК компетенції розглядався органом місцевого самоврядування чи органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, з рішенням якого одна зі сторін у земельному спорі не погоджується.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України (2001 року) шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом способів. Зокрема, при оскарженні рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування з питань, віднесених до їх компетенції (наприклад, про відмову в передачі у власність чи в продаж земельної ділянки або розміщенні об'єкта), суд у разі задоволення позову визнає рішення цих органів недійсними і зобов'язує їх, залежно від характеру спору, виконати певні дії на захист порушеного права чи сам визнає це право за позивачем.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суд повинен враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 Земельного кодексу України (2001 року). У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. У разі пред'явлення до органу виконавчої влади або місцевого самоврядування позову про незаконність припинення права землекористування через відсутність судового рішення про вилучення земельної ділянки відповідач вправі пред'явити зустрічний позов про таке вилучення, а суд має розглянути його разом із первинним позовом.

Згідно зі статтями 146, 149 Земельного кодексу України (2001 року) органи виконавчої влади (Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації) і органи місцевого самоврядування (сільські, селищні, міські ради) в межах наданих ЗК повноважень можуть звертатися до суду із заявами про вилучення (викуп) земельної ділянки, яка перебуває у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, якщо в цьому є суспільні потреба чи необхідність.

Власник земельної ділянки або землекористувач, без згоди яких прийнято рішення про вилучення (викуп) землі, можуть пред'явити позов про визнання недійсним рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з цього питання.

Вилучення (викуп) земельної ділянки допускається при дотриманні гарантій прав на землю, передбачених розділом V „Гарантії прав на землю” Земельного кодексу України, якщо рішення про це прийнято компетентним органом з підстав і в порядку, встановлених законом.

При потребі вилучення земельної ділянки для юридичної особи остання зобов'язана спочатку погодити це питання з власником землі чи землекористувачем та відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, а у випадку відмови когось із них має право пред'явити позов про визнання відмови недійсною. Рішення про задоволення такого позову є підставою для розроблення проекту відведення земельної ділянки.

Вищезазначені положення містяться в Постанові Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ”.

Вичерпний перелік підстав припинення права користування землею передбачений статтею 141 Земельного кодексу України (2001 року), згідно з якою, підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

- добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

- вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

- припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

- використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

- використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

- систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Діюче законодавство України не передбачає автоматичного придбання чи втрати права землекористування при відчуженні об’єкту нерухомості.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (2001 року), земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Приписи статей 13 і 41 Конституції України визначають, що від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією і усі суб’єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 116 Земельного кодексу України (2001 року) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Порядок надання у постійне користування земельних ділянок юридичним особам та порядок передачі земельних ділянок в оренду визначені статтями 123, 124 Земельного кодексу України (2001 року) та статтею 16 Закону України „Про оренду землі”.

Порядок відведення земельної ділянки регламентовано нормами процесуального характеру, які містяться у статтях 123, 124 Земельного кодексу України. З цих правових норм вбачається, що уповноважені органи вирішують питання про надання земельної ділянки в оренду (постійне користування) в два етапи:

- на першому етапі відбувається розгляд клопотання про надання земельної ділянки з попередніми матеріалами, що додаються (акт вибору земельної ділянки, ескізний проект об’єкту забудови, погодження компетентних державних органів) та принципове вирішення питання про надання або відмову у наданні згоди на розроблення земельної ділянки;

- на другому етапі розглядається та затверджується конкретна землевпорядна документація у вигляді проекту відведення земельної ділянки.

Згідно зі статтею 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Статтею 125 Земельного кодексу України визначено підстави виникнення права користування земельною ділянкою, а саме –одержання її користувачем документа, що посвідчує право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.

Частиною 6 статті 123 Земельного кодексу України встановлено, що проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.

Відповідно до пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів здійснює продаж земель сільськогосподарського призначення, крім земель, переданих у приватну власність, та земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації.

Державні органи приватизації здійснюють розпорядження (крім відчуження земель, на яких розташовані об'єкти, що не підлягають приватизації) землями, на яких розташовані державні, в тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, а також продаж земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації.

Згідно зі статтею 324 Цивільного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Зважаючи на те, що необхідною умовою визнання права на оренду земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки, визнання права на оренду земельної ділянки на підставі тільки рішення суду про визнання недійсною відмови в наданні згоди на складання проекту відведення земельної ділянки за відсутності відповідного рішення є порушенням його виключного передбаченого Конституцією України права на здійснення права власності від імені українського народу та управління землями, яке підлягає захисту.

Розмежування земель державної і комунальної власності в м. Севастополі не здійснено.

Спірна земельна ділянка розташована в межах м. Севастополь, у зв'язку з чим, право розпоряджатись земельними ділянками в м. Севастополь має Севастопольська міська Рада, за винятками, передбаченими пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (2001 року).

Обраний позивачем спосіб захисту права не може бути використаний при розгляді цього спору та такий позов не може бути задоволений, оскільки згідно зі статтею 20 Господарського кодексу України, статті 16 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України способи захисту права є видами матеріально-правових вимог, які може заявити особа в суді. Разом з тим, законодавство не встановлює, що будь-який з цих способів захисту права може бути використаний під час будь-якого судового розгляду. Позовні (матеріально-правові) вимоги повинні відповідати суті правопорушення, якщо воно наявне. Обраний спосіб захисту права має кореспондувати з характером допущеного невизнання, оспорювання або порушення права. У відносинах між позивачем та відповідачем суд не виявив будь-якого порушення права позивача, якому кореспондує обраний ним спосіб захисту права.

Позивач не є належним позивачем.

Земельне законодавство України не передбачає обов'язку землекористувача щодо зобов'язання його у примусовому порядку відмовитись від права власності на земельну ділянку.

Відповідач не є власником земельної ділянки. Земельна ділянка знаходиться у нього, як державного підприємства на праві постійного користування.

Припинення користування земельною ділянкою землекористувачем з боку відповідача у формі відмови може бути прийнято і враховано органами місцевого самоврядування при підготовці технічної документації із землеустрою щодо складання документу, який посвідчує право на земельну ділянку власника нерухомого майна та при розгляді питання щодо надання спірної земельної ділянки йому.

Позивач не є власником нерухомого майна, що знаходиться в м. Севастополі по вул. Правди, 10.

Між позивачем та відповідачем відсутні будь-які зобов’язальні відносини.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

-          визнання права;

-          визнання правочину недійсним;

-          припинення дії, яка порушує право;

-          відновлення становища, яке існувало до порушення;

-          примусове виконання обов'язку в натурі;

-          зміна правовідношення;

-          припинення правовідношення;

-          відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

-          відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

-          визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

-          визнання наявності або відсутності прав;

-          визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

-          відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

-          припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

-          присудження до виконання обов'язку в натурі;

-          відшкодування збитків;

-          застосування штрафних санкцій;

-          застосування оперативно-господарських санкцій;

-          застосування адміністративно-господарських санкцій;

-          установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

-          іншими способами, передбаченими законом.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Позовні вимоги повинні бути направлені на реалізацію матеріально-правової сторони права на позов.

Позовні вимоги про зобов'язання відповідача відмовитись від права власності на земельну ділянку загальною площею 189,86 м2, яка знаходиться за адресою: м. Севастополь, вул. Правди, 10, для отримання позивачем Акту на право постійного користування земельною ділянкою, містять вимогу, не передбачену діючим законодавством України

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції органи державної (в тому числі судової) влади, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина четверта статті 22 Господарського процесуального кодексу України визначає зміну підстави або предмету позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог виключно як право, а не обов’язок позивача.

Пунктом 2 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення.

Верховним Судом України у постанові від 13.07.2004 зі справи № 10/732 викладено правову позицію, згідно з якою “суд, дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду”.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав:

-          позивач не є власником нерухомості, що розміщена на спірній земельній ділянці;

-          відповідач є землекористувачем земельної ділянки на праві постійного користування і не може в примусовому порядку бути зобов’язаний відмовитись від неї;

-          у об’єкта нерухомості, розташованого по вул. Правди, 10 в м. Севастополі, кілька власників, що передбачає встановлення порядку спільного користування земельною ділянкою.

Все вищеперелічене дає суду право для висновку про необґрунтованість та неспроможність позовних вимог.

При таких обставинах, відсутні підстави для задоволення позову.

Витрати по сплаті державного мита та на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача у зв’язку з відмовою в позові.

На підставі викладеного, керуючись статями 8, 13, 41, 124 Конституції, статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, статтями 3, 26, 30, 87 - 90, 91, 97, 100, 102, 106, 116, 118, 120, 123, 124, 126, 128, 143 - 146, 149, 151, 152, 153-158, 161, 196, 198, 210, 212 Земельного кодексу України (2001 року), статтями 23, 30 Земельного кодексу України (1990 року), статтею 20 Господарського кодексу України, статтею 56 Закону України „Про землеустрій”, статтями 22, 33, 34, 75, 77, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя Г .П. Ілюхіна

Рішення оформлено і підписано

в порядку статті 84 ГПК України

24.03.2008