СУД
РІШЕННЯ

Іменем
України

23.10.2008

Справа №2-7/9377-2008

За позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1)

До відповідача  Веселівської сільської ради (м. Судак, с.
Веселе, вул. Леніна, 8)

Про визнання недійсним рішення.

Суддя І. І. Дворний

представники:

Від позивача  - ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_2.

Від відповідача -  не з'явився

Суть справи: Суб'єкт підприємницької
діяльності ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду АР Крим з позовною заявою,
в якій просить визнати недійсним рішення 25 сесії 5 скликання Веселівської
сільської ради №410 від 18.08.2008 р. «Про протест прокурора м. Судака на
рішення Веселівського сільського голови №392 від 13.06.2008 р.».

Позовні вимоги мотивовані тим, що
спірним рішенням Веселівської сільської ради №410 від 18.08.2008 р. були
скасовані раніше ухвалені рішення Веселівської сільської ради №392 від
13.06.2008 р. та №394 від 04.07.2008 р., якими був затверджений акт вибору то
обстеження запитуваної позивачем земельної ділянки та наданий дозвіл на
складання проекту землеустрою. Позивач зазначив, що спірне рішення було
прийнято за результатом розгляду протесту прокурора м. Судака №1749 від
17.07.2008 р. В свою чергу, вказаний протест був мотивований тим, що з
урахуванням змін, внесених Законом України №309-УІ від 03.06.2008 р., в статті
124 Земельного кодексу України стало закріплено, що набуття права оренди
земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності,
здійснюється виключно на аукціонах (крім земельних ділянок, на яких розташовані
об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб,
в яких відсутні акції (частки, паї), що належать державі, набуття права на
оренду земельних ділянок під об'єкти соціального призначення, будівництво
соціального і доступного житла, використання земельних ділянок для розробки
корисних копалин та спеціального водокористування відповідно до отриманих
спеціальних дозволів (ліцензій), використання релігійними організаціями (під
культовими будівлями), які легалізовані в Україні). Враховуючи недотримання
місцевою радою порядку проведення аукціону при наданні позивачеві дозволу на
складання проекту землеустрою, прокурор вважає рішення Веселівської сільської
ради таким, що прийнято з порушенням чинного законодавства України та вимагає
його скасування. СПД ОСОБА_1 повідомив, що процес набуття права на оренду
запитуваної земельної ділянки був розпочатий ще з 15.09.2004 р., після надання
рішенням Веселівської сільської ради №82 права на збір матеріалів попереднього
погодження місця розташування земельної ділянки, станом на 15.09.2004 р. єдиною
особою, зацікавленою у відведенні земельної ділянки з правої сторони від
човнової станції, орієнтовною площею 0,5 га, на землях запасу Веселівської
сільської ради, був СПД ОСОБА_1, конкурс на право оренди проведений не був, у
зв'язку з чим його подальше проведення, навіть через прийняття нових
законодавчих актів, не є необхідним. Позивач вважає, що законодавчо не
передбачено обов'язкове задоволення органом місцевого самоврядування протесту
прокурора. Так, місцева рада зобов'язана лише розглянути по суті протест з
ретельним дослідженням фактичних обставин та вимог чинного законодавства та
ухвалити відповідне рішення. Однак, відповідачем цього дотримано не було, що
призвело до прийняття протиправного рішення.

Відповідач проти позову заперечував з
мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розгляд справи відкладався у
порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки матеріали справи в
достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення
розгляду справи судом не вбачається.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення  позивача, суд

ВСТАНОВИВ :

Згідно ст. 14 Конституції України
земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною
держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і
реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до
закону.

Чинне земельне законодавство
передбачає два види користування землею: право постійного користування та
оренда (гл. 15 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки - це
засноване на договорі термінове платне володіння та користування земельною
ділянкою, необхідною орендарю для ведення підприємницької та іншої діяльності
(ст. 93 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до ст. 2 Закону України
«Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України,
іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

Відповідно до ст. 290
Господарського кодексу України відносини, пов'язані з орендою землі як засобу
виробництва, регулюються Земельним кодексом України та іншими законами. При
цьому, оренда земельної ділянки без договору, укладеного в письмовій формі,
посвідченого нотаріально та зареєстрованого в установленому законом порядку, не
допускається.

Частинами 1, 2 ст. 16 Закону України
«Про оренду землі» в редакції, що діяла на момент існування спірних
правовідносин, передбачали, що особа, яка бажає отримати земельну ділянку в
оренду із земель державної або комунальної власності, подає до відповідного
органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем
розташування земельної ділянки заяву (клопотання). Розгляд заяви (клопотання) і
надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому
Земельним кодексом України.

Згідно з пунктом 12 Перехідних
положень Земельного кодексу України  до
розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо
розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у
приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за
межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Ст. 116 Земельного кодексу України
встановила, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права
користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності
за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Органами місцевого самоврядування,
що приймають такі рішення, є сільські, селищні та міські ради, включаючи ради
міст Києва та Севастополя. Повноваження цих органів по прийняттю рішень про
передачу відповідних земельних ділянок у власність або надання їх в
користування, визначені в 2-й та 3-й главах Земельного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Земельного
кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній
або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору
оренди земельної ділянки.

Ч. 5 ст. 116 ЗК України
передбачено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у
власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в
порядку, передбаченому цим Кодексом. Передання в оренду невідведеної земельної
ділянки чинним законодавством не передбачено. Вказане положення кореспондується
з приписами ст. 125 ЗК України, відповідно до якої приступати до використання
земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості)
забороняється.

Матеріали справи свідчать, що рішенням
Веселівської сільської ради №82 від 15.09.2004 р. СПД ОСОБА_1 був наданий
дозвіл на збір матеріалів попереднього погодження для розміщення пансіонату на
50 місць в курортній зоні с. Веселе, згідно плану ПДП курортної зони, з правої
сторони від човнової станції, орієнтовною площею 0,5 га, на землях запасу
Веселівської сільської ради.

Порядок вилучення (викупу)
земельних ділянок визначено Земельним кодексом України, перш за все, в ст. 151
Земельного кодексу України.

Повноваження органів державної
влади та місцевого самоврядування щодо вилучення земельних ділянок
визначено  в ст. 149 Земельного кодексу
України, але зі змісту цієї статті вбачається що її застосування можливо за
умови закінчення розмежування земель державної та комунальної власності, а до тих
пір питання компетенції в вирішенні земельних питань повинно вирішуватися з
урахуванням положень п. 12 розділу Х Земельного кодексу України, відповідно до
якого до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та
земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених
пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ст. 151 Земельного
кодексу України юридичні особи, зацікавлені у вилученні (викупі) земельних
ділянок, зобов'язані до початку проектування погодити із власниками землі і
землекористувачами та сільськими, селищними, міськими радами, державними адміністраціями,
Радою міністрів Автономної Республіки Крим, Кабінетом Міністрів України і
Верховною Радою України місце розташування об'єкта, розмір земельної ділянки та
умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку території, який
би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях
усіх об'єктів, умови проживання населення і охорону довкілля.

Погодження місць розташування
об'єктів, розмірів передбачуваних для вилучення (викупу) земельних ділянок та
умов їх відведення провадиться відповідними сільськими, селищними, міськими
радами, державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим,
Кабінетом Міністрів України відповідно до їх повноважень щодо вилучення цих
ділянок, а також Верховною Радою України.

Юридичні особи, зацікавлені у
вилученні (викупі) земельних ділянок, звертаються з клопотанням про погодження
місць розташування об'єктів до відповідної сільської, селищної, міської ради,
місцевої державної адміністрації. Клопотання щодо об'єктів, вилучення яких
провадиться Кабінетом Міністрів України, подаються до Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, обласної, Севастопольської міської державної адміністрації.

До клопотання додаються необхідні
матеріали та розрахунки. Матеріали погодження місця розташування об'єкта
повинні включати: викопіювання з генерального плану або іншої містобудівної
документації населеного пункту, копію плану земельної ділянки з нанесенням на
ній варіантів розміщення об'єкта із зазначенням загальної площі, яку необхідно
вилучити. Зазначаються також склад угідь земельної ділянки, що вилучається, та
умови її відведення.

Відповідна сільська, селищна,
міська рада чи місцева державна адміністрація згідно із своїми повноваженнями
розглядає клопотання і в п'ятиденний строк з дня реєстрації направляє його
разом з матеріалами, передбаченими частиною п'ятнадцятою цієї статті, на
розгляд органів земельних ресурсів, природоохоронних, територіальних органів
виконавчої влади з питань лісового господарства і санітарно-епідеміологічних
органів, органів містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини.
Зазначені органи протягом двох тижнів з дня одержання клопотання надають свої
висновки відповідній сільській, селищній, міській раді чи місцевій державній
адміністрації, які з урахуванням одержаних висновків протягом десяти днів
приймають рішення про погодження місця розташування того об'єкта, під який
мають право самостійно вилучати земельну ділянку, або мотивоване рішення про
відмову.

Порядок вибору земельних ділянок
для розміщення об'єктів також визначено постановою Кабінету Міністрів
України  № 427 від 31 березня 2004 р.,
згідно якому юридична особа, заінтересована у відведенні земельної ділянки,
звертається з клопотанням до сільської, селищної, міської ради, районної,
Київської чи Севастопольської міської держадміністрації, до повноважень якої
належить вирішення питання про вибір земельної ділянки.

Сільська, селищна, міська рада,
районна, Київська чи Севастопольська міська надсилає клопотання про погодження
місця розташування об'єкту постійно діючій комісії з питань вибору земельних
ділянок для розміщення об'єктів, утвореній відповідною радою або
держадміністрацією, до роботи якої також залучаються власники та користувачі
земельних ділянок, які пропонуються до вибору, представник заявника.

З матеріалів справи вбачається, що
на підставі вказаних положень та рішення Веселівської сільської ради №82 від
15.09.2004 р. СПД ОСОБА_1 був складений та погоджений з відповідними державними
органами та службами акт вибору та обстеження запитуваної земельної ділянки,
який був затверджений рішенням Веселівської сільської ради №392 від 13.06.2008
р. Цим же рішенням СПД ОСОБА_1 був наданий дозвіл на складання проекту
землеустрою з відведення земельної ділянки площею 0,5 га, розташованої в
курортній частині с. Веселе, для розміщення пансіонату на 50 місць, в частині
складання договору оренди на 49 років.

Розпорядженням Голови Веселівської
сільської ради №2 від 20.06.2008 р. рішення №392 від 13.06.2008 р. було
зупинено.

Проте, рішенням Веселівської
сільської ради №394 від 04.07.2008 р. було відхилено скасування раніше
прийнятого рішення №392 від 13.06.2008 р. згідно розпорядження сільського
голови №2 від 20.06.2008 р. «Про зупинення дії рішення Веселівської с/с» та
вирішено вважати таким, що вступило в силу, рішення Веселівської сільської ради
№392 від 13.06.2008 р.

Однак, рішенням Веселівської
сільської ради №410 від 18.08.2008 р. були скасовані раніше ухвалені рішення
Веселівської сільської ради №392 від 13.06.2008 р. та №394 від 04.07.2008 р.

З цього приводу суд вважає за
необхідне повідомити наступне.

Відповідно п. 1, 2 ст. 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування» ради в межах своїх повноважень приймають
нормативні та  інші акти у формі
рішень.

Ст. 4 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» серед основних принципів здійснення місцевого
самоврядування передбачає, зокрема, принцип законності. Принцип законності
відповідає статтям 1 і 8 Конституції України, які визначають Україну як правову
державу та закріплюють державний принцип верховенства права. Крім того, ст. 19
Конституції України встановлює, що органи місцевого самоврядування діють на
підставі діючого законодавства та у межах
повноважень й шляхом, передбаченим Конституцією України та нормативно-правовими
актами. Додержання принципу законності направлене на недопущення свавілля в
органах державної влади та місцевого самоврядування та передбачає, перш за все,
прийняття суб'єктами владних повноважень законних актів, тобто певної форми
актів, виданих у визначеному порядку компетентними органами в межах їх
повноважень.

Як вбачається зі спірного рішення
Веселівської сільської ради, воно було прийнято за результатом розгляду
протесту прокурора м. Судака №1749 від 17.07.2008 р. В свою чергу, вказаний
протест був мотивований тим, що з урахуванням змін, внесених Законом України
№309-УІ від 03.06.2008 р., в статті 124 Земельного кодексу України стало
закріплено, що набуття права оренди земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності, здійснюється виключно на аукціонах (крім
земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що перебувають
у власності громадян і юридичних осіб, в яких відсутні акції (частки, паї), що
належать державі, набуття права на оренду земельних ділянок під об'єкти
соціального призначення, будівництво соціального і доступного житла,
використання земельних ділянок для розробки корисних копалин та спеціального
водокористування відповідно до отриманих спеціальних дозволів (ліцензій),
використання релігійними організаціями (під культовими будівлями), які
легалізовані в Україні). Враховуючи недотримання місцевою радою порядку
проведення аукціону при наданні позивачеві дозволу на складання проекту
землеустрою, прокурор вважає рішення Веселівської сільської ради таким, що
прийнято з порушенням чинного законодавства України та вимагає його скасування.

Проте, суд вважає за необхідне
зазначити, що процес набуття права на оренду запитуваної земельної ділянки був
розпочатий позивачем ще з 15.09.2004 р., після надання рішенням Веселівської
сільської ради №82 права на збір матеріалів попереднього погодження місця
розташування земельної ділянки. Підставою для проведення конкурсу, згідно зі
статтею 16 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на 15.09.2004
р.) є надходження двох або більше заяв (клопотань) на оренду однієї і тієї
самої земельної ділянки. Оскільки збір матеріалів попереднього погодження є
первісним етапом отримання земельної ділянки в оренду для розміщення об'єктів,
проведення аукціону має здійснюватися саме на цьому етапі з метою виявлення
осіб, зацікавлених у отриманні в користування земельної ділянки. Однак, станом
на 15.09.2004 р. єдиною особою, зацікавленою у відведенні земельної ділянки з
правої сторони від човнової станції, орієнтовною площею 0,5 га, на землях
запасу Веселівської сільської ради, був СПД ОСОБА_1. Іншого суду доведено не
було, у той час як відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини,
на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, способом,
передбаченим чинним законодавством для доведення фактів такого роду. Конкурс на
право оренди проведений не був, у зв'язку з чим його подальше проведення,
навіть через прийняття нових законодавчих актів, не є необхідним. Так,
відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові
акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи. Крім того, статтею 22 Основного Закону
передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів
не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Таким чином,
положення статті 124 Земельного кодексу України, які визначають набуття права
на оренду землі виключно на конкурсних засадах, мають застосовуватися лише щодо
правовідносин, які виникли після набрання чинності Законом України №309-УІ від
03.06.2008 р. (тобто з 04.06.2008 р.).

Відповідно до ст..21 Закону України
“Про прокуратуру” протест на акт, що суперечить закону, приноситься прокурором
до органу, який його видав, або до вищестоящого органу. У протесті прокурор
ставить питання про скасування акта або приведення його у відповідність з
законом, а також поновлення порушеного права. Протест прокурора зупиняє дію
опротестованого акту і підлягає обов'язковому розгляду відповідним органом у
десятиденний строк після його надходження. Про наслідки розгляду протесту в цей
же строк повідомляється прокурору.

У разі відхилення протесту або
ухилення від його розгляду прокурор може звернутися з заявою до суду про
визнання акта незаконним. Заяву до суду може бути подано протягом 15 днів з
моменту одержання повідомлення про відхилення протесту або закінчення
передбаченого законом строку для його розгляду. Подача такої заяви зупиняє дію
правового акту.

Відповідно до ст..8 Закону України
“Про прокуратуру” вимоги прокурора, що відповідають діючому законодавству, є
обов'язковому для всіх органів, підприємств, посадових осіб і виконують негайно
або в передбачені законом або встановлені прокуратурою строки.

Таким чином, законодавчо не
передбачено обов'язкове задоволення органом місцевого самоврядування протесту
прокурора. Так, місцева рада зобов'язана лише розглянути по суті протест з
ретельним дослідженням фактичних обставин та вимог чинного законодавства та
ухвалити відповідне рішення. Однак, відповідачем цього дотримано не було, що
призвело до прийняття протиправного рішення.

Стосовно зазначення прокурором в
протесті на порушення радою статті 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 вказаного
Закону рішення сільської, селищної, міської ради у п'ятиденний строк з моменту
його прийняття може бути зупинено сільським, селищним, міським головою і
внесено на повторний розгляд відповідної ради із обґрунтуванням зауважень. Рада
зобов'язана у двотижневий строк повторно розглянути рішення. Якщо рада
відхилила зауваження сільського, селищного, міського голови і підтвердила
попереднє рішення двома третинами депутатів від загального складу ради, воно
набирає чинності.

В той же час, Розпорядження Голови
Веселівської сільської ради №2 від 20.06.2008 р. взагалі не містить будь-яких
посилань чи зауважень до рішення, дія якого була зупинена.

Згідно з частиною 2 статті 4
Господарського процесуального кодексу України господарський суд не застосовує
акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству
України.

За таких обставин, розпорядження №2
від 20.06.2008 р. не може бути застосовано судом до спірних правовідносин.

Крім того, суд звертає увагу на
наступне.

Ст. 26 Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні” встановлений виключний перелік повноважень сільських,
селищних, міських рад, серед яких, зокрема, передбачено право представницького
органу місцевого самоврядування на ухвалення рішень. П. 15 ч. 1 ст. 26 цього
закону відповідним радам надані повноваження лише щодо скасування актів
виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України,
іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її
повноважень.

Суд зазначає, що чинним
законодавством України не передбачено право органів місцевого самоврядування на
скасування раніше ухвалених рішень. Так, ч. 10 ст. 59 Закону України „Про
місцеве самоврядування в Україні” встановлено, що акти органів та посадових
осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або
законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Отже, скасувавши раніше прийняті
рішення №392 від 13.06.2008 р. та №394 від 04.07.2008 р., Веселівська сільська
рада вийшла за межі наданих їй чинним законодавством України повноважень, що є
підставою для скасування спірного рішення.

Також, суд звертає увагу на те, що
протесті прокурора №1749 від 17.07.2008 р. містилася вимога про скасування
рішення Веселівської сільської ради №392 від 13.06.2008 р., у той час як
відповідачем спірним рішенням були скасовані як рішення  №392 від 13.06.2008 р., так і рішення №394
від 04.07.2008 р., вимога щодо скасування якого заявлена не була.

Відповідно до Роз'яснень Президії
Вищого Арбітражного суду України N 02-5/35 від 26.01.2000  «Про деякі питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» підставами
для визнання акта недійсним  є  невідповідність його  вимогам
чинного  законодавства  та/або
визначеній  законом
компетенції  органу,  який
видав  цей  акт.

Відповідно до ч. 3 ст. 152
Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється, у тому числі, шляхом визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно ст. 55 Конституції
України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному
гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної
влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має
право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші
юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому
порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право
звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом
заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційний суд України в
Рішенні від 01.12.2004 р. у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50
народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини
першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про
охоронюваний законом інтерес) зазначив, що поняття "охоронюваний законом
інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку
з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування
конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий
легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів
правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які
не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам,
справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Серед способів захисту цивільного
права та інтересу, передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України,
встановлений, зокрема, й такий, як визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим
або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За таких обставин, всебічно та в
повному обсязі дослідивши та оцінивши наявні
в матеріалах справи документи та фактичні обставини справи, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 є
обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Зазначення в прохальній частині
позову в назві спірного рішення «Про протест прокурора м. Судака на рішення
Веселівського сільського голови №392 від 13.06.2008 р.» розцінюється судом як
описка, яка не впливає на суть спору та кінцевий результат вирішення справи.

З урахуванням викладеного,
керуючись ст.ст. 82-84  Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити.

2.          Визнати недійсним рішення 25 сесії 5
скликання Веселівської сільської ради №410 від 18.08.2008 р. «Про протест
прокурора м. Судака на рішення Веселівської сільської ради №392 від 13.06.2008
р.».

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний
І.І.