ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2008 р.

№ 2-9618/06

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого судді

Кота О.В.,

суддів:

Владимиренко С.В.,

Шевчук С.Р.

розглянув

касаційну скаргу

Мицюри Ірини Олександрівни

на постанову

Харківського апеляційного господарського суду від 30.10.2007р.

по справі

№2-9618/2006 Московського районного суду

м. Харкова

за позовом

Мицюри Ірини Олександрівни

до

1)Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА"

2)Мицюри Геннадія Олександровича

про

визнання права власності у порядку розподілу спільно сумісного майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному фонді, визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ ТБ "ТИМА", визнання права власності за позивачем частки у статутному фонді ТОВ ТБ "ТИМА" у розмірі 33,48%,

За участю представників сторін:

від позивача:

Ходоніна О.О., дов. №4979 від 26.11.2007р.;

від відповідача1:

не з’явився

від відповідача2:

не з’явився

В С Т А Н О В И В:

У травні 2006 року Мицюра Ірина Олександрівна звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", Мицюри Геннадія Олександровича про визнання недійсною угоди про передачу 59,88 частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", укладеної між Мицюрою Олександром Тимофійовичем, померлим 19.01.2006р., та Мицюрою Геннадієм Олександровичем, та визнати за позивачем права власності на 29,94 частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" у порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя.

У серпні 2006р. позивач уточнила свої позовні вимоги та просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя придбану нею та її чоловіком в період шлюбу частку у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", що складає 66,96% статутного фонду, визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", укладений 30.10.2005р. між Мицюрою Олександром Тимофійовичем та Мицюрою Геннадієм Олександровичем, визнати недійним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" від 30.08.2005р., оформлене протоколом №2, визнати за нею право власності на частку у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" у розмірі 33,48% статутного фонду.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.11.2006р. у справі №2-9618/2006 (суддя Оксененко В.А.) позов Мицюри Ірини Олександрівни задоволено частково. Визнано 57,53% частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" спільною сумісною власністю Мицюри Ірини Олександрівни, Мицюри Олександра Тимофійовича. Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу частки у Статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", укладений 30.10.2005р. між Мицюрою Олександром Тимофійовичем та Мицюрою Геннадієм Олександровичем. Визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" від 30.08.2005р., оформлене протоколом №2. Визнано за Мицюрою Іриною Олександрівною право власності на 28,76% частки у Статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" у порядку сумісно набутого майна подружжя, а всього визнано за Мицюрою Іриною Олександрівною право власності на 35,84 часток у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА".

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.10.2007р. у справі №2-9618/2006 (колегія суддів у складі головуючого судді Олійника В.Ф., суддів Кравець Т.В., Гончар Т.В.) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" задоволено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28.11.2007р. по справі №2-9618/2006 скасовано та прийнято нове рішення. В задоволенні позову Мицюри Ірини Олександрівни –відмовлено. Стягнуто з Мицюри Ірини Олександрівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" 25,5грн. сплачених при подачі апеляційної скарги. Скасовано арешт на 29,94% частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельний Будинок «Тима», яка належила Мицюрі Олександру Тимофійовичу та яка було передана Мицюрі Генадію Олександровичу згідно рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" від 30.08.2005р. (Протокол). Скасовано заборону здійснювати будь-які дії, пов’язані з відчуженням 29,94% частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", регістрацію права власності на них, внесення відповідних змін до статуту та реєстрацію нової редакції статуту Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА".

Не погоджуючись з прийнятою у справі постановою, Мицюра Ірина Олександрівна звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.10.2007р. у справі №2-9618/2006 скасувати, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 28.11.2006р. у даній справі залишити без змін.

Представник Мицюри Геннадія Олександровича скористався правом, наданим ст.1112 ГПК України, та надав до суду відзив на касаційну скаргу позивача, в якому просить у задоволенні скарги відмовити скаржнику, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

Представники відповідачів в судове засідання 28.02.2008р. не з’явились, хоча про дату, час та місце розгляду скарги повідомлені заздалегідь належним чином. Суд касаційної інстанції вважає, що неявка представників сторін не перешкоджає розгляду скарги за наявними матеріалами відповідно до ст.ст.75, 1115 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на неї, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла наступного висновку.

Як встановлено райсудом, 10.10.1981р. між Мицюрою Олександром Тимофійовичем та позивачем був укладений шлюб згідно свідоцтва про укладення шлюбу 11-ВЛ №324712.

Як встановлено районним судом та апеляційним господарським судом, 21.02.1996р. було засновано Товариство з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" шляхом реорганізації (відокремлення) магазину №21 структурного підрозділу ОП «Овощник». Окрім інших осіб до складу товариства ввійшли позивач з розміром частки 7,08% в статутному фонді товариства, її чоловік Мицюра О.Т. з розміром частки 59,88% у статутному фонді товариства та Мицюра Г.О. з розміром частки 7,08 % у статутному фонді товариства.

Поряд з цим, райсудом з наданих документів встановлено, що Статутний фонд Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий будинок "Тима" створено шляхом внесків грошових коштів кожного з засновників та приватизаційних іменних майнових сертифікатів, із зазначенням, що кожний громадянин України отримав лише один приватизаційний папір.

Судом апеляційної інстанції зазначено, що 20.03.1996р. учасники товариства, в тому числі і вказані особи, підписали установчий договір про створення Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської нотаріальної контори Христенко Н.Л.

На підставі зазначеного, враховуючи ст.11 ЦК України, суд апеляційної інстанції зазначив, що уклавши та нотаріально посвідчивши вказаний договір від 20.03.1996р. Мицюра О.Т. та Мицюра І.О. визнали встановленим, що майно (кошти та майно), яке вони внесли кожний особисто до статутного фонду було особистою власністю кожного із подружжя, що не суперечило їх волевиявленню.

Поряд з цим, судами попередніх інстанцій встановлено, що Мицюра Олександр Тимофійович згідно заяви від 08.06.2005р. прийняв рішення про вихід з Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" та передачу своєї частки в статутному фонді товариства в розмірі 59,88% іншому учаснику товариства - Мицюрі Геннадію Олександровичу. Дану заяву було посвідчено 08.06.2005р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. та зареєстровано в реєстрі за №5080.

Як встановлено судами, вказану заяву Мицюри О.Т. протоколом №2 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" від 30.08.2005р. задоволено та погоджено відступлення (відчуження) його частки у статутному фонді товариства на користь відповідача Мицюри Г.О., а 30.10.2005р. між Мицюрою Олександром Тимофійовичем та Мицюрою Геннадієм Олександровичем у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу, згідно якого Мицюра О.Т. продав, а Мицюра Г.О. купив за 400000грн. 59,88 відсотків статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА".

Визнаючи частково недійсним зазначений договір купівлі-продажу від 30.10.2005р. та недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" від 30.08.2005р., оформлене протоколом №2, районний суд виходив з порушення корпоративних прав позивача внаслідок її не повідомлення відповідно до положення ст.61 Закону України "Про господарські товариства" про час та місце проведення зборів, про порядок денний зборів та питань, що розглядались та за якими складено протокол №2 від 30.08.2005р.

Крім того, районним судом встановлено, що 57,53% частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" є спільною сумісною власністю подружжя Мицюри І.О. та Мицюри О.Т. внаслідок їх внесення за рахунок спільних коштів подружжя та майна кожного з подружжя, зазначивши, при цьому, що позивач не давала передбаченої ст.ст.63, 65 СК України згоди на відчуження зазначеного майна, що було спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі зазначеного, районним судом встановлено, що позивачу належить на праві власності 35,84 (28,76+7,08) частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", із зазначенням, що Мицюрі О.Т. належало у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" 59,88 частки, з яких 2,35 часток є його приватизаційним папером та не є спільним майном, а інша частина –є майном подружжя, придбаного у шлюбі з позивачем, на сумісні гроші, кожному з яких належить по 28,76 часток .

Разом з тим, районним судом вказано, що договір купівлі-продажу часток від 30.10.2005р. не може бути визнаний судом дійсним внаслідок порушення під час передачі часток від Мицюри О.Т. Мицюрі Г.О. встановленого діючим законодавством порядку їх передачі, не повідомлення позивача про передачу та викуп Мицюрою Г.О. частки Мицюри О.Т., про вихід останнього з Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА".

Крім того, районним судом зазначено, що укладений у простій письмовій формі на суму 400000грн. договір не надавався учасникам Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", докази передачі цих коштів Мицюрою Г.О. близькому родичу Мицюрі О.Т. райсуду не надані, а письмова розписка про отримання в борг від Горобець О.М. 400000грн. не є допустимим доказом, оскільки остання є сожителькою Мицюри Г.О.

Натомість апеляційний господарський суд, скасовуючи рішення райсуду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зазначив, що загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", на яких були присутні учасники, які володіють в сукупності 83,48% голосів, є правомочними згідно вимог ст.ст.41, 59 Закону України "Про господарські товариства".

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що про час, місце та день проведення зазначених загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" позивач - Мицюра І.О. була попереджена, що підтвердила в суді першої інстанції (т.1 а.с.143), а договір купівлі-продажу частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", укладений між Мицюрою О.Т. і Мицюрою Г.О. від 30.10.2005р., укладений у простій письмовий формі, відповідає вимогам цивільного законодавства згідно п.3 ст.208 ЦК України.

Разом з тим, апеляційний господарський суд визнав таким, що відповідає вимогам ст.ст.203, 208 ЦК України, факт оплатності даного договору купівлі-продажу, визначений в письмово оформленому тексті самого договору, підтверджений показаннями свідка Горобець Л.М., договором позики між Мицюрою Г.О. і Горобець Л.М. від 07.09.2005р., письмовою розпискою про отримання грошей в позику.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими посилання райсуду на ці докази як неналежні, а висновок суду про порушення встановленого законодавством України порядку підчас передачі часток від Мицюри О.Т. до Мицюри Г.О. та недоведеність факту передачі грошей таким, що не відповідає обставинам справ, вказавши, що Мицюрою Г.О. надано рішення Московського районного суду м. Харкова про стягнення з нього на користь Горобець Л.М. 400000грн. позичених коштів.

Однак вищезазначені висновки районного суду та апеляційного господарського суду є передчасними з огляду на наступне.

Відповідно до ст.53 Закону України "Про господарські товариства" учасник товариства з обмеженою відповідальністю може за згодою решти учасників відступити свою частку (її частину) одному чи кільком учасникам цього ж товариства, а якщо інше не передбачено установчими документами, то і третім особам. Учасники товариства користуються переважним правом придбання частки (її частини) учасника, який її відступив, пропорційно їх часткам у статутному фонді товариства або в іншому погодженому між ними розмірі.

Згідно ч.5 ст.61 цього закону про проведення загальних зборів товариства учасники повідомляються передбаченим статутом способом з зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного. Повідомлення повинно бути зроблено не менш як за 30 днів до скликання загальних зборів.

Однак районний суд, передчасно зазначивши про неповідомлення позивача відповідно до положення ст.61 Закону України "Про господарські товариства" про час та місце проведення зборів, про порядок денний зборів та питань, що розглядались та за якими складено протокол №2 від 30.08.2005р., не вказав, на підставі яких доказів від дійшов цього висновку.

Крім того районний суд не з'ясував: який спосіб повідомлення учасників товариства про проведення загальних зборів передбачено статутом, а відтак не з'ясував, чи був повідомлений позивач у встановлений строк про час і місце проведення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", призначених на 30.08.2005р., та порядок денний, у відповідності до ч.5 ст.61 названого закону та статуту Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", що свідчить про передчасність висновків райсуду щодо визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" від 30.08.2005р., оформлених протоколом №2, чи надав позивач згоду на відчуження Мицюрою О.Т. своєї частки відповідно до приписів ст.53 названого закону, зі з'ясуванням наявності визначення в установчих документах Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" порядку відступлення частки (її частини) у статутному фонді останнього.

Вказані обставини не були з’ясовані і судом апеляційної інстанції при здійсненні апеляційного провадження у даній справі, який передчасно вказав, що позивач була попереджена, що підтвердила в суді першої інстанції (т.1 а.с.143), тоді як посилання суду апеляційної інстанції на протокол судового засідання за 06.09.2006р. у даній справі, який міститься в т.1 а.с.143 не відповідає вимогам ч.5 ст.61 названого закону та свідчить про передчасність висновку суду апеляційної інстанції щодо повідомлення належним чином позивача про час та місце проведення зборів.

Разом з тим, районний суд передчасно зазначив про належність Мицюрі О.Т. 59,88 частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА", з яких 2,35 часток є його приватизаційним папером та не є спільним майном, а інша частина –є майном подружжя, придбаного у шлюбі з позивачем, на сумісні гроші, кожному з яких належить по 28,76 часток, внаслідок не зазначення доказів, на підставі яких суд дійшов цього висновку.

Тоді як суд апеляційної інстанції неправильно зазначив в оскаржуваній постанові, що внесене кожним особисто Мицюрою О.Т. та Мицюрою І.О. майно (кошти та майно) до статутного фонду було їх особистою власністю та не суперечило їх волевиявленню, з посиланням на ст.11 ЦК України, якою встановлено підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, оскільки не врахував приписів, запроваджених ст.ст.57-59 СК України, яким визначено право особистої приватної власності подружжя.

Отже, суди не дослідили та не з’ясували обставин щодо фактичного внесення Мицюрою О.Т. та позивачем - учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю Торговельний будинок "ТИМА" - грошових та майнових внесків до статутного фонду товариства, у т.ч. приватизаційних паперів (як зазначив райсуд без посилання на відповідні докази). При цьому, суди не з'ясували - у разі наявності фактичного внесення обумовлених статутними документами внесків - їх віднесення до майна, що було особистою приватною власністю дружини та чоловіка або майна, набутого подружжям за час шлюбу, яке належить подружжю на правах сумісної власності з посиланням на відповідні норми сімейного права із зазначенням відповідних доказів, обґрунтовуючих ці обставини (платіжних документів, банківських виписок, тощо відсутніх в матеріалах даної справи).

Разом з тим, райсуд визнавши частково недійсним оскаржуваний договір, не вказав в якій частині він є недійсним, на підставі якої норми закону він визнаний частково недійсним, всупереч вимог ст.ст.214, 215 ЦПК України.

Поряд з цим, судами попередніх інстанцій не зазначені письмові належні та допустимі докази, які безпосередньо свідчать про фактичну оплату Мицюрою Г.О. Мицюрі О.Т. за спірним договором.

Вищенаведеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного спору, районним судом та апеляційним господарським судом не надано ретельної правової оцінки, що призвело до неповного з’ясування обставин справи, у зв’язку з чим відсутні підстави вважати, що судами дана правильна юридична оцінка спірним правовідносинам та зроблений відповідаючий чинним нормам матеріального права висновок.

Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення підсудності справ з питань приватизації та з корпоративних спорів” від 15.12.2006р., набрав чинності 29.12.2006р., касаційні скарги (подання) на судові рішення у справах, передбачених пунктом 2 Прикінцевих положень цього Закону, після набрання чинності цим Законом підлягають розгляду за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Згідно імперативних вимог ст.1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у судових актах чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи наведене, неповне встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам справи, прийняті судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду для достовірного з’ясування вищезазначених обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, витребувати та залучити до матеріалів справи усі документи, які стосуються предмету даного спору, дати їм належну правову оцінку, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Відповідно до ст.11112 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110- 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Мицюри Ірини Олександрівни задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.10.2007р. та рішення Московського районного суду м. Харкова від 28.11.2006р. у справі №2-9618/2006 скасувати.

Справу №2-9618/2006 передати на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Головуючий суддя

О. Кот

Судді

С. Владимиренко

С. Шевчук