СУД
ПОСТАНОВА

"05" серпня 2008 р.

Справа №  4/231

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І.,за
участю секретаря судового засідання Волоткевича А.В., розглянув справу № 4/231

за адміністративним позовом:
приватного підприємства "Інкубаторно-птахівнича станція", 27200,
Кіровоградська область, м. Бобринець, вул. Орджонікідзе, 4,

до відповідача: Виконавчого
комітету Бобринецької міської ради, 27200, Кіровоградська область, м.
Бобринець, вул. Орджонікідзе, 80,

за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

ОСОБА_1, м. Бобринець
Кіровоградської області,

ОСОБА_2, м. Бобринець
Кіровоградської області,

про визнання протиправними дій та
скасування рішень № 65 від 21.02.08 і № 107 від 12.03.08.

Час оголошення вступної та
резолютивної частини постанови: 14 год. 28 хвилин.

Представники:

від позивача - участі не брав;

від відповідача - Колодіст В.В.,
довіреність № 11 від 09.07.2008 року;

від 3-ої особи 1 - ОСОБА_1,
особисто;

від 3-ої особи 1 - ОСОБА_3.,
довіреність № 2281 від 14.04.2008 року;

від 3-ої особи 2 - участі не брав;
Про час та місце розгляду справи повідомлений згідно до п. 5 ухвали від
09.07.2008 року представником відповідача Колодістом В.В. шляхом вручення копії
ухвали суду.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом про скасування рішення виконавчого комітету
Бобринецької міської ради № 65 від 21.02.2008 року про посвідчення договорів
купівлі-продажу свідоцтв про право власності на майнові паї в КСП “Бобринецька
інкубаторно-птахівнича станція” та рішення № 107 від 12.03.2008 року про
посвідчення договору купівлі-продажу майнового паю КСП “Бобринецька
інкубаторно-птахівнича станція”. Доповненням від 30.05.2008 року, яке надійшло
через канцелярію до суду 05.08.2008 року позивач просить визнати протиправними
дії відповідача та скасувати рішення виконавчого комітету Бобринецької міської
ради № 65 від 21.02.2008 року про посвідчення договорів купівлі-продажу
свідоцтв про право власності на майнові паї в КСП “Бобринецька
інкубаторно-птахівнича станція” та рішення № 107 від 12.03.2008 року про
посвідчення договору купівлі-продажу майнового паю КСП “Бобринецька
інкубаторно-птахівнича станція”.

Позивач та його представник
належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи шляхом вручення
їм судових повісток 08.07.2008 року, але в судове засідання не прибули
направивши до суду клопотання про перенесення слухання справи на інший день.
Однак вказане клопотання судом залишене без задоволення, оскільки позивачем не
надано будь-яких доказів про неможливість забезпечити явку повноважного
представника в судове засідання та враховуючи приписи ст. 150 КАС України про
можливість відкладення розгляду справи або оголошення перерви в її розгляді
лише в межах передбаченого ст. 122 КАС України двомісячного строку розгляду
справи, а такий строк закінчується 06.08.2008 року. Продовження строку розгляду
адміністративної справи взагалі не передбачено КАС України.

Натомість, господарським судом
враховується, що зазначене клопотання скаржника, на думку суду, задоволенню не
підлягає, оскільки: по-перше, свідчить про факт належного повідомлення
скаржника про час та місце судового засідання; по-друге, відповідач не є
фізичною особою-підприємцем, а є приватним підприємством з певною штатною
чисельністю працівників, тому відповідач не був позбавлений права уповноважити
на участь у судовому засіданні будь-якого з працівників підприємства або
звернення до фахівців в галузі права для надання юридичної допомоги; по-третє,
витребувані ухвалою суду від 09.07.2008 року документи позивачем подані до
суду, що не перешкоджають розгляду справи за наявними у справі матеріалами,
по-четверте суд визнав обов'язковою явку представників сторін в судове
засідання, а позивач не заявляв будь-якого клопотання щодо огляду або
витребування додаткових доказів відповідно до ст.ст. 78-79 КАС України.

Заслухавши в судовому засіданні
представника відповідача та 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору
на стороні відповідача ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, господарський суд,
-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського
суду Кіровоградської області з адміністративним позовом про визнати
протиправними дії відповідача та скасувати рішення виконавчого комітету
Бобринецької міської ради № 65 від 21.02.2008 року про посвідчення договорів
купівлі-продажу свідоцтв про право власності на майнові паї в КСП “Бобринецька
інкубаторно-птахівнича станція” та рішення № 107 від 12.03.2008 року про
посвідчення договору купівлі-продажу майнового паю КСП “Бобринецька
інкубаторно-птахівнича станція” посилаючись на наступне.

22 квітня 2004 року державним
реєстратором Бобринецької райадміністрації було зареєстровано ПП
"Інкубаторно-птахівнича станція". Засновником та власником ПП
"Інкубаторно-птахівнича станція" являється ОСОБА_5.

На той час діяло Спільне
підприємство "Бобринецька інкубаторно-птахівнича станція" яка
являлась колективним підприємством, і яке було засноване на підставі
розпорядження голови райадміністрації.

Майно підприємства було колективне,
кожен член колективу отримав майновий сертифікат на підставі рішень органів
місцевої влади.

22 квітня 2004 року членами
трудового колективу між собою був заключний договір спільного використання
майна підприємства. Термін дії договору згідно розділу 6. п. 6.2 договору 5
(п'ять) років (до 22 квітня 2009 року). Всі члени трудового колективу підписали
даний договір.

На Загальних зборах трудовий
колектив, протоколом № 1 від 30 березня 2004 року призначив спостережну раду та
уповноважену особу ОСОБА_6, якій згідно доручень Відповідачів надавалось право
підписувати договори на передачу у користування на умовах оренди колективне
майно підприємства (протокол № 2 від 15 квітня 2004 року).

26 квітня 2004 року між ПП
"Інкубаторно-птахівнича станція" з однієї сторони та уповноваженого
від колективу діючого на підставі протоколу загальних зборів та доручень
Відповідачів було заключено договір оренди спільного колективного майна.
Договір оренди підписано уповноваженою ОСОБА_6 та Відповідачами.

Загальна вартість основних засобів
переданих в оренду становила 238675 (двісті тридцять вісім тисяч шістсот
сімдесят п'ять) гривень.

Термін дії договору оренди 5
(п'ять) років, і закінчується 26 квітня 2009 року.

П. 7.2. розділу VII договору
передбачає що "Дострокове припинення договору здійснюється за письмовою
згодою сторін".

Розділ III ч. 3.1. передбачає, що
співвласники зобов'язуються письмово повідомити "Орендаря" щодо намірів
відносно дії договору за 6 (шість) місяців до закінчення терміну дії договору.

Власники майнових сертифікатів:
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22
та ОСОБА_23 не маючи на те законних підстав в порушення чинного законодавства
України заключили договори купівлі-продажу без номерів від 06 лютого 2004 року,
де вони виступаючи, як власники майнових сертифікатів продали їх приватній
особі ОСОБА_1, чим порушили чинне законодавство України та умови "договору
про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у
спільній сумісній власності" від 22 квітні 2004 року, "Договір оренди
спільного часткового майна" від 26 квітня 2004 року.

Виконавчий комітет Бобринецької
міської ради (відповідач по справі), не дивлячись на те, що данні договори були
заключні з порушенням ст.ст. 665, 662 ЦК України не маючи на те повноважень та
законних підстав своїми рішеннями № 65 від 21 лютого 2008 року та № 107 від 12
березня 2008 року за підписом міського голови Л.Г. Кравченко, посвідчив
договори купівлі-продажу свідоцтв про право власності на майнові паї в КСП
"Бобринецька інкубаторна-птахівнича станція" вище перечисленних
власників. Звертаємо увагу суду на те, що всі договори купівлі-продажу
значаться як "Договір купівлі-продажу майнового паю". А у рішеннях
"Відповідача" посвідчуються договори купівлі-продажу Свідоцтв про
право власності на майновий пай КСП "Бобринецька інкубаторна-птахівнича
станція". Таким чином рішення відповідача являються надуманими, не
відповідають вимогам законодавства.

Представники відповідача та 3-ої
особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача позовні
вимоги заперечили повністю вважаючи їх необґрунтованими та такими, які не
підлягають до задоволення, оскільки оспорені рішення приймались згідно до
Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, відповідач діяв в межах
своєї компетенції та відповідно до наказу Міністерства аграрної політики № 62
від 14.03.2001 року зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.04.2001
року за № 305/5496 “Про затвердження порядку розподілу та використання майна
реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств” із змінами,
внесеними згідно наказу Міністерства аграрної політики № 39 від 24.02.2003
року. Оспорені рішення не стосуються Інкубаторно-птахівничої станції і не
пов'язані з діяльністю даного підприємства, не породжують будь-яких прав, які б
впливали на права та інтереси позивача.

Проаналізувавши правовідносини між
учасниками спору та надавши їм правову оцінку, господарський суд приходить до
переконання, що позовні вимоги не є обґрунтованими та в позові необхідно
відмовити повністю враховуючи наступне.

За приписами п. 6 ст. 3 КАС України
визначено, що адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про
захист прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах. Поряд з цим,
п. 8 ст. 3 КАС України визначає, що позивач - особа, на захист прав, свобод та
інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також
суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна
заява до адміністративного суду. При цьому ст. 6 КАС України, на яку
посилається позивач, встановлює, що кожному гарантується право на захист саме
його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом.

Таким чином право на позов в даному
випадку виникає лише в тому разі, якщо рішення суб'єкта владних повноважень
порушують права, свободи та інтереси позивача.

В позовній заяві позивач не вказує,
чим саме рішення відповідача порушує або оспорює його права, свободи і
охоронювані законом інтереси.

Натомість п. 13 Постанови Кабінету
Міністрів України "Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту
майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки" №
177 від 28.02.2001, яку прийнято на виконання Указу Президента України від 29
січня 2001 р. № 62 "Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав
селян у процесі реформування аграрного сектора економіки", встановлено, що
майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про
право власності на майновий пай члена підприємства.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства
(майновий сертифікат) "Бобринецька інкубаторно-птахівнича станція"
серії КД № 009041 від 25.02.2008р. ОСОБА_1 є власником майна пайового фонду в
розмірі 243.765 грн., або 79,635%. В подальшому ОСОБА_1 уклав ще один договір
купівлі-продажу майнового паю.

Після його укладання всі
передбачені чинним законодавством документи було подано до міської ради, на
підставі яких було видано нове свідоцтво про право власності на майновий пай
члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат)
"Бобринецька інкубаторно-птахівнича станція" серії КД № 009043 від
18.03.2008р. Відповідно до нього ОСОБА_1 є власником майна пайового фонду в
розмірі 244.507 грн., або 87,017%.

Однак, позивач не має та ніколи не
мав права на майновий пай члена колективного сільськогосподарського
підприємства "Бобринецька інкубаторно-птахівнича станція" (майновий
сертифікат). Належним доказом цього є відсутність у позивача Свідоцтва про
право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського
підприємства (майновий сертифікат) "Бобринецька інкубаторно-птахівнича
станція".

При цьому, слід відмітити, що
оскаржувані рішення є актами індивідуальної правової дії і поширюються виключно
на покупця та продавця майнових паїв.

Отже, оскаржувані рішення відповідача
не порушують права, свободи та охоронювані інтереси позивача, оскільки останній
не має до права власності на майновий пай члена колективного
сільськогосподарського підприємства "Бобринецька інкубаторно-птахівнича
станція". Таким чином, між позивачем та відповідачем фактично відсутній
предмет спору, який порушував би права, свободи та охоронювані інтереси
позивача.

Господарський суд не погоджується з
доводами позивача про те, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не
перевірив наявність та зміст договору про спільне володіння, користування та
розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності, від 22
квітня 2004р. та розцінює вказані пояснення як такі, що не ґрунтуються на
вимогах законодавства, оскільки позивачем не зазначено якою нормою чинного
законодавства на відповідача покладено обов'язок здійснення такої перевірки,
тобто не зазначено яку конкретно норму права було порушено суб'єктом владних
повноважень, а у відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної
влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти
лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та
законами України. Обов'язок відповідача щодо проведення таких перевірок при
проведені реєстрації договорів про право власності на майновий пай члена
колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) є лише
власним міркуванням позивача, яке не має доказів з посиланням на законодавство.

Натомість, господарським судом
враховується, що рішеннями № 334 від 31.07.2008 року та № 333 від 31.07.2008
року до оспорених рішень внесені часткові зміни та виправлено стилістичні
описки (виключено слово свідоцтв), посилаючись на які позивач проводив
обґрунтування своїх позовних вимог, тобто на час розгляду справи судом описки
виправлено. При цьому господарським судом враховуються правові позиції Вищого
адміністративного суду України про те, що недодержання вимог правових норм, які
регулюють прийняття акта, може бути підставою для визнання такого акта
недійсним лише у тому разі, коли відповідне порушення спричинило прийняття
неправильного акту. Якщо ж у цілому акт узгоджується з вимогами чинного
законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є
правильним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта
не можуть бути підставою для визнання його недійсним, якщо інше не передбачене
законодавством.

Крім того, за змістом статті 15 ЦК
України (435-15) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та
інтересів судом передбачені у статті 16 ЦК України (435-15). Одним із таких
способів, як указано у пункті 10 частини 1 названої вище статті, є визнання
незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових
і службових осіб. Цією нормою також встановлено, що суд може захистити цивільне
право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частина 2 статті 20 ГК України
(436-15) серед актів, визнання незаконними які передбачено статтею 16 ЦК
України, (435-15) як спосіб захисту прав і законних інтересів суб'єктів
господарювання та споживачів встановлює, що права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання повністю або
частково недійсними актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству,
ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживача.
Тобто за змістом вказаної норми господарські суди розглядають на загальних
підставах справи у спорах про визнання недійсними актів, прийнятих іншими
органами, у тому числі, актів органів місцевого самоврядування, які відповідно
до закону чи установчих документів мають обов'язковий характер для учасників
правовідносин, що виникають чи припиняються з прийняттям такого акту.

Оскаржені рішення органу місцевого
самоврядування за своїми  ознаками до
таких актів не відносяться, оскільки не носять характеру обов'язкових до
виконання ненормативних актів, а є лише проведенням акту реєстрації факту
укладення договорів.

Саме таку правову позицію викладено
в постанові Верховного суду України від 12.06.2007 року по справі № 3/576н.

Враховуючи правовий статус
відповідача та предмет спору, господарський суд прийшов до переконання про
необхідність розглянути спір по суті в порядку Кодексу адміністративного
судочинства України враховуючи наступне. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та
Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до початку
діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні
справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського
процесуального кодексу України 1991 року, вирішують відповідні місцеві та
апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства
України.

Завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні
ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі
на виконання делегованих повноважень (пункт 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України).

Визначення поняття "справа
адміністративної юрисдикції" наведено у статті 3 Кодексу адміністративного
судочинства України, під якою розуміється переданий на вирішення
адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є
суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в
тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто справою адміністративної
юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який
виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх
прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт
законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів,
а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого
владного суб'єкта.

Поняття "суб'єкт владних
повноважень" визначено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства
України - це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні
посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства.

Відтак необхідною ознакою суб'єкта
владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій,
причому ці функції повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме у тих
правовідносинах, у яких виник спір.

Визначившись з питанням щодо
правовідносинами між учасниками спору про віднесення їх до таких, які
підлягають до розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства
України, провівши розгляд адміністративної справи за правилами Кодексу
адміністративного судочинства України, господарський суд враховує особливість
вказаного Кодексу стосовно презумпції винності суб'єкта владних повноважень та
приписи ст. 71 КАС України про обов'язок доказування кожною стороною обставин
на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, приходить до переконання, що
позивачем не надано безспірних доказів про наявність правопорушення з боку
відповідача, наданими позивачем доказами не доведено сам факт скоєного правопорушення,
тобто порушення будь-чийого права. Натомість, відповідачем та 3-ю особою без
самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача повністю спростовано
позовні вимоги та надано безспірні докази відсутності порушення права позивача
при проведенні реєстрації договорів купівлі-продажу про право власності на
майнові паї в КСП “Бобринецька інкубаторно-птахівнича станція” та рішення № 107
від 12.03.2008 року про посвідчення договору купівлі-продажу майнового паю КСП
“Бобринецька інкубаторно-птахівнича станція”.

Натомість, розглянувши клопотання
позивача від 05.08.2008 року про повернення надмірно сплачених коштів судового
збору в розмірі 47 грн. 60 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу в розмірі 105 грн., господарський суд визнає за необхідне
задовольнити клопотання повністю та присудити до повернення позивачу з
Державного бюджету на підставі ст. 89 КАС України, однак вказане питання
підлягає до розгляду та вирішення шляхом винесення ухвали. Натомість, виходячи
із суті прийнятого рішення по справі, не підлягають до задоволення позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на оплату судового збору,
інформаційно-технічне забезпечення та витрати на правову допомогу, в цій
частині позовних вимог необхідно відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 160, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,
господарський суд, -

П О С
Т А Н О В И В :

В адміністративному позові
відмовити повністю.

Сторони мають право оскаржити в
апеляційному порядку постанову в порядку і строки відповідно до ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства України. Про апеляційне оскарження рішення суду
першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і
вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява
про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного
суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване
судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження
постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до
статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи
апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею,
залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка
їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється
ухвала.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова
суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання
заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не
було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна
скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої
інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної
сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного
оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не
набрала законної сили.

Постанова виготовлена в повному
обсязі 06 серпня 2008 року.

Суддя

Ю. І. Хилько