ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2008 р.

№
Б-39/225-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Хандуріна
М.І., -головуючого,

Короткевича
О.Є.,

Мамонтової
О.М.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ДПІ у Київському районі м. Харкова

на
постанову

господарського
суду   Харківської області від 29
травня 2008 року

у
справі  господарського суду

№
Б-39/225-07     Харківської  області

за
заявою

ТОВ
"Харківський центр правових досліджень та безпеки бізнесу
"ЮРПОЛІС"

до

ТОВ
"АЛЬФІН"

про

визнання
банкрутом,

ліквідатор

арбітражний
керуючий ОСОБА_1.,

за
участю представників сторін:

арбітражного керуючого
ОСОБА_1,

встановив:

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 27.12.2007 р. за заявою ТОВ "Харківський центр
правових досліджень та безпеки бізнесу "ЮРПОЛІС" порушено провадження
у справі про банкрутство ТОВ "АЛЬФІН"
на підставі ст. 52 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Постановою господарського суду
Харківської області від 08.01.2008 ТОВ "АЛЬФІН" визнано банкрутом;
відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором боржника призначено арбітражного
керуючого ОСОБА_1, якого зобов'язано подати суду звіт про виконану роботу та
ліквідаційний баланс банкрута.

Постановою Вищого господарського суду
України від 05.04.2008 постанову господарського суду Харківської області від
08.01.2008 скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду
Харківської  області.

Постанова
мотивована тим, що місцевий господарський суд визнаючи ТОВ "АЛЬФІН"
банкрутом, не перевірив  наявність
доказів, які б дозволяли застосовувати норми ст. 52 Закону України "Про
відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", якою
передбачено особливості банкрута відсутнього боржника.

Постановою
господарського суду Харківської області від 29.05.2008 (суддя Плахов О.В.) ТОВ
"АЛЬФІН" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру,
ліквідатором боржника призначено арбітражного керуючого ОСОБА_1, якого
зобов'язано подати до суду звіт та ліквідаційний баланс банкрута.

До Вищого
господарського суду України з касаційною скаргою звернулася ДПІ у Київському
районі м. Харкова, яка просить скасувати постанову господарського суду та
припинити провадження у справі. В обґрунтування посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права, зокрема неправомірне застосування ст. 52
Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання
його банкрутом" та наявність у провадженні господарського суду Харківської
області справи № Б-39/07-06 про банкрутство ТОВ "АЛЬФІН".

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної
скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування
судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково,  виходячи з наступного.

За
приписами ч. 1 ст. 11112 Господарського процесуального кодексу
України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є
обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Колегія
суддів Вищого господарського суду вважає, що вказані норми є імперативними та
застосовуються   в обов'язковому порядку.

Як вбачається з матеріалів
справи,  повертаючи справу на новий
розгляд Вищий господарський суд України в своїй постанові від 08.04.2008
вказував на необхідність повного та об'єктивного дослідження всіх суттєвих
обставин справи, які б дозволяли застосувати ст. 52 закону України "Про
відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", яка
регламентує спрощений порядок ведення процедури банкрутства щодо боржника, який
або його керівні органи відсутні за її місцезнаходженням.

Місцевий господарський суд, визнаючи
ТОВ "АЛЬФІН" банкрутом, виходив з того, що боржник підприємницькою
діяльністю не займається, має перед кредитором заборгованість в розмірі 105
000,00 грн., а боржника за своїм місцезнаходження не знаходиться, а тому
провадження повинно проводитись відповідно до ст.52 Закону.

Однак, такі висновки не можна визнати
правомірними, оскільки судом першої інстанції першої інстанції  порушено
вимоги ст. 52 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника
або визнання його банкрутом”,  ст.43, 111
12 ГПК України,  не з'ясовані
у повному обсязі всі обставини справи та не виконані вказівки, що містяться у
постанові касаційної інстанції від 08.04.2008.

Стаття
52 Закону про банкрутство передбачає особливості банкрутства відсутнього
боржника.

Згідно
з ч. 1 вказаної статті незалежно від розміру вимог до боржника та строку
виконання зобов'язань кредитором може бути подана заява про порушення справи
про банкрутство відсутнього боржника у разі, якщо керівні органи боржника -
юридичної особи відсутні за її місцезнаходженням, або у разі ненадання
боржником протягом року до органів державної податкової служби згідно із
законодавством податкових декларацій, документів бухгалтерської звітності, а
також за наявності інших ознак, що свідчать про відсутність підприємницької
діяльності боржника.

Тобто,
у суді має бути доведений факт нездійснення боржником  підприємницької діяльності, зокрема, у
зв'язку з його відсутністю за місцезнаходженням.

Відповідно
до ст. 93 Цивільного кодексу України та до положень п. 5 ст.1 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців", в редакції, чинній на час виникнення правовідносин,
місцезнаходженням юридичної особи є адреса органу або особи, які відповідно до
установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені.

Як
вбачається з матеріалів справи, у якості доказу відсутності боржника за його
місцезнаходженням місцевим господарським судом було прийнято акт державного
виконавця Державної виконавчої служби Київського району від 26.12.2007.

При
цьому, судом не було з'ясовано та не надано оцінку факту відсутності в Єдиному
державному реєстрі запису про відсутність юридичної особи боржника за її
місцезнаходженням відповідно до вимог Закону України “Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців”, як того вимагають положення ст.
17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб
-підприємців», відповідно до вимог якої
в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про відсутність
юридичної особи за її місцезнаходженням, про відсутність підтвердження відомостей
про юридичну особу, а також відомості про зарезервовані найменування юридичних
осіб.

Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 18
зазначеного Закону, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру були внесені до нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в
спорі з третьою особою.

Вказаний Закон також визначає порядок
внесення до Єдиного державного реєстру записів про відсутність юридичної особи
за її місцезнаходженням, які здійснюються державним реєстратором  (ч. 7 ст. 19 Закону).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 34 ГПК
України обставини справи, які відповідно до законодавства  повинні бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи
з викладеного, при встановленні факту відсутності керівних органів боржника -
юридичної особи за її місцезнаходженням як ініціюючий кредитор, так і суд мають
керуватися відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб -підприємців, в іншому випадку вони не можуть бути
використані в спорі з третьою особою.

Відповідної
правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема в своїх постановах
від 06.06.2006 р. у справі № Б48/12-05, від 22.05.2007 р. у справі №
21/19-06-518.

Крім
того, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на  вимоги
ст. 8 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника
або визнання його банкрутом", відповідно до якої суддя господарського суду
відмовляє у прийнятті заяви про порушення справи про банкрутство, якщо стосовно
боржника юридичної чи фізичної особи -суб'єкта підприємницької діяльності вже
порушено справу про банкрутство.

Цей
припис Закону відповідає правилу, за яким відносно одного боржника в один і той
же час може бути порушена лише одна справа про банкрутство.

Як
вбачається з матеріалів касаційної скарги ДПІ у Київському районі
м.Харкова,  у провадженні  господарського суду Харківської області
знаходиться справа № Б-39/07-06 про банкрутство ТОВ "АЛЬФІН",
порушена за заявою ТОВ "ЕМЄШ". Постановою цього суду від 22.02.2006
ТОВ "АЛЬФІН" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

За
таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належним чином
не було досліджено питання наявності або відсутності  підстав для прийняття заяви ТОВ
"Харківський центр правових досліджень та безпеки бізнесу
"ЮРПОЛІС" про  порушення справи
про банкрутство ТОВ "АЛЬФІН".

Між
тим, в силу приписів ст. ст. 1115, 1117 ГПК України, що
визначають повноваження суду касаційної інстанції та межі перегляду справи в
суді касаційної інстанції, допущені порушення норм процесуального права судом
першої інстанції, що призвели до неповного з'ясування обставин справи, не
можуть бути усунуті судом касаційної інстанції.

За
таких обставин постанову господарського суду Харківської області не можна
визнати як таку, що відповідає фактичним обставинам справи і вимогам закону,
оскільки судом в порушення вимог
процесуального права - ст.ст. 32 - 34, 43 ГПК України не було належним
чином з'ясовано дійсні обставини справи, не досліджено підстав порушення справи
про банкрутство, а тому постанова підлягає скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Під
час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції необхідно
врахувати викладене, перевірити ствердження та заперечення сторін, всебічно
і  повно
з'ясувати  і  перевірити
всі  фактичні  обставини
справи,  об'єктивно  оцінити
докази,  що  мають
юридичне  значення  для
розгляду  і  вирішення
спору  по  суті,
і  в  залежності
від  встановленого,  правильно
визначити  норми  матеріального
права,  що  підлягають
застосуванню  до  спірних
правовідносин,  та  прийняти
обґрунтоване  і  законне
судове  рішення.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119
- 11111 ГПК України Вищий господарський суд України -

П О С Т А Н О В И В :

1.          Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Київському районі м.Харкова задовольнити частково.

2.          Постанову господарського суду
Харківської області від 29.05.2008 у справі № Б-39/225-07 скасувати, справу
направити на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Головуючий -
М.І. Хандурін

Судді
О.Є. Короткевич

О.М. Мамонтова