КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2008                                                                                           № 40/28

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Ропій Л.М.

суддів:           Буравльова С.І.

Попікової О.В.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Процько В.І. директор

від 1-го відповідача -Єрмакова К.Ю. дов. вд 20.08.2008р. № 35-54105 від 2-го відповідача -Любавська І.Р. дов. від 15.09.2008р. № 576

від 3-го відповідача-Сібілєва С.П. дов. від 30.09.2008р. № 73

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву

на рішення Господарського суду м.Києва від 17.07.2008

у справі № 40/28 (Пукшин Л.Г.)

за позовом                               ДП "Український науково-технічний і впроваджувальний центр комплексного захисту інформації (ДП "Український центр "Безпека)

до                                                   Державне підприємство "Завод "Арсенал"

Фонд державного майна України

Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву

третя особа позивача

третя особа відповідача

про                                                  спонукання укласти додаткову угоду до Договору оренди державного майна від 15.05.2003 № А/76-31-03

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство „Український центр „Безпека” в травні 2008 рокузвернулося до господарського суду міста Києва з позовом про спонукання ДП „Завод „Арсенал” (далі – відповідач 1) та Фонд державного майна України (далі – відповідач 2) до укладення додаткової угоди до договору оренди державного майна від 15.05.2003 року за № А/76-31-03.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.05.2008 року було порушено провадження по справі № 40/28.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.06.2008 року було залучено до участі у справі регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (далі – відповідач 3) в якості іншого відповідача.

Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги по справі та остаточно просив (лист від 03.07.2008 року, аркуші справи 86-87): зобов’язати відповідача 1 до укладення додаткової угоди до діючого договору оренди державного майна від 15.05.2003 року за № А/76-31-03 про встановлення орендної ставки в розмірі 3% за використання нерухомого державного майна для розміщення науково-дослідної установи державного підприємства „Український центр „Безпека”; зобов’язати відповідача 2 заборонити відповідачу 3 вимагати від орендарів інші документи, окрім тих, які чітко визначені наказом ФДМ України від 14.04.2001 р. за № 649, що зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13 червня 2001 р. за № 504/5695; зобов’язати відповідача 3 погодити розмір орендної плати за використання нерухомого державного майна по договору оренди від 15.05.2003 року за № А/76-31-03, визначений на підставі орендної ставки в розмірі 3% згідно п.23 додатку 2 до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.07.2008 року (Пукшин Л.Г.) позовні вимоги задоволено частково. Зобов’язано відповідача 1 укласти додаткову угоду до діючого договору оренди державного майна від 15.05.2003 року № А/76-31-03 про встановлення орендної ставки в розмірі 3% за використання нерухомого державного майна для розміщення науково-дослідної установи державного підприємства „Український науково-технічний і впроваджувальний центр комплексного захисту інформації”; зобов’язано відповідача 3 погодити розмір орендної плати за використання нерухомого державного майна по договору оренди від 15.05.2003 року за № А/76-31-03, визначений на підставі орендної ставки в розмірі 3% згідно п.23 додатку 2 до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна. Покладено судові витрати на відповідача 1.

В задоволенні інших позовних відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням першої інстанції, відповідач 3 - Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вищенаведене рішення в частині зобов’язання відповідача 3 погодити розмір орендної плати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву не є стороною за договором оренди від 15.05.2003р. № А76-31-03, укладеним між позивачем та Державним підприємством „Завод Арсенал”. При цьому, посилаючись на вимоги статей 9 Закону України „Про оренду державного і комунального майна” та п. 30 статті 6 Закону України „Про управління об’єктами державної власності” наголошує на тому, що ДП „Завод Арсенал” не надав Регіональному відділенню відповідні документи для погодження орендної плати.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу від 16.09.2008р. № 762-08 просив рішення суду першої інстанцій залишити без змін, як обґрунтоване, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому, позивач наголошував на тому, що на вимогу Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву надав всі необхідні документи, які підтверджують статус ДП „Український центр „Безпека” як науково-дослідної установи в 2004-2007р.р.

Від відповідачів 1 та 2 відзив на апеляційну скаргу не надавався, однак присутні у судовому засіданні представника відповідачів зауважили наступне:

Представник відповідача 2 - Фонду державного майна України, усно підтримав доводи апеляційної скарги, та просив її задовольнити.

Представник відповідача 1 - ДП „Завод Арсенал”, усно повідомив про згоду укласти із позивачем додаткову угоду до договору оренди державного майна від 15.05.2003 року за № А/76-31-03, за умови відповідного погодження із відповідачем 3 розміру орендної ставки.

Розпорядженням В.о. Голови Київського апеляційного господарського суду № 01-23/1/2 від 15.09.2008 р. „Про зміну складу колегії суддів”, в зв’язку з виробничою необхідністю (виходом на роботу судді, який входить до постійного складу даної колегії суддів) було доручено розгляд апеляційної скарги у справі № 4028 колегії суддів у складі: Ропій Л.М. - головуючий суддя, суддів Буравльов С.І., Попікова О.В.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи доводи заперечень на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне:

Як було встановлено під час судового розгляду в суді першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 1 наявні правовідносини за договором оренди державного майна від 15.05.2003 року за № А/76-31-03. Предметом договору оренди є строкове платне користування державним нерухомим майном загальною площею 81,6 кв.м.

Відповідно до частини 2 статті 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. А в силу частини 3 цієї ж статті сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Як було встановлено під час удового розгляду, позивачем дотримано встановлений порядок. При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що позивач за своїм статусом є науковою установою.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до умов договору оренди від 15.05.2003 року за № А/76-31-03 (далі - договір) та акта приймання-передачі від 15.05.2003 року, відповідач 1 передав, а позивач прийняв у строкове платне користування наступне державне нерухоме майно: в будинку №8 по вул.Московській загальною площею 81,6 кв.м., яке складається з окремого приміщення другого поверху для використання під офіс, що знаходиться на балансі відповідача 1.

Згідно з пунктом 3.1. згаданого договору встановлено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України, і становить без ПДВ за базовий місяць оренди (лютий) 1701, 08 грн.

На підставі п.3.4. договору розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку, що стороною по договору оренди (орендодавцем) являється відповідач 1, а органом, що погоджує встановлену ставку орендної плати, - відповідач 3.

Статтею 9 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” встановлено порядок укладення договору оренди, який дотримано сторонами.

Відповідачем 3 було погоджено додаток до договору – розрахунок плати за перший місяць оренди державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі відповідача 1 відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року „Про Методику розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна”.

Сторонами узгоджено, що розрахунок орендної плати за квітень буде визначено шляхом коригування орендної плати за лютий місяць з урахуванням індексу інфляції за березень, квітень місяць.

Додатковою угодою (додаток №1 до договору, аркуш справи 37) його сторони узгодили, що з 1 травня 2004 року до нього внесені певні зміни, зокрема, площа предмету оренди встановлена у розмірі 70,8 кв.м. А в пункті 3.1. договору замість 1701,08 грн. записано 1475,94 грн.

Додатком № 2 до договору (аркуш справи 38) сторони уклали додаткову угоду про те, що дію вказаного договору продовжено до 15.05.2012 року.

Як вбачається з залучених до матеріалів справи копій Свідоцтва про атестацію наукової установи від 26.06.2003 року за №237 (аркуш справи 10), копії Статуту (аркуші справи 48-56), Повідомлення Київського міського управління статистики від 19.02.2003 року за № 15-1245 (аркуш справи 13), довідки за № 5499 від 23.07.2007 року, виданої Головним управлінням статистики в м. Києві, та листа Мінпромполітики України від 02.06.2008 р. „Щодо державної атестації наукової установи” (аркуш справи 110), позивач значиться в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, як наукове підприємство, та його включено до переліку наукових установ Мінпромполітики для проведення позачергової атестації.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, доводи відповідача 1 щодо необхідності додаткового підтвердження позивачем статусу наукової установи правомірно не взяті до уваги господарським судом міста Києва, тоді як щодо внесення змін до договору відповідач 1 по їх суті не заперечував. Відповідач 3 в суді першої інстанції, крім іншого також відзначав, що надання усіх документів, передбачених наказом Фонду державного майна України від 14 листопада 2005 року за № 2975 є підставою для погодження розміру орендної плати, що визначається на підставі орендної ставки у розмірі 3%.

Статтею 21 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” передбачено, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. У відповідності до частини 2 цієї ж статті розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

Разом з цим, запропоновані в редакції позивача зміни до розрахунку орендної плати за перший (базовий) місяць розрахунку – січень 2007 р. Державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі відповідача 1 та відповідний проект додаткової угоди про внесення змін до договору (аркуші справи 57-58) відповідач 1 та відповідач 3 не підписали та не узгодили відповідно.

Матеріали справи (зокрема, листування на аркушах справи 95-96, 98, 102, 113, 121) містять звернення позивача до відповідачів з клопотаннями щодо врегулювання вказаного питання шляхом добровільних узгоджених дій сторін у відповідності до чинного законодавства.

Як вбачається з листа відповідача 1 до відповідача 3 від 20.05.2008 року за № 84-7/213 (аркуш справи 103), ДП „Завод „Арсенал” фактично визнало необхідність погодження додатку про внесення змін до договору та змін до розрахунку орендної плати.

Відповідно до приписів статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Пунктом 2 Методики розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 р. за № 786 (зі змінами і доповненнями), передбачено, що розмір орендної плати встановлюється договором оренди між орендодавцем і орендарем. Абзацом другим цього ж пункту Методики встановлено, що у разі, коли орендодавцем цілісного майнового комплексу структурного підрозділу (філії, цеху, дільниці) державного підприємства, а також нерухомого майна (будинку, споруди, приміщення) є державне підприємство, організація , розмір орендної плати погоджується з органом, визначеним в абзаці другому статті 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”.

Згідно з пунктом 23 додатку № 2 до Методики (в редакції змін, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 року № 1846 ) встановлено орендну ставку за використання орендованого майна в розмірі 3% за розміщення науково-дослідних установ.

За наведених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовну вимогу до відповідача 1 щодо зобов’язання укласти додаткову угоду з позивачем до діючого договору оренди на запропонованих позивачем умовах.

Господарський суд міста Києва також правомірно задовольнив позовну вимогу до відповідача 3 щодо зобов’язання погодити розмір орендної плати у відповідному розмірі на підставі п.23 додатку 2 до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов’язків цивільного характеру.

Частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На підставі статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. У статті 12 ГПК України визначено підвідомчість справ господарським судам України, до яких, зокрема, належить даний спір.

Способи захисту цивільних прав встановлені частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України. А частина 3 цієї ж статті передбачає право суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з статті 5 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” орендодавцями, зокрема, є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук (абзац другий статті); підприємства - щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна, загальна площа яких не перевищує 200 кв. м на одне підприємство, а з дозволу органів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї статті, - також щодо структурних підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна, що перевищує площу 200 кв. м.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав задоволення позову, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу в задоволенні позовних вимог до відповідача 2 не оскаржене сторонами. Проте, на підставі частини 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в повному обсязі, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявленої до Фонду державного майна України позовної вимоги.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В цій частині рішення суду першої інстанції також відповідає нормам матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, за результатом перегляду рішення суду першої інстанції Київським апеляційним господарським судом не встановлено.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв’язку з її незадоволенням згідно вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по м.Києву на рішення Господарського суду м. Києва від 17.07.2008 у справі № 40/28 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.07.2008 у справі № 40/28 залишити без змін.

3. Справу № 40/28 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Ропій Л.М.

Судді                                                                                          Буравльов С.І.

Попікова О.В.