ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2008 р.

№ 2-9/9014.1-2007 (2-24/6870-2006)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Т.Б. Дроботової –головуючого,

Н.О.Волковицької,

Л.І. Рогач

за участю представників:

позивача

Семякін П.І., дов. від 25.03.08р. № 499

відповідача

Кириченко С.В., дов. від 30.03.07р. № 04-01-10/251

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державної акціонерної компанії "Титан"

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.12.2007 року

у справі

№29/9014.1-2007 господарського суду Автономної Республіки Крим

за позовом

Міського виробничого управління житлово-комунального господарства міста Армянська

до

Державної акціонерної компанії "Титан"

про

стягнення 118695, 68 грн.

ВСТАНОВИВ:

28.02.2006 р. Міське виробниче управління житлово-комунального господарства міста Армянська звернулося до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Державної акціонерної компанії “Титан” про стягнення 118695,68грн. заборгованості (в тому числі 87169,84грн. основного боргу за зобов’язаннями по договору про співпрацю за 4 квартал 2002р., 28068,69грн. індексу інфляції та 3457,16грн. відсотків річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на статті 527, 530, 903 Цивільного кодексу України та статті 4, 27, 125 Господарського кодексу України, вказавши, що за умовами договору відповідач зобов’язався приймати дольову участь в утриманні житлового фонду та комунального господарства, розмір якої визначено у затвердженому відповідачем кошторисі на 4-ий квартал 2002р., та на повне виконання ним власних договірних зобов'язань.

Відповідач відхилив позовні вимоги повністю, вказавши, що договірні відносини між ним та позивачем щодо відшкодування вартості послуг, наданих його працівникам, у спірний період не існували, отже, предмет спору відсутній; також відповідач заявив про закінчення позовної давності для судового захисту порушеного права та про наявність судових рішень про відмову у задоволенні позовних вимог за попередній період з встановленням обставин, які є преюдиціальними для вирішення даного спору.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.09.2007 року (суддя Пєтухова Н.С.) позовні вимоги задоволено; з відповідача на користь позивача стягнуто 87169,84грн. основного боргу, 3457,16грн. відсотків річних, 28068,69грн. суми індексу інфляції, 1186,96грн. державного мита, 118грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Судове рішення вмотивовано встановленими обставинами справи щодо продовження дії договору № 1801 у спірний період, що породжує наявність у відповідача грошових зобов'язань перед позивачем відповідно до договору, невиконанням цих зобов'язань належним чином; статтями 526, 625 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України, що визначають порядок виконання зобов'язань та наслідки їх порушення.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.12.2007 року (судді: Волков К.В. - головуючий, Котлярова О.Л., Черткова І.В.) рішення господарського суду залишено без змін з мотивів його законності та обґрунтованості; доводи апеляційної скарги відхилено як такі, що суперечать наявним у справі доказам.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного господарського суду та рішення суду першої інстанції та залишити позов без розгляду, мотивуючи касаційну скаргу доводами про неповне з’ясування судами обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема статей 205, 509, 625 Цивільного кодексу України, статей 173, 180 Господарського Кодексу України, статей 4, 42, 43, 32, 33, 34, 35, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, що спричинило невідповідність висновків господарських судів щодо обставин справи наявним доказам.

Зокрема, відповідач зазначає що судом в порушення статті 35 Господарського процесуального кодексу України не прийнято до уваги факти, встановлені постановою Вищого господарського суду України від 20.09.2006р., а саме строк дії договору про співробітництво, відсутність правовідносин за цим договором між сторонами у спірний період та відповідних зобов'язань в межах договору; також судами неправильно визначено момент пред'явлення позивачем вимоги про виконання зобов'язань, що впливає на розмір нарахованих сум інфляційних та відсотків річних, не прийнято до уваги, що сума 120000,64грн. стягнута в ході виконавчого провадження.

Позивач відзив на касаційну скаргу не надав; усно в судовому засіданні відхилив її доводи.

Заслухавши доповідь судді–доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно положень частини 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є наявність та зміст цивільних зобов’язань сторін за договором про співробітництво на протязі четвертого кварталу 2002року.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що сторонами підписано договір про співпрацю № 1801 від 05.09.2000р., предметом якого є спільна діяльність в дольовій участі по утриманню житлового фонду та комунального господарства.

Умовами договору передбачено обов’язок відповідача здійснювати оплату витрат по утриманню та ремонту місць загального користування в гуртожитках, витрат за електроенергію більш встановлених в колективному договорі норм витрат робітниками державної акціонерної компанії "Титан", щоквартально по узгодженому кошторису здійснювати оплату за комунальні послуги, надані об’єктам соцкультпобуту.

На утримання гуртожитку за спірний період (4-ий квартал 2002р.) сторонами було затверджено кошторис в сумі 87169,84грн.

Також судами встановлено, що у наданих сторонами екземплярах договору № 1801 від 05.09.2000р. містяться розбіжності стосовно строку його дії; у екземплярі позивача строк дії договору не визначено, а у екземплярі відповідача строк дії договору встановлено до 31.12.2000р.

Прийнявши до уваги такі документальні докази, як затверджений сторонами кошторис на утримання гуртожитку за 4 квартал 2002 року на суму 87169,84грн., колективний договір між адміністрацією та профспілкою державної акціонерної компанії "Титан", а також лист відповідача від 08.09.2005р. з визнанням наданих послуг, місцевий господарський суд визнав встановленою обставиною, що договірні відносини за договором № 1801 від 05.09.2000р. існували після 31.12.2000р., визначеного в примірнику договору відповідача, як строк дії договору.

Виходячи з аналізу положень договору, місцевий господарський суд встановив, що зобов'язання відповідача щодо відшкодування витрат на утримання та ремонт місць загального користування в гуртожитках виникають з моменту затвердження та узгодження належної до відшкодування суми у відповідному кошторисі, а за 4 квартал 2002р. –з 05.03.2003р.

Вказані обставини справи, з якими погодився апеляційний господарський суд при здійсненні апеляційного провадження, є підставою для задоволення позовних вимог з врахуванням положень статей 526, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, сторони повинні довести обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, належними та допустимими доказами; при цьому слід мати на увазі, що обмеження у засобах доказування мають місце в силу відповідного припису законодавства. Водночас за статтею 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи та матеріали, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору; ці докази оцінюються господарським судом за своїм внутрішнім переконанням.

Відтак, оцінивши вищеперераховані письмові документи як докази, що підтверджують зміст правовідносин сторін у даному спорі, господарські суди діяли відповідно до приписів процесуального законодавства, а переоцінка цих доказів виходить за межі повноважень касаційної інстанції.

Відповідно до статті 153 Цивільного кодексу Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 526 та 610 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Застосувавши норми Цивільного кодексу України, частину 1 статті 193 Господарського кодексу України, суди попередніх інстанцій визначили, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання згідно умов договору, в зв'язку з чим зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, відсотків річних; доводи відповідача про пропущену позовну давність відхилено з посиланням на невідповідність встановленим обставинам справи.

Доводи скаржника про допущені процесуальні порушення не може бути прийнято до уваги, оскільки протягом здійснення апеляційного провадження відповідач мав процесуальну можливість викласти свою позицію щодо даної справи; також не може впливати на наслідки розгляду даної справи стан виконавчого провадження за попереднім рішенням суду, яке скасовано у встановленому порядку.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 11 "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 111 5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційний та місцевий господарські суди в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України розглядаючи справу, всебічно, повно та об’єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; належним чином проаналізували правовідносини, що виникли та існували між сторонами, та дійшли законних та обґрунтованих висновків за наслідками розгляду позову та апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду, якими відхилено доводи апеляційної скарги, ґрунтуються на належних та допустимих доказах, наведених у постанові суду.

Як наслідок, прийняті апеляційним та місцевим господарськими судами постанова та рішення відповідають вимогам статей 84 та 105 Господарського процесуального кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 29.12.76 р. "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями.

Доводи скаржника не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення статті 1117 Господарського процесуального кодексу України та з підстав їх суперечності обставинам справи.

Твердження заявника про порушення і неправильне застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права при прийнятті постанови та рішення не знайшли свого підтвердження, з огляду на що підстав для скасування зазначених судових актів колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної акціонерної компанії "Титан" залишити без задоволення.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.12.2007 року у справі №2-9/9014.1-2007 господарського суду Автономної Республіки Крим та рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.09.2007р. залишити без змін.

Головуючий Т. Дроботова

Судді: Н. Волковицька

Л. Рогач