ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2008 р.

№ 6/2127

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу державного підприємства "Словечанське лісове господарство", с. Словечно Овруцького району Житомирської області,

на рішення господарського суду Житомирської області від 21.08.2007

та постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 06.12.2007

зі справи № 6/2127

за позовом відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Овруцькому районі (далі –Відділення), м. Овруч Житомирської області,

до державного підприємства "Словечанське лісове господарство" (далі –Підприємство)

про стягнення 19 904,94 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Відділення звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Підприємства 19 904,94 грн. в порядку регресу.

Рішенням названого суду від 21.08.2007 (суддя Терлецька-Байдюк Н.Я.), залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 06.12.2007 (колегія суддів у складі: Черпак Ю.К. –головуючий, судді Веденяпін Ю.К., Зав'язун В.С.), позов задоволено. Прийняті судові рішення мотивовано необхідністю відшкодування позивачеві страхових виплат, оскільки шкоду заподіяно працівником відповідача під час виконання трудових обов’язків.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Підприємство просить рішення місцевого і постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати внаслідок їх прийняття з порушенням норм матеріального права та прийняти нове рішення.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Представники сторін у судове засідання не з’явилися.

Перевіривши повноту встановлення судами першої і апеляційної інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що:

- 04.01.2005 близько 14 годин 15 хвилин на автодорозі між селами Селезівка-Словечно Овруцького району сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля, що належав Словечанській районній лікарні, під керуванням Мельниченка Миколи Павловича та автомобіля Підприємства, яким керував Кобилинський Анатолій Іванович;

- в результаті ДТП водій Словечанської районної лікарні Мельниченко Микола Павлович отримав тілесні ушкодження тяжкого ступеню;

- вироком Овруцького районного суду Житомирської області від 14.04.2005 Кобилинського Анатолія Івановича визнано винним у зазначеному ДТП та засуджено за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України;

- водій Кобилинський Анатолій Іванович знаходився у трудових відносинах з Підприємством та під час ДТП виконував трудові обов’язки;

- потерпілому Мельниченку Миколі Павловичу встановлено 40% втрати професійної працездатності за висновком МСЕК від 14.09.2005;

- акт форми Н-1 від 10.01.2005 свідчить про те, що з Мельниченком Миколою Павловичем стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом;

- за період з листопада 2005 року по липень 2007 року позивачем нараховано та виплачено Мельниченку Миколі Павловичу страхове відшкодування у сумі 19 707,88грн. та понесені витрати з доставки цих виплат у сумі 197,06грн., а всього витрачено 19 904,94 грн.

Причиною даного спору є питання про те, чи має відповідач відшкодовувати витрати Відділення, які виникли внаслідок здійснення останнім відповідно до Закону України від 23.09.1999 № 1105-ХІV “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” (далі –Закон № 1105) страхових виплат застрахованій особі.

Принципи, загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян в України визначені Основами законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі –Основи).

Відповідно до статті 21 Основ внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань сплачує виключно роботодавець. Розмір внесків встановлюється у відсотках до сум фактичних витрат на оплату праці та інших виплат найманим працівникам, які підлягають обкладенню прибутковим податком з громадян.

Статтею 11 Основ та статтею 13 Закону № 1105 визначено, що страховий ризик –це обставини, внаслідок яких може статися страховий випадок, а страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 Закону № 1105, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Згідно з статтею 2 Закону № 1105 дія цього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору.

Статтею 6 цього Закону встановлено, що суб'єктами страхування від нещасного випадку є застраховані громадяни, а в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик. Застрахованою є фізична особа, на користь якої здійснюється страхування (працівник); страхувальниками є роботодавці, а в окремих випадках - застраховані особи; страховик –Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Відповідно до наведених приписів статей 2, 6 Закону № 1105 потерпілий Мельниченко Микола Павлович є застрахованою особою, на користь якої здійснювалося страхування страхувальником-роботодавцем -Словечанською районною лікарнею.

З огляду на наведене попередні судові інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що дія Закону № 1105 в даному випадку поширюється лише на відносини між Фондом та Словечанською районною лікарнею, тоді як взаємовідносини Відділення і Підприємства регулюються цивільним законодавством та знаходяться поза сферою дії Закону № 1105, як і відносини відповідача з потерпілим Мельниченком М.П., який не був працівником цього підприємства.

Відповідно до части першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Частиною другою статті 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

При цьому під шкодою слід розуміти зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Оскільки Відділенням за рахунок коштів Фонду проведено страхові виплати, що знаходиться в безпосередньому причинному зв’язку з діями особи (працівника відповідача), правовідносини з якою не охоплюються сферою загальнообов’язкового державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, то витрачені позивачем кошти є для нього шкодою в розумінні статті 1166 ЦК України.

Таким чином, рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів зі справи відповідають встановленим ними фактичним обставинам, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119-11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 21.08.2007 та постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 06.12.2007 зі справи № 6/2127 залишити без змін, а касаційну скаргу державного підприємства "Словечанське лісове господарство" –без задоволення.

Суддя            В.Селіваненко

Суддя            І.Бенедисюк

Суддя                                                                                            Б.Львов