ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2008 р.

№ 11/40-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Перепічая В.С. (головуючого),

Вовка І.В.,

Гончарука П.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві касаційну скаргу

Дніпропетровської міської ради

на постанову Дніпропетровського апеляційного

господарського суду від 04.07.2007 року

у справі

№ 11/40-07

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідер"

до

третя особа

Дніпропетровської міської ради,

Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації"

Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю міської ради

про

визнання права власності,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2006 року позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача про зобов’язання прийняти в експлуатацію нерухоме майно та визнання права власності на це майно у зв’язку з закінченням будівництва нерухомого майна.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач уточнив заявлені вимоги та просив визнати право власності на збудоване нерухоме майно.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2007 року позов задоволено, визнано право власності за позивачем на нерухоме майно.

Доповідач-Вовк І.В.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.07.2007 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі відповідач вважає, що судом порушено вимоги закону, і тому просить прийняті ним рішення скасувати та в позові відмовити.

Відзиви на касаційну скаргу від позивача, іншого відповідача та третьої особи до суду не надходили.

Дослідивши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи і прийняті у ній судові рішення, суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 06.02.2003 року на підставі акту про проведення прилюдних торгів позивач придбав об’єкт нерухомого майна, не введеного в експлуатацію, загальною площею 50,5 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Голубина, 3.

Нотаріусом було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Вказаний об’єкт нерухомого майна до ТзОВ "Лідер" належав КП "Центр з ремонту та наладці теплоенергетичного обладнання".

Рішення виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів від 24.09.1993 року №376/5/1 надано дозвіл КП "Центр з ремонту та наладці теплоенергетичного обладнання" на будівництво господарського приміщення по вул. Голубиній, 3 на зазначеній земельній ділянці, виділеній йому раніше рішенням №562/1 від 23.11.1990 року.

ТзОВ "Лідер", вже як новий власник в процесі користування нерухомістю закінчив будівництво будівельних майстерень.

Позивач звернувся до КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" з заявою щодо реєстрації права власності на адміністративну будівлю, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Голубина, 3.

Листом від 20.07.2006 року №6604 КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" з посиланням на ст.331 ЦК України повідомило позивача, що виконати заяву щодо реєстрації права власності неможливо, необхідно звернутися до Інспекції ДАБК Дніпропетровської міської ради для вирішення питання введення в експлуатацію будівлі, після чого замовлення буде розглянуто.

Листом від 26.01.2007 року №101/3 Інспекція ДАБК повідомила позивача, що відсутні правові підстави для прийняття в експлуатацію спірного об’єкту у зв’язку з тим, що він є об’єктом самочинного будівництва за відсутністю погодженого проекту та дозволу Інспекції ДАБК.

ТзОВ "Інфініт-Ленд" повідомило ТзОВ "Лідер" про неможливість виконання робіт з оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку у зв’язку з відсутністю документів, які посвідчують право власності на нерухоме майно.

Предметом даного судового розгляду є вимоги про визнання права власності на нерухоме майно у зв’язку з закінченням його будівництва на наданій у встановленому порядку земельній ділянці.

Відповідно до роз’яснень, викладених у п.п. 1,6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обгрунтувати.

Оскаржені судові рішення цим вимогам не відповідають.

Так, судом не було з’ясовано правову природу спірних правовідносин, та які норми матеріального права підлягають застосуванню до цих правовідносин, а звідси, не було встановлено дійсних прав і обов’язків сторін.

Відповідно до вимог частин 1-5 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Проте, визнавши право власності на спірне нерухоме майно, суди обох інстанцій не врахували вимог зазначених норм матеріального права та, виходячи з них, не з"ясували обставин, пов’язаних з наданням позивачу земельної ділянки у встановленому порядку під збудоване нерухоме майно і наявністю належного дозволу чи належного затвердженого проекту.

До того ж, зробивши висновок про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, яке є об’єктом незавершеного будівництва, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на вимоги абзаців 2, 3 частини другої ст.331 ЦК України, за якими, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, а якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У той же час, судам слід було мати на увазі, що у випадку здійснення самочинного будівництва на земельній ділянці, яка є в державній або комунальній власності, відповідний орган вправі відповідно до законодавства прийняти рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети, і якщо таке рішення прийнято, суд визнає право власності особи, яка здійснила будівництво, на об’єкт створений в результаті такого будівництва.

Отже, зробивши висновки про задоволення заявлених вимог, суди не навели правових підстав таким висновкам і не врахували норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин..

За таких обставин, оскаржені судові рішення не можна визнати законними й обгрунтованими, і тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду слід врахувати викладене і вирішити спір відповідно до вимог закону.

З огляду наведеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дніпропетровської міської ради задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.07.2007 року та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2007 року скасувати, і справу № 11/40-07 передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Головуючий суддя В.Перепічай

Судді І.Вовк

П.Гончарук