ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2008 р.

№ 05-5-45/6682

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:

Мачульського Г.М.

суддів:

Рогач Л.І.

Шаргала В.І.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу

Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт"

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від 16.09.2008р.

у справі

№05-5-45/6682

Господарського суду

міста Києва

за позовом

Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт"

до

Державного комітету України з державного матеріального резерву

про

стягнення заборгованості та розірвання договору

за участю представників

- позивача:

не з'явився

- відповідача:

Глузманової М.П. (довіреність №2/3394 від 14.07.2008р.), -

В С Т А Н О В И В:

Оскарженою постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2008р. (колегія суддів у складі: головуючого –судді Смірнової Л.Г., суддів Алданової С.О., Зубець Л.П.) залишено без змін ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.07.2008р. (суддя Балац С.В.), якою позовну заяву Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" та додані до неї документи повернуто позивачу без розгляду; також постановлено повернути позивачу з державного бюджету державне мито в сумі 2 087, 90 грн., перераховане платіжним дорученням від 04.04.2008р. №927, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн., перераховане платіжним дорученням від 04.04.2008р. №928.

В касаційній скарзі позивач просить вказані судові рішення скасувати, та направити справу на розгляд суду в іншому складі, посилаючись на порушення господарським судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме: ч.1 ст.55, ст.164 Конституції України, ч.1 ст.1, ст.ст.46, 54-57 Господарського процесуального кодексу України, п.5 Роз'яснення від 04.03.1998р. №02-5/78 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Арбітражного процесуального кодексу України", п.п.22, 36 Інструкції "Про порядок обчислення та справляння державного мита", затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 22.04.1993р. №15.

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Позивач не використав наданого законом права на участь свого представника у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву без розгляду суд першої інстанції мотивував свою ухвалу тим, що позивачем сплачено державне мито лише з майнової вимоги, а не майнову вимогу державним митом не оплачено.

Суд апеляційної інстанції залишаючи без змін зазначену ухвалу місцевого господарського суду свою постанову мотивував тим, що до апеляційної скарги додано не оригінал, а копію платіжного доручення про сплату державного мита.

Про те судові рішення підлягають скасуванню виходячи з наступного.

Як вбачається із оскарженої ухвали місцевого господарського суду позивач звернувшись із позовом просив розірвати договір та стягнути з відповідача 200289, 73 грн.

Таким чином позов містить вимоги як майнового, так і немайнового характеру.

Згідно ст.46 Господарського процесуального кодексу України державне мито сплачується чи стягується в доход державного бюджету України в порядку і розмірі, встановлених законодавством України.

Із змісту п.36 Інструкції "Про порядок обчислення та справляння державного мита", затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 22 квітня 1993 р. №15, вбачається, що позовні заяви, які носять одночасно майновий і немайновий характер, оплачуються державним митом як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовів немайнового характеру.

Відповідно до ст.3 п.2 пп. “а” Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” від 21.01.1993 року №7-93 із заяв майнового характеру, що подаються до господарських судів державне мито сплачується у розмірі одного відсотку ціни позову, але не менше 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст.55 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошей ціна позову визначається стягуваною сумою.

Відповідно до ст.3 п.2 пп. пп. “б”, “в” Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” від 21.01.1993 року №7-93 із позовних заяв немайнового характеру державне мито сплачується у розмірі 5 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Отже державне мито з позовної заяви належить обчислювати та сплачувати до Державного бюджету з врахуванням вимог вказаних норм Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” від 21.01.1993 року №7-93 із суми 200289, 73 грн., що становить 2002, 90 грн., та із немайнових вимог у розмірі 5 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 85 грн., а всього підлягало до сплати 2087, 90 грн.

Із оскарженої ухвали місцевого господарського суду вбачається що при подачі позову Державне мито було сплачено також у розмірі 2087, 90 грн., а відтак ухвала цього суду про повернення позовної заяви є незаконною.

Суд апеляційної інстанції вказаного не врахував, та безпідставно залишив без змін незаконну ухвалу місцевого господарського суду.

Суд касаційної інстанції також зазначає наступне.

Згідно приписів ст.57 ч.1 п.3 до позовної заяви додаються документи, які підтверджують, зокрема, сплату державного мита у встановлених порядку і розмірі.

Відповідно до приписів п.11 Інструкції "Про порядок обчислення та справляння державного мита", затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 22 квітня 1993 р. N15 платіжні доручення на безготівкове перерахування державного мита, квитанції банку про сплату державного мита додаються, зокрема, до позовних заяв, і залишаються у справах установ, що справляють державне мито.

Згідно приписів ст.63 ч.2 ГПК України суддя повертає позовну заяву не пізніше п'яти днів з дня її надходження, про що виносить ухвалу.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вказаної норми права позовна заява з додатками була повернута позивачу буз розгляду, при цьому було повернуто і платіжне доручення про сплату державного мита, яке до справи, в подальшому, не додавалось.

Таким чином особі, що подала касаційну скаргу, і суду першої інстанції належить враховувати, що при вирішенні питання про прийняття позовної заяви та призначенні її до розгляду, до позовної заяви має бути додано оригінал документу, який би підтверджував сплату державного мита у встановлених порядку і розмірі.

Відсутність оригіналу такого документу є підставою для повернення позовної заяви і доданих до неї документів без розгляду відповідно до вимог вказаних норм права.

Відповідно ж до приписів ст.61 ГПК України питання про прийняття позовної заяви віднесено до компетенції судді суду першої інстанції.

За вказаних обставин прийняті у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа передачі на розгляд до суду першої інстанції зі стадії прийняття позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п. 3, 11110 ч.1, 11111, 11112, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2008р. та ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.07.2008р. у справі №05-5-45/6682 скасувати, справу передати на розгляд до суду першої інстанції зі стадії прийняття позовної заяви.

Головуючий суддя Г.М. Мачульський

С у д д і Л.І. Рогач

В.І. Шаргало