СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

11 лютого 2008 року

Справа № 2-7/12597-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Борисової Ю.В.,

суддів                                                                      Гонтаря В.І.,

Плута В.М.,

за участю представників сторін:

представник позивача, Колихалов Андрій Станіславович (повноваження перевірені), Директор, Приватне підприємство "Азтек-Крим";

представник відповідача, не з'явився, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сістрой" ;

розглянувши апеляційні скарги Приватного підприємства "Азтек-Крим" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сістрой" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Дворний І.І.) від 22.11.2007 у справі № 2-7/12597-2007

за позовом           приватного підприємства "Азтек-Крим" (вул. 60 років Жовтня, 28/80, к. 224, Сімферополь, 95044)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Сістрой" (вул. Гагаріна, 13а-28, Сімферополь, 95026)

про стягнення 8298,48 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, приватне підприємство «Азтек-Крим», звернувся до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю «Сістрой», про стягнення 8298,48 грн., мотивуючи вимоги тим, що на виконання умов укладеного сторонами 10.12.2006 договору позивачем надані послуги з транспортно-експедиційного обслуговування та перевезення вантажу автомобільним транспортом на суму 6565,00 грн., які в добровільному порядку відповідачем не оплачені. Також позивач просив стягнути з відповідача штраф за наднормативний простій транспорту під час розвантаження та митного оформлення вантажу у сумі 1250,00 грн. та пеню у розмірі 483,48 грн.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 22.11.2007 у даній справі частково задоволено позов приватного підприємства "Азтек-Крим" до товариства з обмеженою відповідальністю "Сістрой". Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 6565,00 грн., державне мито у сумі 80,69 грн. та 93,35 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. У стягненні суми штрафу за наднормативний простій транспорту під час розвантаження та митного оформлення вантажу та пені судом відмовлено.

На вказаний судовий акт сторонами подані апеляційні скарги, в яких вони просять скасувати судове рішення від 22.11.2007.

Вимоги позивача мотивовані тим, що зазначене рішення є незаконним та необґрунтованим у частині відмови у стягненні пені і штрафу, а відповідач не згоден з рішенням на підставах, передбачених п.п. 1, 3, 4, частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України у зв’язку з неповним встановленням обставин у справі та неналежною оцінкою цих обставин.

У судовому засіданні, призначеному на 11.02.2008, представник підтримав вимоги апеляційної скарги позивача, представник відповідача в суд не з’явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду апеляційної скарги, доказів поважних підстав своєї відсутності суду не надав, таким чином не скориставшись своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні.

З врахуванням наведеного, судова колегія апеляційної інстанції визнала можливим розглянути справу по суті за відсутністю представника відповідача, враховуючи наявні у справі матеріали.

Під час розгляду справи в порядку й на підставах статті 101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія встановила наступні обставини.

10.12.2006 р. між приватним підприємством «Азтек-Крим»(Повірений) та товариством з обмеженою відповідальністю «Сістрой»(Довіритель) був укладений договір-доручення, згідно з п. 1.1 якого Довіритель доручає, а Повірений приймає на себе зобов'язання виконувати доручення Довірителя на перевезення вантажів автомобільним транспортом. У випадку неможливості виконання доручення власними силами Повірений має право укладати від імені та за рахунок Довірителя договори на транспортно-експедиційні послуги з третіми особами, які найменуються в подальшому Виконавці.

Відповідно до пункту 1.3 Договору Повірений зобов'язується виконати транспортне перевезення за маршрутом, вказаним в разовій заявці Довірителя, яка є невід'ємною частиною цього Договору, яка може бути отримана за допомогою факсимільного зв'язку та має юридичну силу нарівні з оригіналом, а Довіритель прийняти та оплатити перевезення в порядку, передбаченому цим Договором.

Згідно з пунктом 4.1 Договору оплата за надані транспортні послуги за цим Договором здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Повіреного.

Пунктом 4.3 Договору передбачено, що оплата здійснюється Довірителем після виконання перевезення протягом 3-х банківських днів з моменту отримання документів: рахунку, податкової накладної, акта виконаних робіт та СМК (ТТН) накладної з відміткою вантажоодержувача.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і відповідність висновків суду обставинам справи, судова колегія не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції у зв’язку з наступним.

Як встановлено судом першої інстанції, після надходження від відповідача заявки від 10.12.2006 р. про перевезення вантажу за маршрутом «Москва-Сімферополь»за ціною 6565,00 грн., 15.12.2006 р. між ПП «Авто-дизель сервіс»(Генеральний перевізник) та ПП «Азтек-Крим»(Повірений) був укладений договір № 492 на міжнародні перевезення вантажів автомобільним транспортом.

На підставі заявки відповідача від 21.12.2006 р. (а. с. 17) ПП «Авто-дизель сервіс»було здійснено перевезення вантажу за маршрутом «Москва-Сімферополь», про що свідчить наявна в матеріалах справи міжнародна товарно-транспортна накладна (а. с. 10). Вартість перевезення згідно заявки склала 5555,00 грн.

У зв'язку з тим, що вартість наданих послуг не була сплачена відповідачем після здійснення перевезення, ПП Азтек-Крим»звернулося з позовом до суду про стягнення заборгованості у розмірі 6565,00 грн. в примусовому порядку.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

При цьому, майново-господарськими, згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України, визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічне положення стосовно господарських зобов'язань міститься в частині 1 статті 193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання —відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Міжнародна товарно-транспортна накладна № 145511 (а. с. 10) свідчить, що вантаж був отриманий відповідачем, що підтверджується печаткою ТОВ «Сістрой»на зазначеній ТТН.

Таким чином, суд вірно зробив висновок, що факт отримання відповідачем товару, а отже, і надання позивачем послуг з перевезення вантажу, є доведеним, оскільки підтверджується матеріалами справи.

Тому судова колегія визнає безпідставними та неправомірними посилання відповідача у апеляційній скарзі на відсутність підписаного акту приймання виконаних робіт, а оскільки відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, а зазначеною статтею Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, то перевезення позивачем вантажу та його прийняття відповідачем, навіть за відсутності підписаного акту приймання виконаних робіт, породжує у відповідача обов'язок щодо здійснення розрахунку за надані послуги, оскільки в іншому разі позивач фактично позбавляється права на відшкодування понесених ним витрат, що, з урахуванням закріплених статтею 3 Цивільного кодексу України принципів справедливості, добросовісності та розумності, є неприпустимим.

Крім того, як встановлено, вимога про перерахування належних до сплати грошових коштів була направлена позивачем на адресу товариства з обмеженою відповідальністю «Сістрой»30.05.2007 р. та отримана ним, згідно з поштовим повідомленням та описом вкладення, 04.06.2007 р.

Разом з тим, відповідач не представив суду жодного доказу оплати заборгованості перед позивачем у розмірі 6565,00 грн., що підтверджує факт порушення відповідачем умов договору від 10.12.2006 р. в частині повної та своєчасної оплати вартості наданих послуг, через що судова колегія вважає позовні вимоги приватного підприємства «Азтек-Крим»щодо стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Сістрой»заборгованості у сумі 6565,00 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Але, заявлена вимога позивача у апеляційній скарзі стосовно стягнення з відповідача суми пені в розмірі 483,48 грн., на думку судової колегії, задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частиною 1 статті 199 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Під неустойкою, відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, види забезпечення виконання зобов'язань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне виконання зобов'язання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобов'язань будь-яким з видів, передбачених статтею 546 Цивільного кодексу України, також створює зобов’язувані правовідносини між кредитором та боржником.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В пункті 6.3 Договору сторони передбачили, що Довіритель несе відповідальність за несвоєчасну оплату рахунків Повіреного, сплачуючи при цьому Повіреному пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожну добу прострочення оплати.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, вказаним пунктом встановлена відповідальність відповідача, як Довірителя за Договором, лише за несвоєчасну оплату рахунків. Вказане положення, з урахуванням закріпленого статтею З Цивільного кодексу України принципу свободи договору та з урахуванням положень статті 6 Цивільного кодексу України, суд визнає легітимним та таким, що підлягає застосуванню лише за умови направлення Повіреним, тобто позивачем, рахунків на оплату наданих послуг.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції зобов'язав позивача надати, у тому числі рахунок на оплату наданих за договором від 10.12.2006 р. послуг з доказами його отримання відповідачем, докази направлення якого є необхідною умовою для застосування відповідальності у вигляді пені. Однак, вказана вимога суду, що також підтверджується матеріалами справи, була залишена позивачем поза увагою.

Як встановлено, пунктом 6.3 Договору від 10.12.2006 р. передбачено, що Довіритель несе відповідальність за порушення строків вантажно-розвантажних робіт та митного оформлення, обумовлених в п. 2.1.2 Договору цього Договору, сплачуючи при цьому штраф в розмірі 250,00 грн. за кожну добу простою.

Відповідно до п. 2.1.2 Договору Довіритель зобов'язується забезпечити завантаження (відвантаження) транспортного засобу, а також митне оформлення усіх необхідних супровідних документів в наступні строки: - при здійсненні перевезення в міжнародному сполученні - 48 годин з моменту прибуття транспортного засобу під завантаження (відвантаження) та митне оформлення; - у випадку транспортування невеликої партії вантажу (збірного вантажу), норма на його обробку встановлена - 24 години з моменту прибуття транспортного засобу під завантаження (відвантаження) та митне оформлення.

Згідно з частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 17 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Отже, передумовою застосування штрафних санкцій в сфері господарювання є вчинення суб'єктом підприємницької діяльності правопорушення, тобто наявність вини контрагента.

Пунктом 2.2.2 Договору встановлений обов'язок Повіреного забезпечити подачу транспортного засобу під завантаження, в погоджені строки, в належному стані, у тому числі, для міжнародного транспортування, з урахуванням особливостей та характеру вантажів, вказаних в заявці на їх перевезення та таких, що відповідають санітарним умовам.

В заявці від 10.12.2006 р. сторонами передбачена дата та час завантаження - 26 грудня 2006 року.

Однак, судом встановлено, що порушення передбачених п. 2.1.2 Договору від 10.12.2006 р. строків розвантаження транспортного засобу виникло внаслідок неналежного виконання позивачем своїх обов'язків за договором, тобто з вини ПП «Азтек-Крим».

А саме, як свідчить наявна в матеріалах справи міжнародна товарно-транспортна накладна, завантаження товару почалося з порушенням обумовленого строку - 28.12.2006 р., а оскільки був порушений позивачем строк подачі автомобіля під завантаження, відповідно був порушений і строк його доставки на митницю для його оформлення та розвантаження.

-          З врахуванням встановлених Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2006 р. N 612-р «Про перенесення робочих днів у 2007 році»днів святкувань, відповідачем було здійснено митне оформлення вантажу у перший робочий день, тобто 09.01.2007 р.

А оскільки частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, то вимоги позивача, які викладенні у апеляційній скарзі щодо стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Сістрой» штрафу у розмірі 1250,00 грн. за наднормативний простій, судова колегія вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості лише частини позовних вимог, вважає, що рішення господарського суду прийнято у повній відповідності до норм діючого законодавства, тому підстав для його скасування або зміни немає.

Керуючись статтями 101, 102, 103 (пункт 1), 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Азтек-Крим»залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Сістрой»залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Севастополя від 22.11.2007 у справі № 2-7/12597-2007 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                  Ю.В. Борисова

Судді                                                                                В.І. Гонтар

В.М. Плут