ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2008 р.

№ 7/682

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    М.В.Кузьменка,

судді                                        І.М.Васищака,

судді                                        В.М.Палій,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірми

"ТехНова"

на рішення господарського суду міста Києва від 25.01.2007р. та постанову

Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2008р.

у справі №7/682

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "ТехНова"

до            Державного підприємства "Енергоринок"

про           стягнення 4 503 489,38 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: Киреєв А.В. –довіреність №221 від 11.09.08,

від відповідача: Шевчук А.В. –довіреність у справі,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "ТехНова" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Енергоринок" і просило суд стягнути з останнього 4 503 489,38 грн. боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №312/01 від 01.02.2001р. щодо оплати купленої за період з 2003р. по 2005р. електроенергії.

Відповідач, заперечуючи заявлений позов, посилається на те, що стягнення з його поточних рахунків коштів, в рахунок погашення суми заборгованості за електричну енергію, буде суперечити статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", відповідно до якої кошти за електричну енергію перераховуються з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання згідно алгоритму, що встановлюється НКРЕ. Також зазначає, що відповідач не може вплинути ні на перерахування коштів та їх обсяг, ані на встановлення НКРЕ алгоритму.

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.01.2007р. (суддя Якименко М.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2008р. (головуючий, суддя Синиця О.Ф., судді Буравльов С.І., Рєпіна Л.О.), у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що відповідач не може впливати ні на перерахування коштів та їх обсяг, ні на встановлення алгоритму, оскільки перерахування коштів здійснюється виключно на підставі алгоритму і лише ним визначається частка коштів, наявних на поточному рахунку із спеціальним режимом використання, яка є власністю не відповідача, а енергогенеруючої компанії.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд вказані судові акти скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач надіслав відзив на касаційну скаргу позивача, в якому просить оскаржувані рішення та постанову залишити без змін, а скаргу без задоволення з мотивів, викладених у відзиві.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу п.5 ч.1 ст.92 Конституції України, засади організації та експлуатації енергосистем визначаються законом.

Так, Закон України "Про електроенергетику", визначає, зокрема, правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії.

Відповідно до ст.15 Закону, (у редакції, чинній на момент подання позову) купівля всієї електричної енергії, виробленої на електростанціях, потужність чи обсяг відпуску яких більші за граничні показники, незалежно від величини встановленої потужності чи обсягів відпуску електричної енергії, та весь її оптовий продаж здійснюється на оптовому ринку електричної енергії України, який, згідно ч.2 зазначеної норми, створюється на підставі договору.

Згідно чч.3, 4 ст.15 Закону, у такому договорі визначаються мета та умови діяльності, права, обов’язки та відповідальність сторін. При цьому, Правила оптового ринку електричної енергії України, які є невід’ємною частиною договору, визначають механізм функціонування оптового ринку електричної енергії України, порядок розподілу навантажень між генеруючими джерелами, правила формування ринкової ціни на електричну енергію.

В силу ст.1 названого Закону, учасниками оптового ринку електричної енергії України є суб’єкти підприємницької діяльності, які продають та купують електроенергію на оптовому ринку електричної енергії України на підставі договору.

Укладення договору купівлі-продажу електричної енергії учасників оптового ринку електричної енергії з суб’єктом підприємницької діяльності, який здійснює оптове постачання електричної енергії відповідно до договору, на підставі якого створюється оптовий ринок електричної енергії, є однією з вимог функціонування оптового ринку електричної енергії України (ч.6 ст.15 Закону).

Як встановлено судами двох інстанцій такий договір був укладений між сторонами 01.02.2001р. №312/01, відповідно до умов якого, позивач зобов’язався продавати, а відповідач –купувати електроенергію та здійснювати її оплату відповідно до умов договору. Сторони за договором визнали свої зобов’язання за договором між членами оптового ринку електроенергетики (п.2.1. договору).

Умови вказаного господарського договору містять як загальні ознаки майнового договору, так і особливі його ознаки, відображені у господарському законодавстві.

Так, відносини в галузі електроенергетики врегульовано спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про електроенергетику" та іншими нормативно-правовими актами: положенням "Про Національну комісію регулювання електроенергетики України", затвердженим Указом Президента України від 21.04.1998 р. №335/98 тощо. Основні питання спільного користування електроенергією на підставах, умовах та в межах, визначених Законом України "Про електроенергетику", врегульовують, зокрема, ДЧОРЕ, Правила енергоринку та ряд інших додатків до Договору, що є невід’ємною його частиною.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір від 01.02.2001р. №312/01 є господарським, при укладанні якого були застосовані спеціальні правила складання, в яких поєднанні майнові та організаційні елементи, притаманні господарським договорам.

Так, унормований статтею 151 Закону України "Про електроенергетику" (яка діяла під час виникнення між сторонами спірних правовідносин) порядок передбачає, що для проведення розрахунків за куплену на оптовому ринку електричної енергії України та спожиту електричну енергію, зокрема, оптовий постачальник електричної енергії, яким є державне підприємство “Енергоринок”, відкриває в установах уповноваженого банку поточні рахунки (до внесення змін Законом від 10.01.2002р. №2921-ІІІ –“розподільчі рахунки”) із спеціальним режимом використання. Такі рахунки призначені для накопичення коштів, отриманих за електричну енергію від споживачів, та розрахунків з учасниками оптового ринку електричної енергії. Перерахування коштів енергогенеруючим компаніям та іншим суб’єктам підприємницької діяльності, які проводять продаж електричної енергії на оптовому ринку, здійснюється уповноваженим банком з поточного рахунку із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії відповідно до алгоритму, встановленого Національною комісією регулювання електроенергії України.

Виходячи з тлумачення поняття алгоритму та поточного рахунку із спеціальним режимом використання, яке наведено у статті 1 Закону України "Про електроенергетику", алгоритм розподілу коштів, який встановлюється НКРЕ України, застосовується до всіх без винятку поточних рахунків із спеціальним режимом використання, у тому числі і до таких рахунків ДП “Енергоринок”. Таким чином умова про алгоритм розподілу коштів з поточного рахунку із спеціальним режимом використання оптового постачальника ДП “Енергоринок” є не договірною умовою, встановленою Договором між членами оптового рику електроенергії та додатками до нього, а нормою закону.

Отже, приписи алгоритму впливають на домовленість сторін за договором щодо оплати вартості товару.

Відповідно до п.4.2. укладеного між сторонами договору, платежі за отриману відповідачем у позивача електроенергію здійснюються кожного банківського дня з розподільчого рахунку відповідача відповідно до алгоритму ОРЕ, який затверджується НКРЕ.

Згідно умов укладеного договору, сторони домовились про те, що вони, поряд з зобов’язаннями, визначеними укладеним між ними договором, визнають свої зобов’язання за Договором між членами Оптового ринку електричної енергії України (ДЧОРЕ) (п.2.1., ст.4 договору), якими встановлений порядок розрахунків за куповану ДП “Енергоринок” енергію. Так, за змістом пунктів 7.3., 6.11.7 Інструкції про порядок використання коштів ОРЄ, яка згідно п.4.2 договору, є додатком ДЧОРЕ, розмір платежу за електричну енергію з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання залежить від встановленого НКРЕ України на відповідний день алгоритму та наявних на поточному рахунку із спеціальним режимом використання коштів, які надійшли в якості оплати від постачальників електричної енергії.

При чому в силу п.6.8 Інструкції, у разі виявлення коштів понад очікувану вартість електричної енергії, придбаної в розрахунковому періоді, від Оптового постачальника сума таких надходжень зараховується виробником відповідно, як оплата з погашення боргів за придбану електричну енергію з найбільшим терміном їх виникнення. Відтак відповідач не може впливати ані на перерахування коштів та їх обсяг, ані на встановлення алгоритму, оскільки перерахування коштів здійснюється виключно на підставі алгоритму і лише алгоритмом визначається частка коштів, наявних на поточному рахунку із спеціальним режимом використання, яка є власністю не відповідача, а енергогенеруючої компанії.

Отже, суди двох інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог і обґрунтовано відмовили у позові.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування судами двох інстанцій норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, у зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "ТехНова" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.07.2008р. у справі №7/682 – без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій