ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2008 р.

№ 30/207-07-6004

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- Ровинський О.Ю.,

відповідача

третіх осіб

- не з'явився,

- Юдін О.Ю.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу

ВАТ "Завод Іллічівський"

на постанову

від 12.02.2008 Одеського апеляційного

господарського суду

у справі

№30/207-07-6004

за позовом

ВАТ "Завод Іллічівський"

до

(треті особи

Овідіопольської районної ради Одеської області

- Овідіопольська райдержадміністрація,

ТОВ "Авангард-Д", Авангардівська селищна рада)

про

визнання частково недійсним рішення від 24.12.97 №147

та визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею від 29.01.98

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської області від 01.11.2007 (суддя Рога Н.В.) позов задоволено частково. Визнано недійсним пункт 1 рішення Овідіопольської районної ради від 24.12.1997 року № 147 “Про видачу закритому сільськогосподарському акціонерному товариству “Авангард” державного акту на право постійного користування землею та внесення змін в рішення районної ради № 123 від 29.08.1997 року” в частині видачі Закритому сільськогосподарському акціонерному товариству “Авангард” державного акту на право постійного користування землею, наданою для товарного сільськогосподарського виробництва, із них на території Авангардівської селищної ради - 149,3 га. Визнано недійсним виданий Закритому сільськогосподарську акціонерному товариству “Авангард” державний акт на право постійного користування землею серія 1-ОД №000776 від 29.01.1998 року, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №Р-314-98. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тими обставинами, що на момент прийняття рішення від 24.12.1997 року №147 спірна земельна ділянка вже знаходилась у користуванні іншої особи - ВАТ “Завод “Іллічівський”, який є належним землекористувачем земельної ділянки площею 8,98 га, тому надання земельної ділянки іншому підприємству можливо тільки після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому ст.ст.31,32 чинного на той час Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990р. Оспорюване рішення Овідіопольської районної ради прийнято на підставі матеріалів про передачу земель у колективну власність КСП “Авангард”, при цьому рада керувалася статтею 17 Земельного кодексу України (1990р.), яка регулювала питання передачі земельних ділянок у власність, а не в постійне користування. Задоволення позову Товариства в частині визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею обґрунтовано визнанням судом частково недійсним рішення Овідіопольської районної ради від 24.12.1997 року №147. Суд не застосував позовну давність за заявами третіх осіб, встановивши поважність причин пропуску позивачем позовної давності.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 12.02.2008 (судді: Гладишева Т.Я., Савицький Я.Ф., Лавренюк О.Т.) рішення скасовано, в позові відмовлено у зв'язку з відповідністю оспорюваного рішення та державного акта вимогам законодавства, чинного на час їх прийняття та видачі. Постанова мотивована також тим, що в матеріалах справи відсутні докази делегування Овідіопольською районною радою районній державній адміністрації повноважень щодо надання земельних ділянок у постійне користування, розпорядження голови Овідіопольської райдержадміністрації від 21.06.96 №418 "Про видачу ВАТ "Завод Іллічівський" державного акта на право постійного користування земельними ділянками" прийнято не в межах повноважень, визначених законом, а тому у Овідіопольської районної ради були відсутні законні підстави для видачі ВАТ "Завод Іллічівський" державного акта на право постійного користування землею від 09.07.96.

ВАТ "Завод Іллічівський" (далі –Товариство) в поданій касаційній скарзі просить постанову скасувати, рішення залишити без змін, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник вважає, що судом не застосовано норми ст.23 та частин 3 і 4 ст.30 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990р., які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та помилково застосовано ч.1 ст.4, ч.5 ст.7, ч.1 ст.10, ст.19 цього Кодексу, які регулюють порядок надання земельних ділянок в користування в загальному порядку (за проектами відведення цих ділянок). При цьому позивач вказує на те, що в процесі корпоратизації державного підприємства "Завод Іллічівський" до ВАТ "Завод Іллічівський", як правонаступника, перейшли об'єкти нерухомості (виробничі споруди), які були на балансі державного підприємства та розташовані на спірній земельній ділянці площею 1,92 га.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності їх юридичної оцінки судом апеляційної інстанції та заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників позивача і третьої особи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскаржувана постанова – скасуванню, а рішення від 01.11.2007 - частковій зміні з наступних підстав.

Скасовуючи первісне рішення про задоволення позову та приймаючи нове рішення про відмову в позові апеляційний господарський суд виходив з того, що:

Розпорядженням голови Овідіопольської районної державної адміністрації від 21.06.1996 року №418 “Про видачу ВАТ “Завод “Іллічівський” державного акту на право постійного користування земельними ділянками” вирішено видати Товариству державний акт на право постійного користування землею на площі 8,98 га, забудованої промисловими об'єктами заводу.

09.07.1996 року Овідіопольською районною радою Овідіопольського району Одеської області видано Товариству державний акт на право постійного користування 8,98 га землі в межах згідно з планом землекористування, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № Р-283-96 “П”.

Рішенням Овідіопольської районної ради Одеської області № 147 від 24.12.1997 року “Про видачу закритому сільськогосподарському акціонерному товариству “Авангард” державного акту на право постійного користування землею та внесення змін в рішення районної ради № 123 від 29.08.97р.” вирішено видати Закритому сільськогосподарську акціонерному товариству “Авангард” державний акт на право постійного користування землею загальною площею 544,1 га, наданої для товарного сільськогосподарського виробництва, із них на території: Авангардівської селищної ради - 149,3 га; Прилиманської сільської ради - 377,1 га; Сухолиманської сільської ради - 17,7 га.

29.01.1998 р. Овідіопольською районною радою Одеської області Закритому сільськогосподарському акціонерному товариству “Авангард” видано державний акт на право постійного користування землею, відповідно до якого землекористувачу надається у постійне користування 544,1 га землі в межах згідно з планом землекористування. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №Р-314-98.

Так, згідно ч.1 ст. 4 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990р. у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність.

Частина 5 ст.7 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990р. встановлювала, що у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об'єднанням; релігійним організаціям; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу, для потреб оборони; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам; житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об'єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 10 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990р. до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Стаття 19 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 р.) встановлювала, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Отже, враховуючи вказані норми Земельного кодексу України, які були чинними на дату прийняття Овідіопольською районною радою рішення №147 від 24.12.1997 року “Про видачу закритому сільськогосподарському акціонерному товариству “Авангард” державного акту на право постійного користування землею та внесення змін в рішення районної ради №123 від 29.08.97р.”, вказане рішення прийнято радою в межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.23 Земельного кодексу України (від 18.12.1990р.) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що державний акт на право постійного користування землею від 29.01.1998 року, відповідно до якого Закритому сільськогосподарському акціонерному товариству “Авангард” надано у постійне користування 544,1 га землі, видано на підставі рішення Овідіопольської районної ради від 24.12.1997 року №147, яке є правомірним, прийнятим радою в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Як вбачається з розпорядження голови Овідіопольської районної державної адміністрації № 418 від 21.06.1996 року “Про видачу ВАТ “Завод “Іллічівський” державного акту на право постійного користування земельними ділянками” та державного акту на право постійного користування землею від 09.07.1996 року, виданого ВАТ “Завод “Іллічівський” на підставі розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації № 418 від 21.06.1996 року, питання щодо права постійного користування землею Товариством вирішено головою Овідіопольської райдержадмінстрації з оформленням прийнятого з цього приводу рішення розпорядженням №418 від 21.06.96.

Однак, відповідно до ч.4 ст.21, ст.26 Положення про місцеву державну адміністрацію, затвердженого в новій редакції Указом Президента України 24.07.1992 року № 394/92, і який був чинним до 27.01.1999 р., районна державна адміністрація організує здійснення землеустрою і моніторингу земель, ведення земельно-кадастрової документації, забезпечує підготовку на розгляд відповідної Ради необхідних матеріалів з питань регулювання земельних відносин. Місцева державна адміністрація не має права вирішувати питання, що належать до відання органів місцевого і регіонального самоврядування, за винятком тих питань, які пов'язані зі здійсненням функцій виконавчо-розпорядчого характеру, що передаються державній адміністрації відповідною Радою.

Втім, в матеріалах справи відсутні докази делегування Овідіопольською районною радою Одеської області місцевій державній адміністрації повноважень щодо надання земельних ділянок у постійне землекористування.

А відтак, апеляційний суд встановив, що розпорядження голови Овідіопольської районної державної адміністрації № 418 від 21.06.1996 року “Про видачу ВАТ “Завод “Іллічівський” державного акту на право постійного користування земельними ділянками” прийнято не в межах повноважень, визначених законом, а у Овідіопольської районної ради Одеської області були відсутні законні підстави для видачі ТОВ “Завод “Іллічівський” державного акту на право постійного користування землею.

За таких обставин, апеляційна інстанція визнала безпідставними доводи Товариства про порушення його законних прав землекористувача, оскільки позивач не набув такого права у встановленому законом порядку.

Однак, колегія не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами встановлено та сторонами не заперечуються фактичні обставини видачі Овідіопольською районною радою ВАТ "Завод Іллічівський" державного акта на право постійного користування землею від 09.07.96 та подальшої видачі ЗАТ "Авангард-Д" (правопопереднику ТОВ "Авангард-Д") державного акта на право постійного користування землею від 29.01.98, які включають спірну земельну ділянку площею 1,92 га до загальної площі землі, належної на праві постійного користування відповідно ВАТ "Завод Іллічівський" (8,98 га) та ТОВ "Авангард-Д" (544,1 га).

Таким чином, беззаперечним є той факт, що на момент прийняття Овідіопольською районною радою оспорюваного рішення від 24.12.1997 року №147 спірна земельна ділянка площею 1.92 га вже фактично знаходилась у користуванні іншої особи - ВАТ “Завод “Іллічівський” в складі земельної ділянки площею 8,98 га.

Частиною 6 ст.19 Земельного кодексу України в редакції від 13.03.1992р., чинного на момент прийняття оспорюваного рішення від 24.12.97, встановлено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Згідно з приписами ч.ч.2,4 ст.31 цього Кодексу вилучення земель провадиться за рішенням сільської, селищної Ради народних депутатів:

із земель сіл і селищ для усіх потреб, за винятком випадків, передбачених статтею 33 цього Кодексу;

за межами сіл і селищ у разі передачі їх у власність або надання у користування для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, традиційних народних промислів, крім випадків, передбачених частинами четвертою і п'ятою цієї статті та статтею 33 цього Кодексу. Вилучення земель на території району за межами населених пунктів для надання їх у тимчасове користування для сільськогосподарського використання в порядку, передбаченому статтями 77 і 79 цього Кодексу, а також для передачі у власність або надання у користування для ведення селянського (фермерського) господарства провадиться за рішенням районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.27 Земельного кодексу України (в редакції від 13.03.1992р.) підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

1) добровільна відмова від земельної ділянки;

2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку;

3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства;

4) систематичне невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди;

5) нераціональне використання земельної ділянки;

6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості грунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки;

7) використання землі не за цільовим призначенням;

8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб;

9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 5-9 частини першої цієї статті, в разі незгоди землекористувача провадиться у судовому порядку.

Отже, з врахуванням вимог ст.ст.19,27,31 Земельного кодексу України (в редакції від 13.03.1992р.) судом першої інстанції достеменно встановлено, а апеляційним судом та відповідачем не спростовано недотримання Овідіопольською районною радою встановленого порядку вилучення землі у попереднього землекористувача - позивача, як і не доведено припинення права постійного користування позивача спірної земельною ділянкою площею 1,92 га, яка увійшла до складу земельної ділянки, переданої закритому сільськогосподарському акціонерному товариству “Авангард” у постійне користування саме на підставі оспорюваних рішення та державного акта, в зв'язку з чим оспорюване рішення про передачу цьому товариству частини належної позивачу земельної ділянки порушує права останнього, як легітимного землекористувача.

Колегія враховує, що наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах зі спорів, що виникають з земельних правовідносин (постанови ВСУ від 20.06.2006 у справі №3/268 та від 31.10.2006 у справі №387/13-05).

Що стосується позовної давності, то суд першої інстанції встановив, а суд апеляційної інстанції не спростував наявність поважних причин пропуску строку позовної давності, а тому касаційна інстанція не приймає до уваги помилкові посилання суду в первісному рішенні на п.4 ч.1 ст.268 ЦК України як такі, що не мають істотного значення для даного спору та не призвели до прийняття неправильного по суті рішення.

Окрім того, згідно імперативних вимог ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, в розрізі даного спору касаційна інстанція не вправі встановлювати обставини початку перебігу строку позовної давності та його закінчення, наявності чи відсутності поважних причин пропуску цього строку як підстави для його відновлення тощо.

Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при касаційному перегляді судових рішень у справах, пов’язаних із застосуванням позовної давності (постанова ВСУ від 05.10.2004 у справі №6/195-03).

Водночас колегія не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що за наявності заяви сторони у спорі, зробленої до винесення судом рішення по даній справі, з урахуванням предмету спору та положень п.4 ч.1 ст.268 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції не повинен був взагалі вирішувати питання щодо застосування позовної давності та надавати оцінку наявності (відсутності) поважних причин порушення позовної давності, з огляду на наступне.

Згідно з п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності згаданим Кодексом.

Зважаючи на встановлені судами фактичні обставини видачі ЗАТ "Авангард-Д" (правопопереднику ТОВ "Авангард-Д") державного акта на право постійного користування землею від 29.01.98 на підставі оспорюваного рішення №147 від 24.12.1997 року, слід вважати, що в даній правовій ситуації строк позовної давності закінчився ще до 01.01.2004р., а тому будь-які правила Цивільного кодексу України (в редакції, чинній з 01.01.2004р.) про позовну давність, в тому числі норми п.4 ч.1 ст.268 цього Кодексу, не можуть застосовуватися до спірних правовідносин.

Більше того, статтею 75 ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963р., чинного на момент прийняття оспорюваного розпорядження, встановлювалася обов’язковість застосування судом позовної давності незалежно від заяв сторін.

За таких обставин, враховуючи закінчення строку позовної давності суд першої інстанції цілком обгрунтовано надав оцінку наявності поважних причин пропуску цього строку та прийняв рішення за результатами розгляду справи по суті пред'явлених позовних вимог.

Водночас апеляційним судом безпідставно не застосувано до спірних правовідносин положення частин 3 і 4 ст.30 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990р., у відповідності з якими при передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Адже, лише у разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення (ч.1 ст.30 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990р.), чого з матеріалів справи не вбачається та судами не встановлено.

Отже, вказаною статтею за умови збереження попереднього цільового призначення земельної ділянки не вимагається прийняття відповідною місцевою радою рішення про надання земельної ділянки в разі переходу права користування земельною ділянкою до підприємства, якому перейшли у власність (передано) будівлі та споруди, розташовані на цій земельній ділянці.

Більше того, як встановлено судами, виданий позивачу Овідіопольською районною радою державний акт на право постійного користування землею 09.07.1996 року свідчить про надання ВАТ "Завод Іллічівський" земельної ділянки площею 8,98 га для розміщення виробничих будівель.

Апеляційним судом не відхилено та не спростовано доводи ВАТ "Завод Іллічівський" щодо передачі йому, як правонаступнику, в 1994-1995рр. в процесі корпоратизації державного підприємства "Завод Іллічівський", тих об'єктів нерухомості (виробничих споруд), які були на балансі колишнього державного підприємства та розташовані на спірній земельній ділянці площею 1,92 га. Водночас суд першої інстанції встановив факт знаходження на спірній земельній ділянці об'єкта нерухомості (насосна), належного позивачу на праві власності.

Отже, позивач на підставі ч.ч.3,4 ст.30 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990р. набув право постійного користування на спірну земельну ділянку площею 1,92 га внаслідок передачі йому від державного підприємства "Завод Іллічівський" виробничих будівель, які знаходяться на цій земельній ділянці, чим спростовується висновок суду апеляційної інстанції про відсутність набуття позивачем такого права у встановленому законом порядку.

Наведеним також спростовується помилкове застосування апеляційним судом до спірних земельних правовідносин положень ч.1 ст.4, ч.5 ст.7, ч.1 ст.10, ст.19 цього Кодексу, які регулюють порядок надання земельних ділянок в користування в загальному порядку (за проектами відведення цих ділянок), в обгрунтування висновку про те, що розпорядження голови Овідіопольської районної державної адміністрації № 418 від 21.06.1996 року “Про видачу ВАТ “Завод “Іллічівський” державного акту на право постійного користування земельними ділянками” прийнято не в межах повноважень, визначених законом, а у Овідіопольської районної ради Одеської області були відсутні законні підстави для видачі ТОВ “Завод “Іллічівський” державного акту на право постійного користування землею.

Разом з тим, касаційна інстанція вбачає підстави для часткової зміни рішення від 01.11.2007 з огляду на наступне.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею від 29.01.98, виданого Закритому сільськогосподарському акціонерному товариству “Авангард”, суд першої інстанції не врахував, що оспорюваний державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, який видано акціонерному товариству, як землекористувачу, не містить ознак акту органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, що породжує певні права та обов'язки, оскільки вказаний акт є виключно посвідчувальним документом в розумінні ст.23 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990р., автоматично виданим на підставі та на виконання рішення Овідіопольської районної ради від 24.12.97 №147. Отже, саме зазначене рішення є актом місцевого самоврядування, що породжує набуття третьою особою прав та обов'язків землекористувача, і тому саме визнання недійсним цього рішення може бути предметом господарського спору, а не визнання недійсним державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, який має похідний характер від рішення компетентного органу місцевого самоврядування. В разі скасування рішення Овідіопольської районної ради, як незаконного, чи визнання його недійсним у встановленому порядку, виданий третій особі на підставі та на виконання цього розпорядження державний акт на право постійного користування земельною ділянкою підлягаю анулюванню у встановленому порядку, є нечинним та не породжує правових наслідків.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.12 ГПК України спори про визнання недійсними державних актів на право постійного користування земельною ділянкою непідвідомчі господарським судам України, а тому провадження у справі в цій частині позовних вимог підлягає припиненню на підставі п.1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.80,1115,1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ВАТ "Завод Іллічівський" задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 12.02.2008 у справі №30/207-07-6004 скасувати.

Рішення господарського суду Одеської області від 01.11.2007 у даній справі змінити, припинивши провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею від 29.01.98, виданого ЗАТ "Авангард".

В решті рішення залишити без змін.

Головуючий, суддя           В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун