КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2008                                                                                           № 05-5-38/2681

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Корсака В.А.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Махорт Д.О. (за довір.),

від відповідача - не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України

на ухвалу Господарського суду м.Києва від 03.03.2008

у справі № 05-5-38/2681

за позовом                               Міністерства юстиції України

до                                                   Головного управління внутрішніх справ України в Полтавській області

Прокуратури Полтавської області

Ленінського районного суду Полтавської області

Державної судової адміністрації України

Міністерства внутрішніх справ України

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  відшкодування збитків в розмірі 13717,82 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.03.2008 р. позивачу повернено позовну заяву та додані до неї матеріали на підставі п.4 ст.63 ГПК України.

Позивач, не погоджуючись з прийнятою ухвалою, звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, оскільки вважає, що вона винесена судом внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, при порушенні норм процесуального права, направити позовні матеріали до суду першої інстанції для розгляду по суті.

В апеляційній скарзі позивач посилається на неправомірність повернення позовної заяви без розгляду з підстав не надання позивачем доказу сплати державного мита. В обґрунтування доводів позивач зазначає, що ст. 170 ЦК України встановлено, що держава набуває та здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади. В даному випадку позивач - Міністерство юстиції звернулось до суду на підставі статті 9 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» в інтересах Держави для відшкодування збитків, які були завдані Державному бюджету України, а тому на думку позивача положення пункту 10 статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» про звільнення від сплати державного мита поширюється і на такі позови Міністерства юстиції.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що збитки, завдані Державному бюджету України, стягуються не на рахунок Міністерства юстиції України та не на рахунок Державного казначейства України, а саме в доход Державного бюджету України.

Сторони були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення про вручення ухвали суду про порушення провадження, однак представники сторін окрім позивача своїми процесуальними правами не скористалися та в судове засідання 14.05.2008 р. не з’явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили. За таких обставин, заслухавши думку представника позивача, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності інших представників сторін, повідомлених належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі матеріали, заслухавши пояснення позивача, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків та неправомірно повернув позовну заяву без розгляду, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для повернення позовної заяви та доданих документів згідно п.4 ст. 63 ГПК України було не сплата позивачем державного мита у встановлених розмірах за подання позову.

Господарським судом було з’ясовано, що ст.9 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» уповноважує Міністерство юстиції України звертатись до суду з позовами про відшкодування збитків, у якості позивача. В цьому разі Міністерство юстиції України є органом, який звертається до суду у випадках, передбачених законодавчими актами України, що передбачено абз.З ч.1 ст.2 ГПК України. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що Міністерство юстиції України у даному позові звертається до суду не за захистом прав та інтересів інших осіб (держави Україна), а від власного імені на виконання власних повноважень, наданих йому ст.9 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», отже має бути позивачем за таким позовом і сплачувати державне мито згідно вимог Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”.

Однак, дослідивши обставини справи, судова колегія погодитися з таким висновком не може, вважає його помилковим з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, Міністерство юстиції звернулось до суду на підставі статті 9 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» із позовом в інтересах Держави для відшкодування збитків в розмірі 13717,82 грн., які були завдані Державному бюджету України в зв’язку із виконанням рішення Європейського суду від 2 листопада 2006 року за заявою № 23543/02.

Статтею 1 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2006 р. № 784 "Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що органом, відповідальним за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень є Міністерство юстиції України.

Частиною 4 статті 9 того ж Закону встановлено, що позивачем у справах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування, виступає Орган представництва, який зобов'язаний протягом трьох місяців з моменту, визначеного в частині четвертій статті 8 цього Закону, звернутися до суду з відповідним позовом.

Зазначеними правовими нормами передбачено не лише право Міністерства юстиції України на звернення з позовом про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування, а таке звернення є обов'язком цього Міністерства.

Пунктом 10 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито" передбачена пільга по сплаті державного мита державним органам, які звернулися у випадках, передбачених чинним законодавством, із заявами до суду щодо захисту прав і інтересів інших осіб.

Таким чином Міністерство юстиції України, як орган державної влади, в порядку, визначеному вищеназваним законодавством звернулося до суду за захистом інтересів держави, а не від власного імені з метою виконання власних повноважень, а тому правомірно скористалося передбаченою Декретом пільгою зі сплати державного мита. Судова колегія звертає увагу на те, що такої ж позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №05-5-42/13829 від 23.04.2008 р.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскаржувана ухвала суду від 03.03.2008 р. за позовними матеріалами №05-5-38/2681 підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.

УхвалуГосподарського суду м. Києва від 03.03.2008 р. про повернення позовної заяви №05-5-38/2681 - скасувати.

Позовні матеріали №05-5-38/2681 повернути до Господарського суду міста Києва для подальшого розгляду.

Головуючий суддя

Судді