ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.08
Справа №  20/30/08

Суддя   Гандюкова
Л.П.

м.Запоріжжя

За
позовом Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1,

м.Запоріжжя

до
Товариства з
обмеженою відповідальністю “Торгівельний будинок “Аліот”, м.Запоріжжя

про стягнення суми 4236,40  грн.

Суддя  Гандюкова Л.П.

Представники
сторін:

Від
позивача -    ОСОБА_1. (приватний підприємець);

ОСОБА_2.
(довіреність  №ВЕХ№889314 від
21.09.2007р.);

Від відповідача  -Соловйов
І.О. (генеральний директор, наказ №8-к від 15.06.2007р.);

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений
позов про стягнення з відповідача на користь позивача суму  3400 грн. основного боргу, суму  836,40 грн. пені, всього суму 4236,40 грн. за
договором №76 від 29.11.2006р.

Ухвалою
господарського суду від 11.12.2007р. позовна заява прийнята до розгляду,  порушено провадження у справі №
20/30/08,  судове засідання  призначено на 16.01.2008р. На підставі ст.77
ГПК України розгляд справи відкладено на 04.02.2008р. ; у судовому
засіданні  04.02.2008р.  оголошено перерву до 07.02.2008р.

За
згодою представників сторін у судовому засіданні 07.02.2008р. оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Позивач
надав заяву про уточнення позовних вимог, просить стягнути з відповідача  суму 3400 грн. основного боргу  за договором поставки № 76 від 29.11.2006р.  та суму 836,40 грн. пені за 246 днів за
період з 01.03.2007р. по 31.10.2007р. у розмірі 0,1% від суми несплаченого
товару, всього суму 4236,40 грн.

У
порядку ст. 22 ГПК України заява про уточнення позовних вимог прийнята судом до
розгляду.

Таким
чином, предметом розгляду справи є уточнені позовні вимоги, мотивовані обставинами,
викладеними у позові, та обґрунтовані ст.ст. 525,526, 530, 611,625,629 ЦК
України, ст.193 ГК України.

Відповідач
надав відзив, в якому проти задоволення позову заперечив, мотивуючи, зокрема,
наступним. Рахунок-фактура №СФ-000008 від 04.02.2007р. та видаткова-накладна №
РН-0000004 від 04.02.2007р. не містить свідчень, що поставка товару, на яку
посилається позивач в своїй позовній заяві, відбулася саме на підставі договору
поставки №76 від 29.11.2006р. Згідно з ст.ст.206,639 ЦК України, ст.181 ГК України
передбачена можливість укладення усного договору у спрощений спосіб, а саме:
шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень.  Просить у позові відмовити.

Розглянувши
матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

29.11.2006р. між Фізичною особою
-підприємцем ОСОБА_1. (постачальник, позивач у справі) та Товариством з
обмеженою відповідальністю “Торгівельний будинок “Аліот”  (замовник, відповідач у справі) був
підписаний договір поставки №76, відповідно до якого постачальник зобов'язався
виготовити  та поставити, а замовник
зобов'язався  на умовах цього договору
прийняти  і оплатити обладнання,
найменування, ціна і кількість, а також строк поставки якого вказані в
специфікаціях, які є  невід'ємними частинами
даного договору . Протягом  строку дії
договору замовник має право направляти замовлення. Замовлення направляється з
вказівкою кількості і найменування товару. Прийняття замовлення здійснюється
постачальником на умовах даного договору. З письмової згоди сторін можлива
зміна замовлення і цін до моменту підписання специфікації або оплати
рахунку-фактури, який виставляється постачальником (п.п.1.1,1.2,1.3).

Згідно з п.3.1 договору сума договору
складається на підставі специфікацій, які є невід'ємними частинами даного
договору .

Пунктом 4.1 договору встановлено,
що  замовник здійснює попередню оплату в
розмірі визначеної сторонами в усній формі, залишок суми -перераховується на
розрахунковий рахунок постачальника після підписання видаткової накладної, на
протязі 10 банківських днів.

Відповідно до п.5.1 виготовлення і
поставка продукції здійснюється протягом строку, вказаного у специфікації.

У пункті 6.1 передбачено, що у випадку
невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань винна сторона
сплачує іншій стороні пеню у розмірі 0,1% суми договору за кожен день
прострочки, але не більше 8%.

Згідно з п.7.1 строк дії договору -з
моменту укладення і по 2008р. з подальшою пролонгацією по взаємній згоді
сторін.

Саме
зазначеним договором позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Позивач просить стягнути на підставі
договору поставки №76 від 29.11.2006р. суму 3400 основного боргу згідно з
рахунком №СФ-000008 від 14.02.2007р., видатковою накладною №РН-0000004 від
14.02.2007р., а також  довіреності ЯНО
№959327 від 14.02.2007р. Також стягнути суму
836,40 грн. пені на підставі договору за період з 01.03.2007р. по
31.10.2007р. у розмірі 0,1% від суми несплаченого товару.

Оцінивши
представлені докази, проаналізувавши законодавство, суд вважає вимоги позивача
такими, що   задоволенню не підлягають на
наступних  підставах.

Приписами
ст. ст. 33, 34  ГПК України встановлено,
що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими
засобами доведення.

Згідно
з ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не
передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Однією із підстав виникнення зобов'язання є договір та інші
правочини. Статтею 509 ЦК України визначено поняття зобов'язання та підстави
його виникнення.

Відповідно
до ст.ст. 525, 526 ЦК України, на які посилається позивач,  зобов'язання мають виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших  актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або
інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором
або законом. Аналогічні приписи встановлені ст.193 ГК України.

Позивач
наполягає, що зобов'язання відповідача виникли на підставі договору поставки
№76 від 29.11.2006р.

У
підтвердження поставки товару на адресу відповідача за договором №76 від 29.11.2006р.
позивач надав рахунок №СФ-000008 від 14.02.2007р., видаткову накладну
№РН-0000004 від 14.02.2007р.,
довіреність ЯНО №959327 від 14.02.2007р.

Даний
рахунок-фактура, видаткова накладна та довіреність, на які посилається позивач,
не містять посилання на договір №76 від 29.11.2006р.

Також
позивач вказує, що відповідач здійснив оплату отриманого за договором товару
частково, у підтвердження зазначеного позивач надав  виписку з банку   по рахунку
за 16.03.2007р.,  із якої слідує,
що в призначенні платежу є посилання на накладну №4 від 14.02.2007р., однак
відсутнє посилання на договір №76 від 29.11.2006р.

Як
вбачається із матеріалів справи, правовідносини сторін щодо постачання
(купівлі-продажу) товару  були
врегульовані не лише на підставі договору №76 від 29.11.2006р. який вказаний у
підставі позову. Зокрема, як вбачається із видаткової накладної №РН-0000004 від
14.02.2007р., підставою для поставки був рахунок-фактура позивача СФ-000008 від
14.02.2007р.

Відповідно
до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою сторін, спрямованою на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.
Господарський   договір  вважається
укладеним,  якщо  між сторонами у передбачених законом порядку
та формі досягнуто  згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для
договорів даного  виду,  а
також  умови, щодо яких на вимогу
однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При  укладенні господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Аналогічний припис містить ст. 638 ЦК України.

Із
наведеного слідує, що договір визнається неукладеним тоді, коли у ньому
відсутня хоча б одна з істотних  умов.
Такий висновок прямо передбачено в п. 8 ст.181 ГК України, а саме: у разі якщо
сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору,
такий  договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся).

Відповідно
до ч.1 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона -постачальник
зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні
-покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити
за нього певну грошову суму.

Згідно
з ст.266 цього Кодексу предметом поставки є визначені родовими ознаками
продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах,
документації до зразків, прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом
поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними
ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове
співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура)  за сортами, групами, підгрупами, видами,
марками, типами, розмірами визначається специфікацією за згодою сторін, якщо
інше не передбачено законом.

Оцінивши
докази, суд  вважає недоведеним факт
постачання товару, вказаного у видатковій накладній -стілець “Ізо блек”, саме
на підставі договору поставки №76 від 29.11.2006р.  При цьому суд бере до уваги, що вказаним
договором передбачено виготовлення і постачання обладнання, укладення
специфікації як  невід'ємної частини  договору, в якій повинно бути визначено
найменування, ціна і кількість товару, а також строк поставки. Сторонами не
надано суду специфікації,   із пояснень
сторін у судовому засіданні слідує, що така специфікація не підписувалась,
тобто, сторонами не досягнуто згоди по найменуванню, ціні, кількості, строку
поставки за договором №76 від 29.11.2006р.

Таким
чином, суд вважає, що позивач не надав належних доказів поставки товару на
адресу Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгівельний будинок “Аліот”
саме за договором №76 від 29.11.2006р., за яким сторонами не досягнуто згоди
щодо предмету договору (найменування, кількість, ціна товару)   та наявності заборгованості у заявленому до
стягнення розмірі саме за цим договором.

У
зв'язку з цим не підлягають задоволенню вимоги про стягнення суми 836,40 грн.
пені. При цьому суд також зазначає, що наведені позивачем як правова підстава
ст.ст.611, 625 ЦК України  передбачають
правові наслідки порушення зобов'язання та відповідальність за порушення грошового
зобов'язання. Із змісту зазначених норм слідує, що правові наслідки у вигляді
сплати пені настають у разі порушення зобов'язання. Позивач  у розрахунку
пені зазначає період розрахунку з урахуванням умов договору №76 від
29.11.2006р., інших вимог щодо оплати товару за накладною  не надав. Оскільки суд вважає, що позивач не
доказав виникнення заборгованості у сумі
3400 грн. саме за договором №76 від 29.11.2006р., відсутні підстави для
відповідальності за порушення умов  цього
договору.

Вирішуючи
спір, суд враховує, що предмет позову -це певна матеріально-правова вимога
позивача до відповідача. Оскільки позивач в даній справі способом захисту свого
права обрав стягнення саме за договором
№76 від 29.11.2006р., то суд не має права виходити за межі позовних
вимог і розглядати інший предмет. На зазначених підставах суд не бере до уваги
посилання позивача  на інші нормативні
акти, а також пояснення у судовому засіданні, які не звільняють сторони   від обов'язку доказати ті обставини, на які
вони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У
зв'язку з викладеним, суд вважає, що вимоги позивача з підстав, які заявлено, у
вибраний ним спосіб захисту прав, є необґрунтованими та недоведеними, тому в
задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Позивач не
позбавлений права звернутися до суду з вимогами до відповідача за іншим
предметом чи підставами позову.

Згідно
з ст.49 ГПК України судові витрати
покладаються на позивача.

Керуючись  ст. ст. 49,
82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

У
задоволенні позову  відмовити
повністю.

Суддя
Л.П. Гандюкова

Рішення
господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку
з дня підписання. Рішення підписано  у
повному обсязі  24. 03.2008 р.