ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.08 Справа № 30/104

за позовом: ДП “Волиньвугілля” в особі ВП „Волиньвуглезбутпостач”, м. Нововолинськ

до відповідача: ВАТ „Західенерго” в особі Бурштинської ТЕС, м. Львів

про стягнення 141871,20 грн.

Суддя Н.Мороз

Представники:

від позивача – Німий Т.Є.

від відповідача - Чорній О.Б.

Суть спору:

Позов подано ДП “Волиньвугілля” в особі Відокремленого підрозділу „Волиньвуглезбудпостач” до ВАТ „Західенерго” в особі Бурштинської теплової електростанції про стягнення 141871 грн. 20 коп. в порядку регресу.

Для об”єктивного та всестороннього вирішення спору, розгляд справи відклався ухвалами суду, в судовому засіданні оголошувалась перерва до 19.06.2008р.

Ухвавлою від 26.05.2008р. заступником голови суду продовжено строк вирішення спору по справі №30/104 терміном на один місяць.

Представник позивача в судових засіданнях позов просив задоволити. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неналежним чином виконує умови договору поставки вугільної продукції №В-02/2003 від 20.12.2002 року.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву №119-072 К від 30.04.2008р. Крім того, подав заяву від 30.04.2008р. про застосування строку позовної давності.

Заслухавши представників сторін, дослідивши наявні докази у справі суд визходив з наступних обставин справи та норм чинного законодавства.

Згідно ст.179 Господарського Кодексу України, майново-господарські зобов”язання, які виникають між суб”єктами господарювання або між суб”єктами господарювання і негосподарюючими суб”єктами- юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов”язаннями.

20.12.2002 року між ДП „Вуглезбудпостач” (постачальник) та Бурштинською тепловою електричною станцією (відокремлений підрозділ ВАТ „Західенерго”) (покупець) укладено договір поставки вугільної продукції №В-02/2003, який підписаний з протоколом розбіжностей.

У відповідності до п.1.1 даного договору постачальник зобов‘язується поставити (передати у власність) покупцеві вугільну продукцію в асортименті, за цінами, в кількості і в строки, визначені цим договором, а покупець зобов‘язується прийняти поставлену продукцію і оплатити її вартість в порядку і на умовах, встановлених цим договором.

Згідно п.4.2 даного договору залізничний тариф з перевезень продукції від залізничної станції Іваничі Львівської залізниці до Бурштинської теплової електростанції несе покупець.

Як вбачається зі змісту договору сторонами не досягалось згоди щодо строку розрахунків за перевезення.

Таким чином, сторони згаданого договору досягли згоди про те, що залізничний тариф з перевезень продукції несе покупець, однак, сторонами не досягнуто згоди щодо строку розрахунків за згаданий тариф.

У відповідності до вимог ст.256 ЦК України та аналогічних положень ст.193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, сторонами договору, як вбачається з позовної заяви, заяви про застосування строку позовної давності та з відзиву на позовну заяву, не заперечується факт поставки вугільної продукції саме в березні 2004 року.

На виконання вимог ч.3 ст.267 ЦК України, відповідач звернувся до суду із заявою, в якій просить застосувати строки позовної давності до даних правовідносин.

Позивач, в свою чергу, вважає, що в даному випадку має місце стягнення суми в порядку регресу.

Даючи правову оцінку згаданій заяві, суд врахував наступне.

Статтею 256 ЦК України, передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України передбачає загальну позовну давність тривалістю в три роки.

Оскільки сторонами згаданого договору не досягнуто згоди щодо строків розрахунків за перевезення, суд виходив з положень ч.5 ст.261 ЦК України, згідно якої, за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Отже, враховуючи те, що поставка була здійснена у березні 2004 року, перебіг строку позовної давності з даних правовідносин починається з 01.04.2004 року, більше ніж за три роки до звернення позивача до суду.

Згідно вимог ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Поважних причин пропущення строку позовної давності сторонами не наведено, а судом не виявлено.

Посилання позивача на те, що дана сума стягується в порядку регресу за договором поставки №5-01/2/-К від 29.01.2004 року, судом до уваги братись не може, оскільки правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі договору поставки вугільної продукції №В-02/2003, саме в якому і передбачено умови розрахунків за транспортні послуги по перевезенню вугільною продукції.

З огляду на викладене суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з підстав застосування загального строку позовної давності та відсутності поважних причин пропущення такої давності, що не надає змоги суду, згідно зазначених норм, захистити порушене право позивача.

Судові витрати у відповідності до вимог ст.49 ГПК України, залишити за позивачем.

Керуючись ст. 256,257,267 ЦК України, ст.ст. 179,193 ГК України, ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Суддя                                                                                           Мороз Н.В.