СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

09 червня 2008 року

Справа № 2-7/2079-2008

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Котлярової О.Л.,

суддів                                                                      Антонової І.В.,

Прокопанич Г.К.,

за участю представників сторін:

прокурора: не з'явився;

позивача: Соловйова К.С., довіреність №01Д від 08.01.08;

відповідачів:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Артос": Слоболінська І.Є., довіреність б/н від 30.05.08;

Державного підприємства Радгосп-завод "Гурзуф": не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Фонду майна Автономної Республіки Крим на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Дворний І.І.) від 17 березня 2008 року у справі № 2-7/2079-2008

за позовом           Заступника прокурора міста Ялта (вул. Кірова, 18, Ялта, 98600)

в інтересах держави в особі Фонду майна Автономної Республіки Крим (вул. Севастопольська, 17, Сімферополь, 95015)

до Державного підприємства Радгосп-завод "Гурзуф" (вул. Привітна, 4, Гурзуф, 98640)

Товариства з обмеженою відповідальністю "Артос" (вул. Жовтнева, 8-39, Ялта, 98600)

про визнання недійсним договору та спонукання до виконання певних дій

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора м. Ялти звернувся в інтересах держави в особі Фонду майна Автономної Республіки Крим до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Державного підприємства радгосп-заводу "Гурзуф" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Артос", в якому просить визнати недійсним укладений між відповідачами 18 жовтня 2002 року договір оренди з правом викупу, та зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Артос" повернути передане йому майно за актом приймання-передачі згідно з договором оренди.

Позов мотивований тим, що спірний договір не відповідає положенням чинного законодавства України, оскільки Державне підприємство радгосп-заводу "Гурзуф" не зверталося до Фонду майна Автономної Республіки Крим та Міністерства аграрної політики України із заявою про надання дозволу на передачу в оренду нерухомого майна та погодження розрахунку орендної плати до зазначеного договору.

Також, позивач посилається на те, що спірний договір не містить такі суттєві умови договору оренди як вартість майна, переданого в оренду та зобов'язання сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 17 березня 2008 року у справі №2-7/2079-2008 у позові відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням, Фонд майна Автономної Республіки Крим звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, оскільки воно було прийнято з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просить позов задовольнити.

Апелянт посилається на те, що Державне підприємство Радгосп-завод "Гурзуф" повинен був, перед укладенням договору оренди від 18 жовтня 2002 року нерухомого майна між відповідачами, погодити з Фондом Державного майна України, у зв'язку з чим Державне підприємство Радгосп-завод "Гурзуф" порушило вимоги статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Більш детально доводи викладені в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні, призначеного на 09 червня 2008 року, представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Артос" просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання не з'явився прокурор та представник відповідача Державного підприємства Радгосп-завод "Гурзуф", про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін–це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо не з’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судова колегія розглянувши матеріали справи вважає можливим розглянути справу у відсутності прокурора та представника Державного підприємства Радгосп-завод "Гурзуф".

Під час повторного розгляду справи, в порядку передбаченому статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши представника апелянта та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Артос", перевіривши правильність застосування норм матеріали та процесуального права, Севастопольський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Державне підприємство радгосп-заводом "Гурзуф" погодили проект договору оренди нерухомого майна з Міністерством аграрної політики України, та отримали дозвіл на укладення договору від Управління державного майна України.

18 жовтня 2002 року між Державним підприємством радгосп-заводом "Гурзуф" (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Артос" (Орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна з правом викупу.

Відповідно до пункту 1.1 даного Договору, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне володіння та користування: адміністративну будівлю теплично-привівочного комплексу; теплицю, розташовані в м. Ялті, вул. Ізобільна, 9, для вирощування овочевих культур. Загальна площа теплиць, що передаються в оренду, складає 4504,9 кв. м. посадочних площ та підсобні приміщення, необхідні для їх обслуговування, склад та вартість яких визначена відповідно до акту оцінки та передаточного балансу вказаного підприємства.

Також, 18 жовтня 2002 року був складений акт прийому-передачі майна.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що на адресу фонду майна Автономної Республіки Крим було направлена Додаткова угода до вищезазначеного договору оренди, з розрахунком сплати за оренду нерухомого майна.

Норми Цивільного та Господарського кодексів України не передбачають згоди з Фондом майна Автономної Республіки Крим про передачу нерухомого майна за договорами оренди, яки укладені до 01 січня 2004 року.

Частина 1 статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачає істотні умови договору.

Частина 2 статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачає, що укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна.

Судова колегія вважає, що вартість орендованого майна була передбачена сторонами в у розрахунку орендної плати, який є невід'ємною частиною договору, а тому посилання апелянта, що при укладенні договору не були виконанні всі істотні умови не обґрунтовані.

Відповідно до частини 3 статті 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Судова колегія вважає, що відсутність інших умов не може бути достатньою підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України, Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Згідно з частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частина 1 статті 207 Господарського кодексу України передбачає, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову, оскільки спірний договір укладений відповідно до чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись статтями 101, 103 (частина 1 пункт 1), 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фонду майна Автономної Республіки Крим залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 17 березня 2008 року у справі № 2-7/2079-2008 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                  О.Л. Котлярова

Судді                                                                                І.В. Антонова

Г.К. Прокопанич