ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

18.06.2008

Справа №2-29/2391-2008

За позовом – Красноперекопської об’єднаної державної податкової інспекції, м. Сімферополь.

До відповідачів:

1.          Приватного підприємства «Юк-Трейд», м. Красноперекопськ.

2.          Товариства з обмеженою відповідальністю «Апостоловагромаш», м. Апостолово, Дніпропетровська область.

Про визнання угод недійсними.

Суддя Башилашвілі О.І.

Секретар судового засідання Романів В.В.

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача - Заболотний З. В., представник, довіреність у справі.

Від першого відповідача - не з’явився.

Від другого відповідача - Лепеха О.В., довіреність № 1/08 від 14.11.08, представник;

Суть спору: Красноперекопська об’єднана державна податкова інспекція звернулась до господарського суду АР Крим з позовом до відповідачів: Приватного підприємства «Юк-Трейд», ТОВ «Апостоловагромаш» про визнання недійсними угод з продажу запасних частин на сільськогосподарські машини.

Позовні вимоги засновані на положення ст. 203 ЦК України та ст. 207 ГК України та мотивовані тим що взаєморозрахунки з ПП «Юк-трейд» ТОВ «Апостоловагромаш» не проводилися, податкові накладні на суму 154086,67, сума ПДВ по яких була включена ПП «Юк-трейд» в податковий кредит, ТОВ «Апостоловагромаш» не виписувалися.

Відповідач – ТОВ «Апостоловагромаш» просить в задоволенні позову відмовити, посилається на те, що позивач не зазначає які саме угоди він просить визнати недійсними, при цьому відповідач посилається на те, що він дійсно не укладав ніяких угод з ПП «Юк-Тред».

Відповідач - ПП «Юк-Трейд» в судове засідання не з’явився, про дату та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся поштою з повідомленням та через засоби масової інформації - газету «Перекоп» від 14.06.2008р. № 23 (9520).

Суд керуючись принципом розумності строку вирішення справи, передбаченого ст.122 КАС України, беручи до уваги неявку відповідача без поважних причин, розглядає справу на підставі наявних в ній доказів.

Після з’ясування усіх обставин справи, та перевірення доказів, суд перейшов до судових дебатів.

Після закінчення дебатів, суд віддалявся для ухвалення рішення по даній справі до нарадчої кімнати.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, а також заслухавши представника позивача, суд, -

В С Т А Н О В И В:

В ході проведення виїзної планової документальної перевірки фінансово-господарської діяльності з питання дотримання Приватним підприємством «Юк-Трейд» вимог податкового, іншого законодавства за період з 26.12.2005р. по 30.09.06р., ДПІ було встановлено, що в податковому і бухгалтерському обліку ПП «Юк-Трейд» відображені операції по взаєморозрахунках з ТОВ «Апостоловагромаш» на суму 154086,67 грн. без ПДВ (ПДВ склав 30817,29 грн.)

У зв'язку з чим, для підтвердження обґрунтованості віднесення сум ПДВ в податковий кредит і правомірності включення витрат до складу валових, позивач був спрямований запит №2289/7/23-0 від 22.12.2006р. в Орджонікідзевської ОДПІ про проведення зустрічної перевірки ТОВ «Апостоловагромаш» яке згідно наданих ПП «Юк-Трейд» до перевірки документів знаходилось з ним в господарських взаєминах.

На підставі запиту позивача Орджонікідзевською ОДПІ була направлена на адресу Красноперекопської ОДПІ довідка про результати перевірки ТОВ «Апостоловагромаш» вих. № 296/7/230 від 06.03.2007р., в якій зазначено, що взаєморозрахунки з ПП «Юк-трейд» ТОВ «Апостоловагромаш» не проводилися, податкові накладні, сума ПДВ по яких була включена ПП «Юк-трейд» в податковий кредит, ТОВ «Апостоловагромаш» не виписувалися.

Відповідно до пункту 1.8 статті 1 Закону України "Про податок на додану вартість" бюджетне відшкодування - сума, яка підлягає поверненню платникові податків з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Підпункт 7.4.1 п. 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість", окрім інших обов'язкових підстав виникнення у платника податків права на податковий кредит по податку на додану вартість, передбачає обов'язкову наявність ще і такої підстави, як сплата платником податків в звітному періоді відповідних сум.

Згідно п. п. 7.7.5 п. 7.7 Закону суми податку на додану вартість зараховуються до Державного бюджету України, а зараховані суми використовуються в першу чергу для бюджетного відшкодування податку на додану вартість згідно цьому Закону.

Тобто, законодавцем чітко передбачено, що однією з обов'язкових підстав включення сум до податкового кредиту з податку на додану вартість є сплата цих сум до Державного бюджету України.

Висновок про те, що відшкодуванню підлягають лише суми, які були сплачені до бюджету, витікає з самої суті поняття податку, його основної функції - формування доходів Державного бюджету України (п. 19 ст. 1, ст. 9 Бюджетного кодексу України), а також з поняття платника податків, як особи, який згідно Закону зобов'язаний здійснювати утримання і внесення до бюджету податку, який платиться покупцем (п. 1.3 ст. 1 Закону).

Позивач посилається на те, що право на відшкодування виникає лише при фактичній надмірній сплаті податку на додану вартість, а не з самого факту існування зобов'язання по сплаті податку на додану вартість в ціні товару.

Однак суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, у зв’язку з наступним.

Стаття 207 Господарського кодексу України передбачає, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” N 3 від 28.04.1978р., угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до п.3.2. Роз’яснень Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними” N 02-5/111 від 12.03.1999р., за загальним правилом угода, визнана недійсною, вважається такою з моменту її укладення.

Суд встановив, що ні в позовній заяві, ні в додатках до позовної заяви не зазначено: якого числа укладені спірні угоди, їхні номери, номенклатури, кількості деталей, які повинні були бути поставлені.

При цьому суд враховую пояснення відповідача - ТОВ «Апостоловагромаш», що жодні угоди (правочини) ніколи не укладалися їм з ПП «Юк-Трейд», ні усні ні письмові та в будь - які правовідносини ТОВ «Апостоловагромаш» з ПП «ЮК-ТРЕЙД» не вступало.

Так позивач не зазначив, які саме правочини були укладені, які правові наслідки були обумовлені ними, що передбачав зміст зобов'язань між сторонами і чи взагалі мав місце факт укладення таких правочинів між ПП «ЮК-ТРЕЙД» та ТОВ «Апостоловагромаш».

Згідно з ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Враховуючи відсутність між ТОВ «Апостоловагромаш» і ПП «ЮК-ТРЕЙД» будь яких правочинів, то відповідно ТОВ «Апостоловагромаш» не вчиняло і не мало за намір вчиняти дії спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків спрямованих на виконання угод, яких не існує.

Відповідно до ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Стаття 70 КАС України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Позивач не зазначив, які саме угоди мають бути визнані судом недійсними. Позивач також не надав суду доказів, що підтверджують укладення таких угод їх існування.

За викладених обставин, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Вступна та резолютивна частини постанови оголошені в судовому засіданні – 18.06.2008р.

Повний текст постанови оформлений та підписаний – 23.06.2008р.

На підставі викладеного, та керуючись ст. 152, п. 1 ст. 153, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову – відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня її проголошення, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку передбаченому ч.5 ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі не подання відповідної заяви ( ст. 254 КАС України)

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Башилашвілі О.І.