Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2008 р. Справа № 37/389-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Демченко В.О., судді Такмаков Ю.В. , Барбашова С.В.

при секретарі Соколовій Ю.І.

за участю представників сторін:

позивача - Костюченко Ю.Л.

відповідача - Пономарьов С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Дочірнього підприємства “Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба “ЛІКВО”нафтогазової промисловості”Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, м. Харків (вх. № 929 Х/3) та апеляційну скаргу Дочірнього підприємства “Нафтогазбезпека” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, м. Київ (вх № 972 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 27.03.08 р. по справі № 37/389-07

за позовом ДП "Нафтогазбезпека" НАК "Нафтогаз України" м. Київ

до Дочірнє підприємство "Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба "ЛІКВО" нафтогазової промисловості" НАК "Нафтогаз України" м. Харків

стягнення 74 283,80 грн.

встановила:

У листопаді 2007 року позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з відповідача на користь позивача 62 527,21 грн., утому числі 50 820,00 грн. суми основного боргу, 10 245,31 грн. інфляційних витрат, 1 461,90 грн. – 3% річних.

В процесі розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути з Дочірнього підприємства "Воєнізована аварійна - рятувальна (газорятувальна) служба "Лікво" нафтогазової промисловості Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на свою користь 74283,80 грн. (50820,00 грн. - сума основного боргу; 13575,48 грн. - інфляційні втрати; 2025,84 грн. -3% річних; 4305,08 - пеня; 3557,40 грн. - штраф), суму держмита, витрати на інформаційне - технічне забезпечення судового процесу та 760,69 грн. витрат понесених позивачем під час розгляду справи (інші витрати).

Рішенням господарського суду Харківської області від 27 березня 2008 р. по справі № 37/389-07 (суддя Доленчук Д.О.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 50 820,00 грн., інфляційних витрат у розмірі 13 575,48 грн., пені у розмірі 2 282,00 грн. та 3% річних у розмірі 2 025,84 грн., а також держмита в розмірі 687,03 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 108,56 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 27.03.2008 р. в частині стягнення з Дочірнього підприємства “Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба “ЛІКВО”нафтогазової промисловості”Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”інфляційних інфляційних витрат у розмірі 13 575,48 грн. та 3% річних у розмірі 2 025,84 грн. скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в цій частині. При цьому вказує на те, що ні умовами договору, ні Господарським кодексом України не передбачено відповідальності за невиконання грошових зобов’язань у вигляді сплати інфляційних витрат та 3% річних.

Позивач також з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 27.03.2008р. частково скасувати і прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позов Дочірнього підприємства “Нафтогазбезпека”Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”. В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на те, що суд першої інстанції не повно з’ясувавши обставини справи, помилково зробив висновок про те, що позивач прострочив термін позовної давності зі стягнення пені; вважає, що підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу є положення ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України; вказує на те, що місцевий господарський суд зробив невірний висновок про те, що до інших витрат у розумінні ст. 44 ГПК України не відносяться витрати позивача в сумі 760,69 грн.; також позивач заперечує проти стягнення з нього 16,70 грн. державного мита, оскільки зазначену суму він вже сплатив за збільшення позову.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якій просить суд відмовити відповідачу в задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду Харківської області від 27.03.2008р. у справі № 37/389-07 з підстав, викладених у скарзі відповідача, залишити без змін.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому підтвердив свою позицію, викладену ним в апеляційній скарзі та зазначив, що Дочірнє підприємство “Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба “ЛІКВО”нафтогазової промисловості”Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” визнає заборгованість за договором від 19.06.2006р. № 62 у розмірі 50 820,00 грн. та суму пені частково у розмірі 2 282,00 грн., а стягнення інфляційних витрат та 3% річних, на його думку суперечить чинному законодавству України.

Колегія суддів розглянула апеляційні скарги, перевірила матеріали справи, заслухала присутніх у судовому засіданні представників позивача та відповідача і встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, між позивачем та відповідачем 19.06.2006 р. було укладено договір № 62 про надання послуг з охорони.

Згідно з п. 1.1 договору позивач зобов'язався надати послуги з охорони об'єкту відповідача, а відповідач оплачувати надані позивачем послуги на умовах договору.

Відповідно до п. 2.1 договору та розрахунку вартості робіт позивача вартість послуг позивача на місяць становила 12705,00 грн.

Згідно з п. 2.3. договору розрахунок за надані позивачем послуги з охорони об'єктів здійснюється протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту підписання акту прийому - передачі наданих послуг шляхом перерахування на поточний рахунок

позивача.

На виконання умов договору № 62 від 19.06.2006 р. позивачем протягом червня - грудня 2006 року були надані послуги з охорони на загальну суму 81312,оД^Н-ура що є підтвердження у вигляді актів виконаних робіт, підписаних повноважними представниками сторін та скріплених печатками юридичних осіб. З яких неоплаченими з боку відповідача залишені надані позивачем послуги в період з вересня - грудень 2006 року.

Відповідно до складного сторонами акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2007 року по 31.12.2007 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 50820,00 грн. Даний акт було підписано повноважними представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку, що сума заборгованості за договором № 62 від 19.06.2006 р. у розмірі 50 820,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з даними висновкам, оскілки вони підтверджені належними доказами по справі та матеріально обґрунтовані.

До того ж, відповідач як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції визнає за собою заборгованість за договором № 62 від 19.06.2006р. у розмірі 50 820,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача пені у розмірі 4 305,08 грн.

Пунктом 5.1. договору було передбачено те, що у випадку не виконання або неналежного виконання своїх договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність відповідно до вимог чинного законодавства України та цього договору.

Відповідно до п. 5.7. договору, у випадку несплати або неповної оплати відповідачем вартості послуг позивача в терміни, передбачені даним договором, відповідачу нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Також, правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 ЦК України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. З ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи вищевикладене та аналізуючи положення договору № 62 від

19.06.2006 р., місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 2 282,00 грн. за період з 13.02.2007р. по 13.02.2008р., з посиланням на те, що відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Позивач в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції помилково зробив висновок про те, що позивач прострочив термін позовної давності (1 рік) зі стягнення пені.

Колегія суддів проаналізувавши наведені позивачем доводи, а також документальні докази на підтвердження відсутності пропущення строку позовної давності в частині стягнення пені за договором № 62 від 19.06.2006р., з урахуванням дійсних обставин справи, визнає неправомірність висновків місцевого господарського суду про часткове стягнення пені лише за період з 13.02.2007р. по 13.02.2008р. в розмірі 2 282,00 грн., та вважає, що апеляційна скарга позивача в цій частині підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується термін позовної давності в 1 рік.

Однак, місцевий господарський суд не врахував положень ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України, за якими передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов’язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України).

В матеріалах справи знаходиться лист ДП “Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба “ЛІКВО”нафтогазової промисловості”Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” № 1/660 від 22.05.2007р. (т. 1, а.с. 20), яким відповідач визнав заборгованість за договором № 62 від 19.06.2006р.

Тобто, згідно ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності в 1 рік зі стягнення з відповідача пені за невчасний розрахунок за договором розпочався заново 22.05.2007р. і спливає лише 22.05.2008р.

З урахуванням викладеного, а також беручи до уваги, що заява про збільшення розміру позовних вимог надана позивачем до суду 13.02.2008р., тому позовна вимога зі стягнення з відповідача пені в сумі 4 305,08, визначена цією заявою, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідачем рішення господарського суду від 27.03.2008р. по справі № 37/389-07 в частині стягнення з нього на користь позивача пені в розмірі 2 282,00 грн. не оскаржується.

Позивачем заявлена вимога про стягнення штрафу з відповідача у розмірі 3 557,40 грн. за прострочення останнім з оплати наданих позивачем послуг.

Місцевим господарським судом відмовлено у стягненні штрафу з посиланням на те, що умовами договору № 62 від 19.06.2006р. передбачена можливість нарахування лише пені.

Однак, позивач в апеляційній скарзі вважає такі висновки помилковими, оскільки, на його думку, підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу є положення ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Колегія суддів вважає такі твердження позивача безпідставними, а його посилання на ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, як на підставу для задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу з відповідача на свою користь за прострочення оплати послуг відповідно до договору № 62 від 19.06.2006р., зводиться фактично до трактування приписів зазначеної статті на свою користь, що підтверджується наступним.

Статтею 231 Господарського кодексу України дійсно визначено, що законом щодо окремих видів зобов’язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за походженням сторін не допускається

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Отже, нормами Господарського кодексу передбачено стягнення штрафу, але з застереженням та посиланням на те, що стягнення штрафних санкцій застосовується, якщо інше не передбачено законом чи договором.

А згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України свобода договору є однією з загальних засад цивільного законодавства, та відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладанні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства.

Ч. 2 ст. 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Проте, умовами договору № 62 від 19.06.2006р. сторони не передбачили відповідальність у вигляді штрафу за прострочення виконання зобов’язання, тому колегія суддів визнає відсутність правових підстав для стягнення з відповідача штрафу за прострочення виконання зобов’язання відповідно до умов договору № 62 від 19.06.2006р., та погоджується з висновками місцевого господарського суду про визнання позовних вимог в частині стягнення штрафу в розмірі 3 557,40 грн. такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов’язання, відповідач зобов’язаний сплатити інфляційні збитки за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача збитків від інфляції в сумі 13 575,48 грн., 2 025,84 грн. 3% річних обґрунтовано визнані місцевим господарським судом такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони нараховані у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що ні умовами договору, ні Господарським кодексом України не передбачено відповідальності за невиконання грошових зобов’язань у вигляді сплати інфляційних витрат та 3% річних, а вимоги позивача в цій частині протирічать ст. 61 Конституції України, нормам Господарського кодексу України, та умовам договору.

Колегія суддів не погоджується з наведеними запереченнями, оскільки стягнення інфляційних витрат та 3% річних не є штрафними санкціями (штраф, пеня), а мають лише компенсаційний характер, тобто передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції і відсотків річних є способом захисту його майнового права і інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що утримуються ним та належать до сплати кредитору.

Отже, посилання відповідача на порушення ст. 61 Конституції України, відповідно до якої, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те ж саме правопорушення, є безпідставним, оскільки інфляційні нарахування на суму боргу і відсотки річних входять до складу грошового зобов’язання, а не є видом юридичної відповідальності за порушення зобов’язання.

Позивачем заявлено до стягнення 760,69 грн. витрат понесених позивачем під час розгляду справи (послуги пошти, відрядження юриста, інше).

Суд першої інстанції визнав позовні вимоги в цій частині такими, що не підлягають задоволенню з посиланням на ст. 44 Господарського суду України.

Позивач в апеляційній скарзі не погоджується з висновками господарського суду, вважає, що конкретного переліку «інших витрат, пов’язаних з розглядом справи», закон не містить, а тому, на його думку, суд вийшов за межі наданої йому компетенції, коли надав тлумачення ст. 44 ГПК України.

Колегія суддів визнає безпідставність наведених тверджень, оскільки відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Тобто, даною статтею наданий вичерпний перелік судових витрат.

До інших витрат у розумінні статті 44 Господарського процесуального кодексу України відносяться, суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи, тоді як витрати на відрядження, оплата послуг пошти відносяться до фінансово-господарської діяльності підприємства та не мають обов’язкового характеру.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині витрати позивача у розмірі 760,69 грн.

Рішенням господарського суду від 27.03.2008р. по даній справі з позивача на користь державного бюджету України додатково стягнуто 16,70 грн. державного мита.

Позивач в апеляційній скарзі заперечує проти стягнення з нього зазначеної суми, оскільки таку суму він вже сплатив за збільшення позову.

Колегія суддів вважає, що зазначені вимоги підлягають задоволенню, тому як в матеріалах справи знаходиться оригінал квитанції ХФ АБ «Експрес-банку» від 19.03.2008р. № 731 на загальну суму 16,70 грн., доданої до заяви позивача про збільшення позовних вимог від 19.03.2008р., який свідчить про те, що позивач вже сплатив державне мито за збільшення позову, в зв’язку з чим рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 3, ч. 3 ст. 6, ст.. 627 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 4. ч. 2 ст. 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 32-34, 43, 99, 101, п. 2, 4 ст. 103, п. 1, 4 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду, -

постановила:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства “Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба “ЛІКВО”нафтогазової промисловості”Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, м. Харків залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Нафтогазбезпека"

Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задовльнити частково.

Рішення господарськог суду Харківської області від 27.03.2008р. по справі № 37/389-07 змінити.

Стягнути додатково з Дочірнього підприємства “Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба “ЛІКВО”нафтогазової промисловості”Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, м. Харків (61109, м. Харків, Червонозаводський р-н, вул. Сінна, 32, , р/р 487 в АКБ "Золоті ворота", м.Харків, МФО 351931) на користь Дочірнього підприємства "Нафтогазбезпека" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04112, м. Київ,Шевченківський р-н, вул. Івана Ґонти, 3-А, , р/р 1 в ФКД ВАТ "Інпромбанк" м. Києва, МФО 322863) 2 023,08 грн. пені.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Рішення в частині стягнення з Дочірнього підприємства "Нафтогазбезпека"

Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 16,70 грн. державного мита скасувати.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Дочірнього підприємства “Воєнізована аварійно-рятувальна (газорятувальна) служба “ЛІКВО”нафтогазової промисловості”Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, м. Харків (61109, м. Харків, Червонозаводський р-н,

вул. Сінна, 32, , р/р 487 в АКБ "Золоті ворота", м.

Харків, МФО 351931) на користь Дочірнього підприємства "Нафтогазбезпека"

Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04112, м. Київ,

Шевченківський р-н, вул. Івана Ґонти, 3-А, , р/р 1 в

ФКД ВАТ "Інпромбанк" м. Києва, МФО 322863) 136,00 грн. витрат по сплаті державного мита.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя Демченко В.О.

Судді Такмаков Ю.В.

Барбашова С.В.