ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2008 р.

№
7/355/07-22/449/07

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів:

Божок
В.С.- головуючого,

Костенко
Т.Ф., Рогач Л.І.

розглянувши
матеріали касаційної скарги

Товариства
з обмеженою відповідальністю Запорізький завод напівфабрикатів"

на
постановуЗапорізького
апеляційного господарського суду від 18.03.2008

у
справі

господарського
суду Запорізької області

за
позовом

Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

доТовариства з обмеженою
відповідальністю Запорізький завод напівфабрикатів"

про

стягнення
210466,55 грн.

в судовому
засіданні взяли участь представники:

від
позивача:

не
з'явилися

від
відповідача:

Константинова
І.В.- дов. від 18.12.2007

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
господарського суду Запорізької області від 20.12.2007 в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Постановою
Запорізького апеляційного господарського суду від 18.03.2008 рішення
господарського суду Запорізької області від 20.12.2007 скасовано. Позовні
вимоги задоволено частково.

Стягнено
з ТОВ "Запорізький завод напівфабрикатів" на користь СПД ФО ОСОБА_1
-118474,54 грн. основного боргу, 6533,58 грн., інфляційних витрат, 1443,82 грн.
3% річних, 3157,50 грн., витрат зі сплати державного мита та 118,00 грн. витрат
зі сплати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В
решті частини позовних вимог відмовлено.

Постанова
мотивована тим, що відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Гарантійним
листом від 21.12.2006 за № 161 сторони
погодили строки та розмір оплати, однак свої зобов'язання щодо оплати
товару, відповідач не виконав.

Не
погоджуючись з постановою ТОВ "Запорізький завод напівфабрикатів"
звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою і просить
її скасувати, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального  права, зокрема,  ст. 530, 692 Цивільного кодексу України.

Колегія
суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції,
проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм
матеріального права при винесенні оспорюваного судового акта, знаходить
необхідним в задоволенні касаційної скарги відмовити.

Господарським
судом встановлено, що в період з  березня
по червень 2006 року СПД ФО ОСОБА_1 поставив, а ТОВ “Запорізький завод   напівфабрикатів” прийняв  соєвий текстурат на загальну суму
180204,54  грн. (з ПДВ).

Факт
отримання відповідачем товару підтверджується накладними, довіреностями на
отримання товару, податковими накладними та товарно-транспортними накладними.

Як
зазначено в судових рішеннях обох інстанцій представник ТОВ “Запорізький    завод
напівфабрикатів”   у судових
засіданнях підтвердила факт поставки товару за вказаними накладними.

Крім
того, представники сторін у судовому засіданні підтвердили, що будь - яких
інших господарських відносин, крім поставки соєвого текстурату, між ними не
було.

Гарантійним
листом від 21.12.2006 за №161 відповідач зобов'язався погасити зазначену
заборгованість  з зазначенням термінів її
погашення.

Однак,
відповідач здійснив тільки часткову оплату за поставлений товар на суму 61
770,00 грн..

Статтею
11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій
осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права
і обов'язки.

Згідно
ст. 174 Господарського кодексу України договором є домовленість сторін,
спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд
апеляційної інстанції на підставі доказів наявних у матеріалах справи,
дійшов  висновку, що між сторонами
склалися правовідносини за договором поставки.

Частинами
1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу  України
встановлено, що за   договором  поставки
продавець  (постачальник),  який здійснює
підприємницьку  діяльність,  зобов'язується  передати
у встановлений   строк   (строки)
товар  у  власність
покупця  для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним,  домашнім або іншим
подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за
нього певну грошову суму.

До
договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо
інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин
сторін.

Строк
оплати товару за договором купівлі-продажу передбачено ст. 692 Цивільного
кодексу України, яка встановлює, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або  прийняття товаророзпорядчих документів на
нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Отже,
відповідач повинен був здійснити оплату товару після його отримання, однак
враховуючи те, що відповідачем направлений позивачу гарантійний лист в якому
вказані строки оплати, і прийняття цього листа без заперечень позивачем,
апеляційний суд встановив, що сторонами погоджено строки і розмір оплати.

Згідно
ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог,
що у певних умовах звичайно ставляться. Дана норма кореспондується зі ст.526
Цивільного кодексу України.

Статтею
ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший
розмір процентів не встановлений договором або законом.

За
розрахунком, встановленим судом апеляційної інстанції,  стягненню підлягає сума інфляційних збитків
за період з січня по серпень 2007 року (включно) у розмірі 6 533,58 грн..
Стосовно трьох процентів річних, то стягненню за період з 29.12.2006 по
06.07.2007, згідно розрахунку суду апеляційної інстанції, підлягає сума 1
443,82 грн.

Колегія
суддів вважає, що в решті частині вимог, апеляційний господарський суд
правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Зважаючи
на викладене, колегія суддів вважає, що господарським судом апеляційної
інстанції дана правильна юридична оцінка обставинам справи, тому постанова
відповідає  чинному законодавству України
та обставинам справи і підстав для її
скасування  немає.

На
підставі  викладеного, керуючись ст. 1115,
п.1 ст. 1119, ст.11111 Господарського процесуального
кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

В
задоволенні касаційної скарги відмовити.

Постанову
від 18.03.2008 Запорізького апеляційного господарського суду зі справи №
7/355/07-22/449/07 залишити без змін.

Головуючий
В.С. Божок

Судді
Т.Ф.Костенко

Л.І.Рогач