ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2008 р.

№ 12/447

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

суддів

Кота О.В.

Шевчук С.Р. (доповідач),

Барицької Т.Л.

розглянувши

касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Каролина"

на постанову

Донецького апеляційного господарського суду від 03.03.2008р.

у справі

№ 12/447

за позовом

до

про

Товариства з обмеженою відповідальністю "SDS"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Каролина"

стягнення збитків у сумі 221361,71грн. та неустойки у сумі 20200грн.

В судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача: не з’явились

- відповідача: не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "SDS” звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Кароліна” про стягнення вартості витрат на проведення ремонтно-відновлювальних робіт у приміщенні, яке орендував позивач та неустойку, передбачену умовами орендного договору. В подальшому, позивач неодноразово уточнював позовні вимоги і в їх остаточному вигляді просив стягнути з відповідача збитки у сумі 221361 грн. 71 коп. та неустойку у сумі 20200грн., посилаючись на те, що за договором оренди від 01.03.2000р. він орендував у відповідача нежитлове приміщення за адресою: м. Донецьк, вул. Кирова, 90а, яке за власні кошти відремонтував, а оскільки договірні відносини між сторонами припинились, позивач вимагає повернення коштів витрачених ним на ремонтно-відновлювальні роботи і сплати передбаченої договором неустойки.

Рішенням господарського суду Донецької області від 18.12.2007р. у справі № 12/447 (колегія суддів у складі головуючого судді Склярук О.І., суддів Гаврищук Т.Г., Новікова Р.Г.) позовні вимоги задоволено: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Кароліна” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "SDS" 221361,71грн. та неустойку в сумі 20200 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ґрунтуються на умовах договору оренди, відповідають вимогам законодавства і підтверджені належними доказами.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 03.03.2008р. у справі №12/447 (колегія суддів у складі головуючого судді Кулебякіна О.С., суддів Волкова Р.В., Запорощенка М.Д.) рішення господарського суду Донецької області від 18.12.2007р. по справі № 12/447 залишено без змін з тих же підстав, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятими рішенням та постановою, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові акти скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу позивач повністю заперечує підстави скасування рішення та постанови та просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові акти залишити без змін, а касаційну скаргу відповідача–без задоволення.

В судове засідання 26.06.2008р. сторони не з’явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла наступного висновку.

Місцевим господарським судом встановлено, що 01.03.2000р. між відповідачем (орендодавцем) та позивачем (орендарем) був укладений договір оренди будівлі, згідно якого позивач отримав в тимчасове платне користування другий поверх будівлі, яка використовувалася як їдальня та магазин за адресою: м. Донецьк, вул. Кірова, 90а, з метою організації виставкових площ для торгівлі меблями та іншими товарами. Строк договору становить 10 років (п.4.1 договору).

Як встановлено місцевим та апеляційним господарськими судами з аналізу умов пунктів 4.4, 5.5, 8.8 та 9.2 договору оренди від 01.03.2000р., які закріплюють право орендаря одержати кошти, витрачені на ремонт, у разі припинення договору з його ініціативи, на зарахування вартості робіт в рахунок орендної плати, відшкодування вартості невід’ємних поліпшень, тощо, відповідач зобов’язався компенсувати витрати позивача на ремонт приміщення, яке він орендував.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з рішення господарського суду Донецької області від 22.12.2005р. у справі №12/356 і не заперечувалось сторонами, договір оренди від 01.03.2000 р. припинив свою дію 19.06.2005 р. Виходячи з цього, а також з умов договору суди дійшли висновку, що у відповідача виник обов’язок відшкодувати позивачу вартість ремонтно-відновлювальних робіт, а у позивача право вимагати такого відшкодування, яке відповідачем здійснено не було.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з місцевим та апеляційним господарськими судами в тому, що факт виконання позивачем ремонтних робіт по ремонту приміщення, розташованого за адресою: м.Донецьк, вул. Кірова, 90а, підтверджено договором підряду №171 від 18.11.2004р., актами прийомки виконаних за цим договором робіт, платіжними документами про їх оплату, письмовими поясненнями посадових осіб підприємства–підрядника, висновками судової будівельної експертизи №1178/23 від 16.05.2006р. та №6342823 від 06.02.2007р., згідно яких експерт, на підставі візуального обстеження приміщення та порівняння даних актів виконаних робіт з фактично виконаними роботами визначив, які роботи виконувались позивачем, а які ні.

Отже, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з місцевим та апеляційним господарськими судами в тому, що за даними цих висновків експертизи, позивач остаточно визначив вартість ремонтних робіт, яка підлягає стягненню з відповідача.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційна інстанція застосувала до спірних правовідносин приписи ст. 531 ЦК України, та зазначила, що відповідач повинен був належним чином виконувати умови договору оренди, однак в порушення цієї норми відповідач після припинення орендних відносин з позивачем не компенсував останньому витрати на ремонт об’єкта оренди.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості стягнення з відповідача на користь позивача 221361,71грн. вартості витрат на проведення ремонтно-відновлювальних робіт у орендованому приміщенні.

Поряд з цим, судом апеляційної інстанції зазначено, що у відповідності до пункту 9.2 договору оренди у випадку дострокового припинення договору, відповідач зобов’язаний сплатити позивачу неустойку еквівалентну 4000 доларів США, а підстави припинення договірних відносин на цей обов’язок не впливають. Враховуючи дострокове припинення спірного договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення неустойки відповідають умовам орендного договору та погодився з обґрунтованістю задоволення даної вимоги позивача судом першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції правильно неприйняті до уваги посилання відповідача на неповне з’ясування обставин справи, із зазначенням, оскільки судом першої інстанції з’ясовані і належним чином оцінені всі обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, в у витребуванні документів, зазначених в апеляційній скарзі, не було потреби, оскільки вони не мають відношення до суті спірних правовідносин.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного господарського суду в обґрунтування відхилення доводів відповідача щодо фальсифікації актів виконаних робіт фактично, оскільки такі дії відповідача є звинуваченням посадових осіб позивача у скоєнні кримінального злочину, але належних доказів на підтвердження цих обвинувачень суду апеляційної інстанції не надано, а в силу частини 1 ст. 62 Конституції України, особа вважається не винуватою у вчинені злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

За таких обставин, касаційна інстанція вважає, що факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором підтверджений матеріалами справи, позивач діяв адекватно ситуації і умовам передбаченим договором, а тому, місцевий та апеляційний господарські суди прийшли до цілком вірного висновку про наявність в даному випадку підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "SDS".

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що підстави для скасування постанови Донецького апеляційного господарського суду від 03.03.2008р. та рішення господарського суду Донецької області від 18.12.2007р. у справі №12/447 відсутні, а тому касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Каролина" задоволенню не підлягає.

Інші доводи, викладені відповідачем в касаційній скарзі, не приймаються Вищим господарським судом України, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених місцевим та апеляційним господарськими судами обставин справи, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Каролина" на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 03.03.2008р. у справі №12/447 залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 03.03.2008р. та рішення господарського суду Донецької області від 18.12.2007р. у справі №12/447 залишити без змін.

Головуючий                                                              Кот О.В.

С у д д я                                                                       Шевчук С.Р.

С у д д я                      Барицька Т.Л.