ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

24 червня 2008 р.                                                             Справа № 11/51

За позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Ужгород

до відповідача: Закритого акціонерного товариста "Андезит", м.Ужгород

про стягнення 24573 грн.

при секретарі судового засідання Раткевич В.С.

Представники:

від позивача - Шибаєв А.М. - представник, довіреність від 04.01.2008.

від відповідача - Попов Є.О. - представник, довіреність від 20.06.2008.

СУТЬ СПОРУ: Позивачем заявлено позов до відповідача про стягнення 22268 грн. адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, передбаченого статтею 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі Закон) у 2006 році та 2305 грн. пені за порушення строків їх оплати.

Відповідач у запереченні на позов позовні вимоги не визнав, посилаючись на статтю 18 Закону, відповідно до якої забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості та статтю 20 цього ж Закону, згідно якої за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом суб"єкти підприємницької діяльності сплачують адміністративно-господарські санкції. Зокрема, виходячи з вимог вказаних статтей відповідачем зроблено висновок про те, що нараховані позивачем санкції могли б бути застосовані до нього лише у випадку відмови у прийнятті на роботу інваліда, тоді як протягом 2006 року підприємством не зафіксовано жодного випадку звернення інвалідів для працевлаштування.

Нарахування пені, на думку відповідача, є також безпідставним, оскільки відповідно до статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов"язання мало бути виконано. Крім того, розрахунок пені, виходячи із облікової ставки НБУ 10% нічим не обгрунтовується.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення уповноваженого представника позивача,

СУД ВСТАНОВИВ:

Частиною першою ст.19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875 –ХІІ від 21.03.1991 з подальшими змінами та доповненнями (далі Закон), для підприємств ( об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання, встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік –у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини дев"ятої вказаної статті Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

У порушення вимог статті 19 Закону відповідач не подав до відділення Фонду звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою №1-ПІ річна "Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік", у зв"язку з чим позивачем було проведено перевірку підприємства відповідача. Як встановлено перевіркою, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 41 особу, а отже, кількість інвалідів, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону становить 2 особи.

Пунктом 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 № 314 „Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” ( далі Положення) встановлено, що підприємства у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; щорічно до 01 лютого року, що настає за звітним, подають відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості, про середню річну заробітну плату на підприємстві, середню облікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів; інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Отже, нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов’язок щодо створення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Згідно з п.3 Положення, робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інваліда відповідної нозоології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда. А пунктом 2 Положення передбачено, що робочим місцем інваліда може бути звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування.

Відповідачем не подано суду доказів про створення таких робочих місць, інформування відповідних органів про його створення, та доказів працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів.

Зазначеним спростовується твердження відповідача про те, що нараховані позивачем санкції могли б бути застосовані до нього лише у випадку відмови у прийнятті на роботу інваліда.

Враховуючи, що відповідачем не працевлаштовано двох інвалідів, а середньорічна заробітна плата штатного працівника на підприємстві у 2006 році становила 11134грн., він (відповідач) повинен сплатити позивачу 22268грн. адміністративно-господарських санкцій (11134 х 2). Однак, відповідач вказану суму позивачу добровільно не сплатив, у зв"язку з чим, вона підлягає стягненню.

Крім того, з відповідача також належить стягнути 2305грн. пені, відповідно до статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", нарахованої позивачем за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій за період з 16.04.2007 до 25.03.2008.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що відповідно до статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов"язання мало бути виконано, оскільки вказаною нормою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов"язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов"язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором, тоді як відповідно до частини другої статті 20 Закону пеня обчислюється за весь строк прострочення. Щодо розрахунку пені, виходячи із облікової ставки НБУ 10%, то вказаний розмір ставки визначений Постановою Національного банку від 29.12.2007 № 492 „Про регулювання грошово-кредитного ринку” з 01.01.2008. Згідно частини другої статті 20 Закону пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати (в даному випадку на день пред"явлення позову).

Керуючись ст.ст. 17, 18, 21, 69, 71, 86, 94, 98, 158, 162, 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства,

П О С Т А Н О В И В :1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути із Закритого акціонерного товариства "Андезит" (м.Ужгород, вул.Гранітна, 8а, код 00292528) на користь Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (м.Ужгород, пл.Ш.Петефі,14, код 13592841) суму 24573 грн., з яких 22268 грн. адміністративно-господарські санкції та 2305 грн. пеня.

3. Постанова набирає законної сили в порядку ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

4. Постанова може бути оскаржена в порядку та строки встановленні ч.ч. 1-3 ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                  Л.М.Якимчук