ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2008 р.

№ 10/258-07

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Вінницягаз”, м. Вінниця (далі –ВАТ “Вінницягаз”)

на рішення господарського суду Вінницької області від 21.11.2007 та

постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 11.03.2008

зі справи № 10/258-07

за позовом Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Вінниця (далі –територіальне відділення АМК)

до ВАТ “Вінницягаз”

про стягнення 20 000 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача – Ахтімірової М.Г., Драпака Ю.П.,

відповідача –Кравчук О.В., Каленського І.В.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення 10 000 грн. штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції та 6 000 грн. пені (у подальшому суму пені було збільшено позивачем до 10 000 грн.).

Рішенням господарського суду Вінницької області від 21.11.2007 (суддя Даценко М.В.), залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 11.03.2008 (колегія суддів у складі: Майор Г.І. - головуючий, судді Горшкова Н.Ф. і Зав’язун В.С.), позов задоволено: з ВАТ “Вінницягаз” стягнуто на користь територіального відділення АМК 10 000 грн. штрафу і 10 000 грн. пені та в доход державного бюджету України –суму судових витрат зі справи. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції виходили з обґрунтованості позовних вимог.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України ВАТ “Вінницягаз” просить оскаржувані рішення та постанову з цієї справи скасувати та передати останню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. Скаргу мотивовано невідповідністю цих судових рішень нормам чинного законодавства.

У відзиві на касаційну скаргу територіальне відділення АМК заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. А згідно з частиною другою статті 4 названого Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Відповідно ж до приписів статті 60 Закону України ”Про захист економічної конкуренції” рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду.

У пункті 4 Інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005 також зазначено: “Закони України можуть передбачати вирішення певних категорій публічно-правових спорів в порядку іншого судочинства (наприклад, стаття 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлює, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення)”.

Отже, розгляд даної справи здійснюється за правилами Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- рішенням адміністративної колегії територіального відділення АМК від 22.05.2007 № 18-рш (далі –рішення № 18-рш) на ВАТ “Вінницягаз” за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону (зловживання монопольним становищем на ринку постачання природного газу за регульованим тарифом населенню шляхом встановлення таких цін придбання товару –природного газу –які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку), було накладено штраф у сумі 10 000 грн.;

- рішення № 18-рш було направлено ВАТ “Вінницягаз” для виконання з листом від 29.05.2007 № 05-26.20/1032 і отримане названим товариством 31.05.2007, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення № 153615;

- додатково на адресу ВАТ “Вінницягаз” надсилався лист від 23.07.2007 № 04-29.3/1688 про сплату штрафу, і цей лист отримано названим товариством 25.07.2007, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення від 25.07.2007 № 2154718;

- ВАТ “Вінницягаз” не подано судові доказів сплати сум штрафу та пені;

- ВАТ “Вінницягаз” в обґрунтування своїх заперечень проти позову посилалося, зокрема, на те, що ухвалою господарського суду від 09.11.2005 введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а також з огляду на своє скрутне фінансове становище просило зменшити суму стягуваної пені до 1 000 грн.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення з ВАТ “Вінницягаз” сум штрафу і пені на підставі рішення № 18-рш у зв’язку з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до приписів статті 56 Закону:

- рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов'язковими до виконання (частина друга);

- особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу (частина третя);

- за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України (абзац перший частини п’ятої);

- у разі несплати штрафу у строки, передбачені рішенням, та пені органи Антимонопольного комітету України стягують штраф та пеню в судовому порядку (частина сьома).

З огляду на наведені законодавчі приписи та з урахуванням установлених попередніми судовими інстанціями обставин справи названі судові інстанції дійшли правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують з таких підстав.

Скаржник посилається на неотримання ним копії рішення № 18-рш (що унеможливлювало виконання останнього) і на те, що згадане раніше повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення “не доводить факту надсилання Відповідачу саме рішення про накладення штрафу”. На думку скаржника, “таким доказом може бути опис вкладення у цінний лист та фіскальний чек про направлення цінного листа”. У зв’язку з наведеним скаржник вважає, що господарські суди припустилися порушення вимог частини другої статті 34 ГПК України, за якою обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону рішення, розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень надається для виконання шляхом надсилання або вручення під розписку чи доведення до відома в інший спосіб. У разі, якщо вручити рішення, розпорядження, немає можливості, зокрема внаслідок:

відсутності фізичної особи за останнім відомим місцем проживання (місцем прописки);

відсутності посадових осіб чи уповноважених представників суб’єкта господарювання, органу адміністративно-господарського управління та контролю за відповідною юридичною адресою, -

рішення, розпорядження органів Антимонопольного комітету України вважається таким, що вручене відповідачу, через десять днів з дня оприлюднення інформації про прийняте рішення, розпорядження в офіційному друкованому органі (газета Верховної Ради України “Голос України”, газета Кабінету Міністрів України “Урядовий кур’єр”, “Офіційний вісник України”, друковані видання відповідної обласної ради за останнім відомим місцем проживання чи місцем прописки, юридичної адреси відповідача).

Наведена норма не містить ні вичерпного переліку способів доведення рішення до відома особи, якої воно стосується, ані обов’язкового припису щодо надсилання рішення “цінним листом з описом вкладення”. Немає такого припису і в інших актах законодавства. Згідно з пунктом 78 Правил надання послуг поштового зв’язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 № 1155, поштові відправлення приймаються з описом вкладення лише за бажанням відправника.

Отже, твердження скаржника не ґрунтується на законодавчих приписах, а господарськими судами не порушено вимог наведеної норми процесуального права (частини другої статті 34 ГПК України).

Скаржником зазначено також, що, як повідомлялося ним у відзиві на позовну заяву в даній справі:

- 09.11.2005 згідно з ухвалою господарського суду Вінницької області було порушено провадження у справі № 10/176-05 про банкрутство ВАТ “Вінницягаз” та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника;

- на час розгляду даної справи дію зазначеного мораторію продовжено відповідно до ухвали названого господарського суду від 08.11.2007.

Відтак скаржник вважає, що в прийнятті оскаржуваних рішення та постанови попередні судові інстанції припустилися неправильного застосування частини четвертої статті 12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, згідно з якою протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема, не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов’язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов’язкових платежів).

Відповідно до статті 1 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” мораторій на задоволення вимог кредиторів –це зупинення виконання боржником грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів) та зупинення заходів, спрямованих на виконання цих зобов’язань, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

У розумінні названого Закону грошове зобов’язання - це зобов’язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України (абзац сьомий статті 1).

Частиною першою статті 2 Закону України “Про систему оподаткування” податком і збором (обов’язковим платежем) визначено обов’язковий внесок до бюджету відповідного рівня або державного цільового фонду, здійснюваний платниками у порядку і на умовах, що визначаються законами України про оподаткування. Види податків і зборів (обов’язкових платежів), що справляються в Україні, та їх перелік встановлено статтями 13, 14 цього Закону.

Водночас Закон України “Про захист економічної конкуренції”, за приписами якого згідно з рішенням № 18-рш було кваліфіковано дії ВАТ “Вінницягаз”, відповідно до його преамбули визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.

Відтак сума штрафу і пені, стягувана територіальним відділенням АМК на підставі Закону, не пов’язана з невиконанням чи неналежним виконанням ВАТ “Вінницягаз” грошового або податкового зобов’язання, а тому посилання скаржника на положення частини четвертої статті 12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” безпідставне.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 05.04.2005 зі справи № 6/77.

Скаржником зазначається ще й про порушення попередніми судовими інстанціями вимог статей 38 і 43 ГПК України у зв’язку з невитребуванням господарськими судами доказів в обґрунтування скрутного фінансового становища ВАТ “Вінницягаз”. Останнє посилається на положення пункту 3 статті 83 названого Кодексу, згідно з яким господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов’язання. З цього приводу слід відзначити таке.

Наведена норма є процесуальною і може бути застосована лише разом з відповідною нормою закону матеріального. Проте Закон, на підставі якого нараховано пеню, не містить норм, які надавали б суду право зменшувати розмір стягуваної пені (у разі її правомірного нарахування). Тому наявність або відсутність доказів “скрутного фінансового становища” скаржника в даному разі не мала значення для вирішення спору, оскільки не могла вплинути на результати такого вирішення.

Визначених законом підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається.

Керуючись статтями 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 21.11.2007 та постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 11.03.2008 зі справи № 10/258-07 залишити без змін, а касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Вінницягаз” –без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов