ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.08.08 р.                     Справа № 23/86

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма “Торгівельний дім “Маркет -груп” м. Дніпропетровськ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Каролина” м. Донецьк

про стягнення 14 739,32 грн.

Суддя Забарющий М.І.

Представники :

Від позивача: не з’явився

Від відповідача: не з’явився

СУТЬ СПОРУ:

В засіданні, яке відбулось 29.07.2008р., суд згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України закінчив розгляд справи і оголосив перерву для підготовки тексту рішення у справі до 04.08.2008р. (вказане зафіксовано у протоколі судового засідання).

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю “Фірма “Торгівельний дім “Маркет -груп” м. Дніпропетровськ, звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю “Каролина” м. Донецьк, 12 492, 57 грн. боргу, 1 636, 53 грн. інфляційних, 133, 44 грн. 3% річних, 454, 38 грн. пені та 22, 4 грн. збитків.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на:

-          укладення з відповідачем договору № До-29 від 01.11.2004р.;

-          поставку відповідачу на підставі видаткових накладних № 7-000200001 від 13.12.2007р. , № 7-00020409 від 20.12.2007р. та № 7-00020904 від 27.12.2007р. товару на загальну суму 16 208, 84 грн.;

-          часткове виконання відповідачем своїх зобов’язань щодо оплати поставленого йому товару та повернення ним товару, внаслідок чого у відповідача утворився борг в сумі 12 492, 57 грн.;

-          нарахування відповідачу на підставі п.6.1. вищевказаного договору пені в розмірі 454, 38 грн. та на підставі ст.625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) 1 636, 53 грн. інфляційних та 133, 44 грн. 3% річних;

-          понесення ним додаткових витрат (збитків) в сумі 22, 4 грн. у зв’язку неналежним виконанням відповідачем своїх зобов’язань за договором поставки № До-29 від 01.11.2004р.;

-          ст.ст. 193, 222, 224, 225, 231, 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України);

-          ст.ст.692, 712, 1087 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідач вимоги позивача не оскаржив, витребувані судом документи не представив, його представники у судові засіданні з невідомих причин не з’явились.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

Сторони уклали договір № До-29/2004 від 01.11.2004р. (далі - договір від 01.11.2004р.), згідно умов якого постачальник (позивач) зобов’язався поставити у власність покупця товар, а покупець (відповідач) - прийняти цей товар та оплатити його в строки і на умовах, обумовлених договором (п.1.1).

Пунктом 9.5. договору від 01.11.2004р. передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2005р., у випадку, якщо жодна із сторін до закінчення строку дії договору не заявить про його розірвання, то він вважається продовженим на 1 календарний рік (п.9.6.) - тобто до 31.12.2006р.

Відповідач за видатковими накладними № 7-00020001 від 13.12.2007р., № 7-00020409 від 20.12.2007р. та №7-00020904 від 27.12.2007р. отримав від позивача товар на загальну суму 16 208, 84 грн., що підтверджується підписами відповідача в цих накладних в графі ”Отримав”. Позивач стверджує, що відповідачем здійснено часткову оплату товару в сумі 1 056, 75 грн. Також за накладними на повернення товару від 22.02.2008р. № 7-00000166, № 7-00000167, № 7-00000168, № 7-00000180 відповідач повернув позивачу отриманий товар на суму 2 659, 52 грн. Отже, сума боргу відповідача складає 12 492, 57 грн.

Оскільки строк дії договору № До-29 від 01.11.2004р. закінчився, а поставка товару за вищевказаними накладними відбувалась у 2007р., суд не приймає до уваги посилання позивача на той факт, що поставка товару здійснювалась саме в рамках договору від 01.11.2004р.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а його укладення пов’язується з досягненням між ними у належній формі згоди з усіх істотних умов (ч.1. ст.638 ЦК України).

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору (ст.641 ЦК України). Згідно ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд вважає, що між сторонами склались договірні відносини поставки за видатковими накладними № 7-00020001 від 13.12.2007р., № 7-00020409 від 20.12.2007р. та №7-00020904 від 27.12.2007р. Оскільки вказані накладні не містять строків оплати товару, суд в даному випадку керується ч.1 ст.692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На момент розгляду справи відповідач не подав суду доказів сплати суми боргу за отриманий ним товар в розмірі 12 492, 57 грн., яка підтверджується і актом звірки розрахунків станом на 31.03.2008р., підписаним сторонами без заперечень та скріпленим відповідними печатками. У зв’язку з цим сума боргу в розмірі 12 492, 57 грн. підлягає стягненню з відповідача на корить позивача.

В позовній заяві позивач вимагає стягнути з відповідача 454, 38 грн. пені. Стосовно цих вимог суд позивачу у позові відмовляє у зв’язку з необґрунтованістю з наступних підстав. Статтею 1 Закону України ”Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” № 543/96-ВР від 22.11.1996р. (далі - Закон № 543/96-ВР від 22.11.1996р.) закріплено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а оскільки строк дії договору № До-29/2004 від 01.11.2004р. закінчився, нараховувати відповідачу пеню на підставі п.6.1. цього договору позивач не має правових підстав.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищезазначеної статті позивач нарахував відповідачу 1 636, 53 грн. інфляційних за січень-квітень 2008р. Враховуючи правомірність нарахування цієї суми, суд задовольняє вимоги позивача в частині стягнення інфляційних.

Також позивач нарахував відповідачу 3% річних в сумі 133, 44 грн. за період з 03.01.2008р. по 19.05.2007р. (накладна № 7-000200001), з 10.01.2008р. по 19.05.2008р. (накладна № 7-00020409) та з 17.01.2008р. по 19.05.2008р. (накладна № 7-00020904). Враховуючи, що у 2008р. загальна кількість днів складає 366 днів, суд стягує з відповідача лише 133, 08 грн. У решті вимог щодо стягнення річних суд позивачу у позові відмовляє.

Позивач також вимагає стягнути з відповідача 22,4 грн. збитків, понесених ним у зв’язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов’язань. Суд відмовляє позивачу у позові щодо стягнення 22,4 грн. збитків з огляду на наступне. Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати, понесені позивачем у зв’язку з надсиланням позовної заяви на адресу відповідача та господарського суду суд відносить до поняття ”інших витрат, пов’язаних з розглядом справи”. Витрати, понесені позивачем у зв’язку із відправленням відповідачу претензії, суд також не розцінює як збитки в розумінні ст.ст. 224, 225 ГК України, оскільки рішенням Конституційного суду України від 09.07.2002р. у справі № 1-2/2002 досудовий порядок врегулювання спорів визнаний необов’язковим.

Відповідно до ст.47 Господарського процесуального кодексу України та п.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року “Про державне мито” сума держмита в розмірі 4, 31 грн. підлягає поверненню з державного бюджету у зв’язку з тим, що держмито сплачено в більшому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством.

На підставі ст.ст. 173, 193, 202, 224, 225 Господарського кодексу України, ст.ст. 509, 526, 610, 625, 692 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р I Ш И В :

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю “Каролина” (м. Донецьк, вул. Кірова, 90а, р/р 2070 в Кіровському відділенні Донецької області АКБ ”Укрсоцбанк”, МФО 334011, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма “Торгівельний дім “Маркет -груп” (м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду, 249, р/р 3401 в ФАБ ”Південний” м. Дніпропетровськ, МФО 306458, ) - 12 492 грн. 57 коп. боргу, 1 636 грн. 53 коп. інфляційних, 133 грн. 08 коп. 3% річних, 142 грн. 62 коп. витрат на сплату держмита та 114 грн. 18 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відмовити позивачу в частині стягнення 454, 38 грн. пені, 0,36 грн. 3% річних та 22, 4 грн. збитків у зв’язку з необґрунтованістю.

Видати позивачу довідку на повернення державного мита в сумі 4 грн. 31 коп., перерахованих платіжним дорученням № 2303 від 22.05.2008р. на суму 151 грн. 70 коп., у зв’язку з тим, що держмито сплачено в більшому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством.

Додаток (позивачу): довідка на повернення держмита від 04.08.2008р.

Суддя