ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2008 р.

№ 17/333/06

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

Головуючого судді Кузьменка М.В.,

суддів Палій В.М.,

Черкащенка М.М.,

розглянувши касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства “АКЗ” на рішення господарського суду Миколаївської області від 27.11.2007р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.02.2008р.

у справі №17/333/06 господарського суду Миколаївської області

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

“Виробнича компанія “Гірничодобувна промисловість”

до відповідача Закритого акціонерного товариства “АКЗ”

про стягнення 36 457грн.

за участю представників:

ТОВ “Виробнича компанія “Гірничодобувна промисловість” –Бобров В.В.;

ЗАТ “АКЗ” –не з’явилися

в с т а н о в и л а:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гірничодобувна промисловість" звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом та просить стягнути з відповідача –Закритого акціонерного товариства "АКЗ" 36 457грн. основної заборгованості за поставлену продукцію відповідно до умов договору купівлі-продажу №ГДП від 31.03.2004р.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем взятого на себе зобов’язання з оплати поставленої продукції, яке виникло в силу умов вищевказаного договору (т.1 а.с.2-3).

Відповідач у справі – ЗАТ "АКЗ" у відзиві на позов заявлені вимоги відхиляє, посилаючись на те, що:

- сторонами не узгоджувались умови поставки продукції, яку позивач просить оплатити, у т.ч. найменування, ціна, кількість продукції, строк її поставки, вимоги щодо якості тощо;

- поставка продукції10.12.2005р. та 14.12.2005р. позивачем здійснена безпідставно, оскільки ЗАТ "АКЗ" її не замовляло.

При цьому, відповідач не заперечує сам факт поставки продукції і вказує, що готовий повернути її на вимогу відповідача (т.1 а.с.27).

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 27.11.2007р. позов задоволено. Відповідно до рішення суду з ЗАТ "АКЗ" на користь ТОВ "Виробнича компанія "Гірничодобувна промисловість" стягнуто 36 457грн. (т. 2 а.с.164-166).

Задовольняючи заявлені позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що:

- відповідач прийняв товар, поставлений йому позивачем;

- доказів прийняття його саме на відповідальне зберігання та повідомлення про це відправника продукції –позивача відповідачем не надано;

- між сторонами існує спір щодо якості поставленого товару, а не з причин його безпідставної поставки, при цьому, відповідних вимог щодо якості продукції відповідач в установленому порядку не заявлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.02.2008р. рішення господарського суду Миколаївської області від 27.11.2007р. залишено без змін (т.3 а.с.31-35).

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, ЗАТ "АКЗ" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та просить їх скасувати, а у задоволення заявлених вимог відмовити.

Вимоги касаційної скарги мотивовані порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права (т.3 а.с.40-46).

Позивач у справі –ТОВ "Виробнича компанія "Гірничодобувна промисловість" у відзиві на касаційну скаргу, вважаючи її доводи безпідставними просить прийняті у справі судові акти залишити в силі.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, ТОВ "Виробнича компанія "Гірничодобувна промисловість" направило відповідачу - ЗАТ "АКЗ" щебінь, а саме 10.12.2005р. –624 000кг., 14.12.2005р. –692 000кг. Крім того, позивачем виставлено рахунки на оплату поставленої кількості щебеню на суми відповідно –30264грн. та 33562грн., а всього на суму 63836грн.

Одним із предметом спору у даній справі є виконання відповідачем зобов’язання з оплати поставленого йому вищевказаного товару.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що поставка вказаної продукції здійснена у межах договору №66 ГДП від 31.05.2004р. Відповідач, не оспорюючи факту отримання ним зазначеної кількості продукції, вказані доводи позивача відхилив, стверджуючи про те, що вказана поставка здійснена позивачем безпідставно, у зв’язку з чим у нього не виникло обов’язку здійснювати її оплату.

Вирішуюючи спір у даній справі по суті заявлених вимог, суди дійшли висновку про те, що поставка даної продукції здійснена позивачем не у межах вказаного договору і такий висновок судів є правильним з огляду на таке.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст.654 ЦК України, зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Строк дії договору, на умови якого посилається позивач як на підставу заявлених вимог, встановлений п.7.1 –до 01.01.2005р. При цьому, п.7.2 договору визначено, що зміни до договору оформлюються додатковою письмовою угодою.

Таким чином, умовами договору №66ГДП від 31.03.2004р., який укладений сторонами у справі, встановлено письмову форму угод, якими у даний договір вносяться зміни.

Між тим, позивачем, в порушення вимог ст.33 ГПК України, не надано судам першої та апеляційної інстанцій доказів внесення у такий договір у встановленій формі змін, зокрема, в частині строку його дії.

Однак, в силу ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Таким чином, позивачем не доведено належними доказами факт внесення змін до вказаного договору, у т.ч. в частині строку його дії, тому у судів були відсутні підстави вважати, що поставка продукції у грудні 2005р. здійснена на виконання умов зазначеного договору.

Разом з тим, судами встановлено, що відповідач, прийнявши поставлену йому продукцію, а також здійснивши її часткову оплату фактично схвалив пропозицію позивача. Зокрема, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач: платіжним дорученням №375 від 15.12.2005р. відповідач сплатив 20 000грн. за рахунком-фактурою №СФ00284 від 14.12.2005р., який дійсний до 20.12.2005р.; платіжним дорученням №367 від 12.12.2005р. перерахував позивачу 20 000грн. за рахунком-фактурою №СФ00284 від 09.12.2005р, який дійсний до 15.12.2005р. Зазначені рахунки містять кількість, назву та ціну продукції, що постачається.

Відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

При цьому, посилання відповідача про прийняття відповідної продукції саме на відповідальне зберігання від залізниці обґрунтовано не прийняті до уваги, оскільки, в порушення вимог ст.33 ГПК України, не доведені належними та допустимими доказами, а також спростовуються здійсненням відповідачем часткової оплати з посиланням в платіжних документах на відповідні рахунки-фактури, виставлені для оплати поставленої продукції.

Отже, суди дійшли правильного висновку про факт досягнення сторонами домовленості щодо вказаних поставок.

Крім того, під час вирішення спору у даній справі судами встановлено, що відповідач мав заборгованість за поставлений йому відповідно до умов вищевказаного договору щебінь на 01.01.2005р.

Враховуючи порушення відповідачем строку виконання зобов’язання, яке виникло в силу вказаного договору, в частині оплати поставленої йому позивачем продукції, яка оплачена частково (заборгованість на момент розгляду справи становила 12631грн.). не здійснення оплати на вимогу позивача продукції, поставленої у 2005р., у розмірі 23 826грн., суди дійшли правильного висновку про обгрунтованість заявлених вимог.

Так, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст.175 ГК України.

Відповідно до п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно чч.1,2 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За таких обставин, судові акти у цій справи прийняті з урахуванням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не має.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.02.2008р. у справі №17/333/06 господарського суду Одеської області залишити без змін, а касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гірничодобувна промисловість" –без задоволення.

Головуючий суддя Кузьменко М.В.

Судді Палій В.М.

Черкащенко М.М.