ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2008 р. Справа № 54/21-08

вх. № 1401/5-54

Суддя господарського суду Хачатрян В.С.

при секретарі судового засідання Кириленко М.Ю.

за участю представників сторін:

позивача - Бочарова О. В., директор відповідача - Жоравович Д.О., дов. б/н від 01.03.2008р.

розглянувши справу за позовом ПП "Плиз", м. Харків

до ТОВ "Тріофарм", м. Харків

про стягнення 253723,85 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суд з позовною заявою, в який просить суд стягнути з відповідача на свою користь 253723,85 грн., з яких 187689,10 грн. сума заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції, 9524,48 грн. - 3% річних, 56510,27 грн. упущеної вигоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не виконав своєчасно умови договорів про надання поворотної грошової допомоги. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з’ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між ТОВ «Тріофарм» та ПП «Плиз» були укладені договори по наданню поворотної грошової допомоги, а саме: Договір № 2П від 12 червня 2002 року на суму 100 000,00 грн., Договір № 3П від 09 липня 2002 року на суму 25 000 грн., Договір № 4П від 18 липня 2002 року на суму 13 000 грн., тобто, на загальну суму 138 000,00 грн.

Відповідно до п. 1 зазначених договорів ПП «Плиз» здійснює ТОВ «Тріофарм» тимчасову грошову допомогу на поворотній основі на поповнення активів та на потреби підприємства строком до 30 жовтня 2005р.

Пунктом 3 договорів передбачено, що ТОВ «Тріофарм» зобов’язується повернути обумовлені суми в строк, визначений п. 1 договорів у повному обсязі. Пунктом 3 договору № 2П від 12 червня 2002р. також зазначено, що відповідач зобов’язується повернути позивачеві міжбанківські витрати у розмірі 800,00 грн.

Отримання відповідачем від позивача грошових коштів підтверджується платіжними дорученнями № 335 від 13.06.2002р. на суму 35 000,00 грн., № 337 від 14.06.2002р. на суму 35 000,00 грн., № 338 від 17.06.2002р. на суму 30 000,00 грн., № 351 від 12.07.2002р. на суму 25 000,00 грн., № 352 від 18.07.2002р. на суму 13 000,00 грн.

З вище наведеного вбачається, що між позивачем та відповідачем було укладено договори, які за своєю правовою природою є договорами позики та правовідносини між сторонами по справі регулюються ст.ст. 1046-1052 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як стверджує позивач, і що підтверджується відповідачем, ТОВ «Тріофарм» повернуло борг частково, перерахувавши суму у розмірі 1 500 грн.

Після подачі позовної заяви до суду, відповідач сплатив суму заборгованості перед позивачем, що підтверджується доданим до матеріалів справи платіжним дорученням № 1019 від 19 березня 2008р. на суму 137 300,00 грн., тобто, станом на день розгляду справи, ТОВ «Тріофарм» виконало своє зобов’язання щодо повернення суми позики у повному обсязі.

Приймаючи до уваги вище зазначене, суд вважає за необхідне на підставі п.1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України припинити провадження у справі в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 137 300,00 грн. за Договорами № 2П від 12 червня 2002 року, № 3П від 09 липня 2002 року, № 4П від 18 липня 2002 року за відсутністю предмету спору.

В частині вимог щодо стягнення з відповідача нарахованого на суму боргу індексу інфляції у розмірі 50 389,10 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу у розмірі 9 524,48 грн. суд відмовляє у задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 Господарського кодексу України Учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що встановлює розмір штрафних санкцій за неналежне виконання грошового зобов’язання є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Вимога про стягнення пені, встановленої зазначеним вище Законом України, позивачем не заявлялася, іншої відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов’язання Договорами № 2П від 12 червня 2002 року, № 3П від 09 липня 2002 року, № 4П від 18 липня 2002 року не передбачено.

Що стосується вимоги про стягнення з ТОВ „Тріофарм” упущеної вигоди у розмірі 56510,27 грн., яка могла бути отримана у вигляді відсотків (15% річних) при розміщенні депозитного вкладу на суму боргу за 844 дня прострочки, то ця вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивач в порушення п. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України, відповідно до якої при визначенні не одержаних доходів (упущеної вигоди) повинні враховуватися заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання, ПП „Плиз” не надав суду докази про вжиті заходи по одержанню цих можливих доходів, а саме, не надав ніяких попередніх депозитних (вкладних) договорів які б могли бути укладені на суму боргу, під 15% відсотків річних з терміном – 28 місяців, також не забезпечив суд доказами які б свідчили про можливість Банку укласти такий депозитний договір на суму боргу з терміном – 28 місяців з 15% (відсотковою) ставкою річних та з нарахування Позивачу доходу у розмірі безпосередньо - 56510,27 гривень.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Господарського процесуального кодексу України суд вважає за необхідне витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1046-1052 Цивільного кодексу України, ст.ст. 229, 230 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 44, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В частині позову про стягнення з Товариство з обмеженою відповідальністю „Тріофарм” (адреса: 61058 м. Харків, вул. Ромена Ролана, 12, ) суму боргу у розмірі 137 300,00 грн. припинити провадження у справі.

В іншій частині позову відмовити.

Повний текст рішення підписано 12.05.2008 року

Суддя Хачатрян В.С.