ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2008 р.

№ 5/4

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- не з'явився,

відповідача

- Регалова О.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

ТОВ "Укрінвест-груп"

на постанову

від 06.11.2007 Київського міжобласного апеляційного господарського суду

у справі

№5/4

за позовом

ТОВ "Укрінвест-груп"

до

ВАТ "Полтавафарфор"

про

усунення перешкод у реалізації права власності на нерухоме майно шляхом зобов'язання відповідача надати позивачу доступ до нежилого приміщення

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 20.02.2007 (суддя Гетя Н.Г.) позов задоволено –на підставі ст.321 ЦК України вирішено усунути перешкоди ВАТ “Полтавафарфор” у реалізації права власності ТОВ “Укрінвест-груп” на нерухоме майно (механічну майстерню) загальною площею 1212,7 кв.м. по вул.М.Бірюзова,37 в м.Полтаві шляхом зобов’язання відповідача надати доступ позивачу до даного нежитлового приміщення.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 06.11.2007 (судді: Фаловська І.М., Мостова Г.І., Писана Т.О.) рішення скасовано, прийнято нове рішення про відмову в позові.

Постанова мотивована недоведеністю протиправних діянь відповідача та недоведеністю порушення прав позивача, оскільки позивач навіть не скористався наданим йому чинним законодавством правом на встановлення земельного сервітуту, для того щоб безперешкодно користуватися належним йому на праві приватної власності приміщенням механічної майстерні, яке розташоване на земельній ділянці, постійним користувачем якої є відповідач.

ТОВ "Укрінвест-груп" у поданій касаційній скарзі просить постанову скасувати, рішення залишити без змін, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст.401,402,404 ЦК України, ст.49 ГПК України та Декрету КМ України "Про державне мито". Зокрема, скаржник вважає, що згідно зі ст.402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Однак, як вбачається з матеріалів справи, ВАТ "Полтавафарфор" не є власником вказаної земельної ділянки, а тому, на думку позивача, укладення договору про встановлення земельного сервітуту є неможливим. Скаржник також вказує на стягнення судом з ТОВ "Укрінвест-груп" на користь ВАТ "Полтавафарфор" 85 грн. державного мита за подання апеляційної скарги, в той час як відповідно до п."г" ч.2 ст.3 Декрету КМ України "Про державне мито" при зверненні з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції підлягаюча до сплати сума державного мита становить 42 грн. 50 коп.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності їх юридичної оцінки судом апеляційної інстанції та заслухавши пояснення присутнього у засіданні представника відповідача, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувана постанова –залишенню без змін з наступних підстав.

Скасовуючи первісне рішення про задоволення позову та приймаючи нове рішення про відмову в позові апеляційний господарський суд виходив з того, що:

Відповідно до рішення виконкому Полтавської міської Ради народних депутатів від 13.05.1993р. №186, Державний акт на право постійного користування 2,66 га землі в межах та згідно з планом землекористування було видано Полтавському фарфоровому заводу, що знаходиться за адресою: м.Полтава-19, вул.Бірюзова, 37.

Рішенням начальника відділення Фонду державного майна України по Полтавській області від 24.12.1993р., з метою проведення приватизації Полтавського державного фарфорового заводу шляхом акціонування, було вирішено створити ВАТ “Полтавафарфор”.

Пунктом 5 зазначеного рішення визначено, що з моменту реєстрації товариства ВАТ “Полтавафарфор”стає правонаступником прав і обов’язків Полтавського державного фарфорового заводу.

Наказом №19 Пр від 28.01.2004 РВ ФДМУ по Полтавській області було затверджено перелік нерухомого майна, переданого у власність ВАТ “Полтавафарфор” при приватизації, до якого увійшла і механічна майстерня.

Дійсно, з матеріалів справи, а саме з довідки, виданої КП Полтавським БТІ “Інвентаризатор”, вбачається, що право приватної власності на нежитлову будівлю (механічну майстерню) загальною площею 1212,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Полтава, вул.Бірюзова, 37, зареєстроване за ТОВ “Укрінвест-груп” на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації “Український правовий союз”.

Отже, відповідач є правонаступником Полтавського державного фарфорового заводу, а механічна майстерня загальною площею 1212,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул.Бірюзова, 37 (право власності на яку зареєстроване за позивачем), розташована на земельній ділянці, яка відповідно до державного акту надана у постійне користування ВАТ “Полтавафарфор”.

Відповідно до ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Зміст зазначеної статті не розкриває поняття сервітуту, але враховуючи положення Цивільного кодексу, сервітут –це право обмеженого користування чужим майном. Право обмеженого користування чужим майном (сервітут) не може бути договірним зобов’язанням. Це речове право, яке встановлюється в інтересах певної особи способом, передбаченим законом. Слід зауважити, що ця особа (сервітуарій) має виключне і абсолютне право користуватися чужим майном у визначеному обсязі. Це право належить тільки сервітуарію і може бути припинене, крім випадків, встановлених законом, тільки ним самим.

Встановлення сервітуту передбачене ст.402 ЦК України, яка визначає:

- по-перше, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду;

- по-друге, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно;

- по-третє, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

З аналізу зазначених норм ст.402 ЦК України вбачається, що потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, наприклад, пройти через чужу земельну ділянку, користуватися житлом тощо. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом як встановленням права користування чужим майном –сервітуту.

Статтею 404 ЦК України передбачено право користуватися чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном, яке полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв’язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності –від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Таким чином, з врахуванням зазначеного відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України під поняттям “земельні сервітути” слід розуміти право користування чужою земельною ділянкою та іншими природними ресурсами.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивач, будучи власником механічної майстерні, що є нерухомим майном та розташована на земельній ділянці, постійним користувачем якої є відповідач, звернувся до місцевого господарського суду з позовом про усунення перешкод у реалізації його права власності на нерухоме майно шляхом зобов’язання відповідача надати доступ ТОВ “Укрінвест-груп” до даного нежитлового приміщення.

Однак, в порушення норм ст.ст.33,34 ГПК України позивачем не доведено факт порушення його прав в користуванні належним йому нерухомим майном з боку відповідача, оскільки позивач навіть не скористався наданим йому чинним законодавством правом на встановлення сервітуту, для того щоб безперешкодно користуватися належним йому на праві приватної власності приміщенням механічної майстерні.

Крім того, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою якого є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, які перешкоджають позивачу використовувати належні йому права. Умовою задоволення негаторного позову є встановлення судом факту протиправності дій відповідача. Проте, апеляційна інстанція не встановила в діях відповідача будь-яких протиправних діянь.

Колегія погоджується з висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст.401,402,404 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Як встановлено судами та не заперечується скаржником, земельна ділянка, на якій знаходиться належне позивачу нерухоме майно, належить відповідачу на праві постійного користування, а тому для доступу до нежилого приміщення позивач вимушений проходити через чужу земельну ділянку.

Проте, апеляційним судом встановлено, а позивачем не заперечується відсутність його звернення до відповідача, як землекористувача, з вимогою про встановлення земельного сервітуту, в зв'язку з чим апеляційний суд дійшов правильного висновку про недоведеність порушення відповідачем прав позивача.

Адже, відповідно до ч.1 ст.92 та ч.1 ст.95 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку, а землекористувач (відповідач) має право самостійно господарювати на землі.

В свою чергу, згідно з п."е" ч.1 ст.96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов'язані дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Будь-яких інших обмежень прав землекористувача чинне земельне законодавство не містить.

Враховуючи викладене, пред'явлений ТОВ "Укрінвест-груп" негаторний позов не відповідає встановленим способам захисту цивільних прав особи, чиє нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, яка на законних підставах належить іншій юридичній особі на праві постійного землекористування.

З врахуванням вимог ч.1 ст.92 Земельного кодексу України колегія відхиляє помилкові посилання скаржника на неможливість укладення на підставі ч.2 ст.402 ЦК України договору про встановлення земельного сервітуту з відповідачем, який не є власником земельної ділянки площею 2,66 га за адресою: м.Полтава, вул.Бірюзова,37, оскільки в ч.2 ст.402 ЦК України йдеться також про можливість встановлення земельного сервітуту договором між особою, яка вимагає його встановлення, та володільцем земельної ділянки, а не виключно з власником земельної ділянки. Той факт, що відповідач, як землекористувач, є легітимним володільцем вказаної земельної ділянки, встановлено судом та позивачем не заперечується.

Слід зазначити, що будь-яких інших заперечень щодо застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права касаційна не містить.

Разом з тим, враховуючи обгрунтованість тверджень скаржника про надмірне стягнення апеляційним судом з ТОВ "Укрінвест-груп" на користь ВАТ "Полтавафарфор" витрат останнього по сплаті державного мита в сумі 85 грн. за подання апеляційної скарги, колегія вважає за необхідне доручити Київського міжобласного апеляційного господарського суду в порядку ст.89 ГПК України виправити допущену арифметичну описку в частині розподілу судових витрат, оскільки відповідно до ст.8 Декрету КМ України "Про державне мито" переплачена апелянтом сума державного мита може бути повернута у встановленому порядку.

Зважаючи на вищенаведене, касаційна інстанція не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117–11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 06.11.2007 у справі №5/4 залишити без змін, а касаційну скаргу ТОВ "Укрінвест-груп" –без задоволення.

Головуючий, суддя                      В.Овечкін

Судді:                     Є.Чернов

В.Цвігун