ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

23 червня 2008 р.                                                             Справа № 5/98-А

за позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Ужгород

до ДП "Клінічний санаторій "Карпати", с. Карпати Мукачівського району

про стягнення 25 305,34 грн. адміністративно-господарських санкцій за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та 16,6 грн. пені,

За участю представників сторін:

від позивача - Шибаєв А.М., представник

від відповідача - Дубінін В.В., представник

Суддя                     О.С.Йосипчук

СУТЬ СПОРУ: Закарпатським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів заявлено позов про стягнення з ДП "Клінічний санаторій "Карпати" 25 305,34 грн. адміністративно-господарських санкцій за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та 16,6 грн. пені.

В судовому засіданні 30.05.2008 року за клопотанням сторін судом оголошувалась перерва до 23.06.2008 року.

Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задоволити в повному обсязі та стягнути 25 305,34 грн. адміністративно-господарських санкцій за невиконання встановленого Законом України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” нормативу, а також 16,6 грн. пені за порушення строків їх сплати.

Відповідач проти позову заперечив в повному обсязі з підстав, зазначених у письмовому запереченні та долучених підтверджуючих документів. Зокрема вказав, що на виконання вимог Закону ним створено відповідні робочі місця для інвалідів та інформовано органи зайнятості, проте особи з обмеженими фізичними можливостями з метою працевлаштування на підприємстві не зверталися, крім того, такі не направлялися і відповідними органами працевлаштування. Тому вважає, що не має вини підприємства у незайнятості інвалідом, створеного ним робочого місця для працевлаштування особи з обмеженими фізичними можливостями, згідно встановленого законом нормативу, і просить відмовити в позові повністю.

Вивчивши та проаналізувавши подані по справі доказові матеріали, заслухавши пояснення представника позивача,

суд встановив:

Частиною першою ст.19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875 –ХІІ від 21.03.1991 з подальшими змінами та доповненнями (далі Закон), для підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання, встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік –у кількості одного робочого місця.

Відповідно до поданого ДП "Клінічний санаторій "Карпати" звіту форми №10—ПІ кількість інвалідів, які повинні працювати на підприємстві становить 11 особи, в той же час, згідно вищевказаного звіту на підприємстві протягом 2007 року не працювала –2 особи. Керуючись вимогами ст. ст. 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (надалі –Закон), якими встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної кількості працюючих та обов`язок сплати штрафних санкцій за меншу кількість працюючих інвалідів, Відповідач, на думку позивача, зобов’язаний сплати 25 305,34 грн. адміністративно –господарських санкцій за невиконання нормативу (2 незайнятих інвалідом робочих місця) та 16,6 грн. пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у 2007 році вживались заходи до виконання вимог Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”. У 2007 році ним систематично подавались у Мукачівський районний центр зайнятості - звіти форми № 3-ПН про наявність вільних робочих місць та потребу працівників за 2007 рік, в яких відображено наявність вакансій для особи з обмеженими фізичними можливостями. Однак, як стверджує відповідач, за спірний період для працевлаштування у ДП "Клінічний санаторій "Карпати" інваліди не звертались, не прибувало таких і за направленням з відповідних органів працевлаштування. Вказані обставини також підтверджено і копіїєю відповіді на лист № 464 від 05.05.2008 року з Мукачівського районного центру зайнятості, в якій також вказано що відповідач також брав участь у ярмарках вакансій для інвалідів, що проводились центром зайнятості, однак бажаючих інвалідів для працевлаштування на цьому підприємстві не виявилось.

Між тим, в ході судового розгляду уповноваженим представником позивача не подано жодного доказу про те, що у 2007 році на підприємстві не створено робоче місце для інваліда, до відповідача направлялись для працевлаштування інваліди, або ж вони самі звертались до нього, а той відмовив їм у працевлаштуванні. Крім цього зазначені вище обставини позивачем не спростовано і такі не заперечувались.

Аналізуючи правовідносини сторін та встановлюючи дійсні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору суд дійшов наступних висновків:

Статтею 18 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. При цьому підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог статті 18 цього Закону. (ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”).

Системний аналіз вимог зазначеного Закону дає підстави достовірно стверджувати, що законодавцем визначено диспозитивний характер забезпечення здійснення права інваліда на працевлаштування, тобто такий пов’язаний з волевиявленням самого інваліда. При цьому чітко встановлений обов’язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів, інформування про кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів і забезпечувати їх працевлаштування (після звернення таких осіб, чи направлення для працевлаштування уповноваженими органами), в той же час ці обов’язки не супроводжуються його обов’язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування. Більше того, обов’язок сприяння у працевлаштування інвалідів, централізоване інформування, забезпечення цього процесу, реагування на порушення у цій сфері (відмови у працевлаштуванні та ін.) здійснюється та забезпечується відповідними органами виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів, тощо.

Враховуючи правові позиції Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України в аналогічних справах, виходячи загальних засад чинного законодавства, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій суд виходить із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов’язань і правил здійснення господарської діяльності та необхідності встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій. При цьому враховує, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв’язку між самим порушенням та його наслідками.

Вказане кореспондується з положеннями розділу 5 Господарського кодексу України, зокрема ст. 218 ГК України, якою встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. При цьому учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно статті 71 Кодексу адміністративного судочинства кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи вищенаведене, всебічно дослідивши всі обставини справи суд прийшов до висновку, що відповідач, поданими доказами, довів, що ним як роботодавцем виконано законодавчо встановлений обов’язок зі створення робочих місць для інвалідів згідно нормативу, інформування про кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, а також те, що створені робочі місця не були зайняті інвалідами з незалежних від нього обставин, внаслідок відсутності бажаючих, з числа цих осіб.

Вказані обставини позивачем не спростовано та не заперечено.

З огляду на викладене, суд не вбачає вини відповідача у тому, що на підприємстві не зайняте інвалідом, створене ним робоче місця для працевлаштування особи з обмеженими фізичними можливостями, згідно встановленого законом нормативу. Тому констатує відсутність у діях відповідача складу господарського правопорушення, а відтак і підстав до застосування адміністративно-господарських санкцій за недотримання нормативу.

Оскільки судом встановлено відсутність у діях відповідача складу господарського правопорушення, то безпідставним є нарахування позивачем, відповідно до ст. 20 Закону, пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.

Враховуючи вищенаведене в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 17, 18, 69, 71, 86, 94, 98, 158, 160 -163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства,

СУД ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені ст. 186 КАС України

Суддя                     О.С.Йосипчук