ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2008 р.

№ 12/627/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:

суддів:

Добролюбової Т.В.

Рогач Л.І., Швеця В.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги

Відкритого акціонерного товариства "Миколаївське сільськогосподарське –рибоводне підприємство"

на постанову

Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.2008

у справі

№ 12/627/07

за позовом

Державного підприємства "Укрриба"

до

Відкритого акціонерного товариства "Миколаївське сільськогосподарське –рибоводне підприємство"

про

стягнення 5288,02 грн

Розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 11.06.08 №02-12.2/199, у зв’язку з відпусткою судді Гоголь Т.Г., для розгляду касаційної скарги у цій справі призначено колегію суддів у складі: Добролюбової Т.В.- головуючого, Рогач Л.І., Швеця В.О.

В судовому засіданні взяв участь представник позивача: Стехун-Ноель Л.М. –за дов. від 21.04.08;

Представник відповідача у судове засідання не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Державним підприємством "Укрриба" у листопаді 2007 року заявлений позов про стягнення з Відкритого акціонерного товариства "Миколаївське сільськогосподарське –рибоводне підприємство" 5 288,02 грн заборгованості у зв’язку з несплатою відповідачем боргових зобов’язань, які виникли на підставі договору відступлення права вимоги від 01.11.06 №1 на суму 15288,02 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував на те, що відповідач

доповідач: Добролюбова Т.В

розрахувався частково, сплативши на виконання умов договору 10 000, 00 грн. При цьому, позивач звернувся на адресу відповідача з вимогою про сплату заборгованості, проте, відповідач листом від 08.02.07 відмовився сплачувати борг через порушення провадження про його банкрутство. На думку позивача, введення мораторію не є підставою для припинення виконання грошових зобов’язань. Позивач посилався на приписи статей 512, 516, 525, 526 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 04.12.07, ухваленим суддею Семеновим А.К., у задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд вмотивовуючи рішення дійшов висновку про невиконання позивачем пункту 4.1 договору від 01.11.06 щодо передачі відповідачеві документів, підтверджуючих право вимоги до боржника, що свідчить про прострочення кредитора, тому і відсутність підстав вимагати виконання відповідачем своїх обов’язків. При цьому, суд посилався на приписи частини 2 статті 613 Цивільного кодексу України. Водночас, суд першої інстанції зазначив, що не є доказом передачі позивачем документів і його посилання на перерахування відповідачем 10 000,00 грн, оскільки підставою сплати цих грошових коштів є договір, який не містить реквізитів, що унеможливлює висновок про перерахування цих коштів саме на виконання зобов’язань за договором №1.

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Петрова М.С. –головуючого, Разюк Г.П., Колоколова С.І., постановою від 14.02.08, перевірене рішення суду першої інстанції скасував. Позовні вимоги задовольнив. Суд вмотивовуючи постанову виходив з того, що обов’язок відповідача зі сплати 15 288,02 грн виник з 01.11.06, тобто після порушення відносно відповідача справи про банкрутство, тому позивач є поточним кредитором і його вимоги розглядаються у звичайному позовному провадженні. Водночас, суд апеляційної інстанції визнав помилковим висновок місцевого суду про неможливість встановити факт перерахування 10000,00 грн саме за договором №1, адже, рахунок на сплату цих коштів позивачем виставлено у строк закінчення терміну сплати за спірним договором. При цьому, суд встановив, що залишок боргу за цим договором дорівнює заявленій до стягнення сумі. Апеляційний суд також зазначив, що невірне визначення назви договору у витягу з банківського рахунку є помилкою. Суд дійшов висновку і про те, що дії відповідача на виконання умов договору свідчать про отримання ним документів, підтверджуючих право вимоги до боржника. Крім цього, суд встановив, що відповідно до пункту 3.2 договору, обов’язок відповідача сплатити 15 288,02 грн не залежить від виконання боржником своїх обов'язків перед відповідачем.

Відкрите акціонерне товариство "Миколаївське сільськогосподарське –рибоводне підприємство" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову у справі скасувати, а рішення просить залишити без змін. Обґрунтовуючи свої доводи скаржник вказує на надання судом апеляційної інстанції невірної оцінки доказам у справі, зокрема тому, що в претензіях, які досліджувались судом, предметом стягнення заборгованості є інші договори відступлення права вимоги, а саме: від 01.06.04 №7, від 01.07.05 №13/05, від 01.07.05 №14/05. Окрім цього, скаржник вважає, що вказані претензії складено з порушенням вимог статті 6 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вони не містять документів на яких ґрунтуються вимоги позивача. Разом з цим, скаржник вважає, що апеляційним судом невірно застосовано пункт 3.2 договору.

Від Державного підприємства "Укрриба" відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий господарський суд України заслухавши доповідь судді Добролюбової Т.В. та пояснення представника позивача, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування апеляційним судом приписів процесуального законодавства, відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом апеляційної інстанції приписів матеріального і процесуального законодавства.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01.11.06 Державне підприємство “Укрриба” –первісний кредитор, уклало з Відкритим акціонерним товариством “Миколаївське Сільськогосподарсько-рибоводне підприємство” –новий кредитор, договір про відступлення права вимоги № 1. За умовами цього договору первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги за договорами зберігання від 01.07.05 № 13/15, від 01.07.05 № 14/05, від 01.06.04 № 7. Відповідно до пункту 2.1 цього договору право вимоги, що відступається, оцінене сторонами у розмірі 15 288,02 грн. Пунктом 3.2 договору передбачено, що з моменту набрання чинності договором, незалежно від виконання Боржником його обов’язків перед відповідачем у позивача виникає право вимоги до відповідача щодо сплати боргу у сумі 15288, 02 грн, при цьому, відповідач зобов’язався сплатити 15288, 02 грн на користь позивача упродовж 30 календарних днів з дня підписання договору. Предметом позову у даній справі є матеріально –правова вимога Державного підприємства "Укрриба" про стягнення з Відкритого акціонерного товариства "Миколаївське сільськогосподарське –рибоводне підприємство" 5 288,02 грн боргу через не сплату відповідачем усієї суми за договором відступлення права вимоги від 01.11.06 №1. Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Згідно зі статтею 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов’язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов’язкові умови договору відповідно до законодавства. Згідно приписів статей 627, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Договір є обов’язковим для виконання. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. У пункті 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов’язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судами попередніх інстанцій установлено, що договір від 01.11.06 за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги. За змістом частини першої статті 512 Цивільного кодексу України внаслідок передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) відбувається заміна кредитора у зобов'язанні іншою особою. Відповідно до статті 514 названого Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Обидва суди у справі встановили, що у спірній угоді сторони зазначили про повернення боргу відповідачем, незалежно від його сплати боржником. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач мотивує свою відмову сплатити спірні кошти твердженням про те, що договір від 01.11.06 є недійсним, оскільки підписаний головою правління ВАТ “Миколаївське СРП” з перевищенням повноважень, а перерахування позивачеві 10 000,00 грн відбулось на виконання умов іншого договору відступлення права вимоги. Скасовуючи рішення у справі суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення спірної суми. Так, апеляційним судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що в липні 2006 року відносно відповідача порушено справу (№10/362/06) про банкрутство. Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 30.10.06 введено процедуру розпорядження майном ВАТ “Миколаївське СРП” і призначено розпорядником майна арбітражного керуючого. Судом апеляційної інстанції установлено, що відповідно до умов договору обов‘язок відповідача сплатити 15288,02 грн виник з 01.11.06, тобто після порушення відносно нього справи про банкрутство, тому суд вірно дійшов висновку, що позивач є поточним кредитором і його вимоги розглядаються у звичайному позовному провадженні. Встановлено апеляційним судом також те, що в підтвердження часткової сплати відповідачем заборгованості, свідчить і виставлення позивачем рахунку від 30.11.06 №2057, в останній день сплати заборгованості за спірним договором. Вказаний рахунок оплачений відповідачем шляхом перерахування 10000,00 грн, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача від 04.12.06. Таким чином, як установлено апеляційним судом, залишок боргу відповідача становить 5288,02 грн, що є спірною сумою заявленою позивачем до стягнення. Враховується, колегією суддів і те, що відповідач у відзиві на позов (а.с.29) погодився з частковим виконанням ним зобов‘язань саме за договором від 01.11.06 №1. Довід скаржника про ненадання позивачем документів, підтверджуючих заборгованість боржника спростовується встановленим апеляційним судом, а саме, вчиненням відповідачем дій на виконання умов цього договору, зокрема, перерахування 10 000,00 грн та відсутність вимоги про надання цих документів. Водночас, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про те, що обов‘язок відповідача зі сплати грошових коштів позивачеві виникає незалежно від того сплатив йому боржник борг за договорами зберігання, чи ні. Згідно з приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Дана норма кореспондує з приписами статті 193 Господарського кодексу України. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про існування у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі суми, заявленої до стягнення. Посилання скаржника на те, що предметом стягнення заборгованості є інші договори відступлення права вимоги досліджувались судом апеляційної інстанції та спростовані матеріалами справи. Відповідно до частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішення чи постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова прийнята з дотриманням вимог чинного законодавства, у зв’язку з чим залишається без змін.

З огляду на зазначене та керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.08 у справі №12/627-07 залишити без змін.

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Миколаївське сільськогосподарське –рибоводне підприємство" залишити без задоволення.

Головуючий Т.Добролюбова

Судді Л.Рогач

В.Швець