ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2008 р.

11:00

Справа № 1/280/08

м. Миколаїв

За позовом: Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

/54001, м. Миколаїв, вул. Нікольська, 46, під.2/

До відповідача: Регіональна торгово-промислова палата Миколаївської області

/54030, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 41/

Про: стягнення 22 744, 54 грн.

Суддя Васильєва Л.І.

Секретар судового засідання Сорогіна А.В.

Представники:

Від позивача

Васильченко О.В., довіреність від 29.01.2008р.

Від відповідача

Бушин В.В., довіреність від 06.06.2008р.

Колотющенко Н.О., довіреність від 06.06.2008р.

Позивач звернувся з адміністративним позовом про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій у сумі 25 501, 54 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2007 році та 243 грн. пені за порушення терміну сплати адміністративно-господарських санкцій.

Відповідач у письмових запереченнях на адміністративний позов заперечує проти позову, зазначив, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Розглянувши надані докази, заслухавши доводи сторін у судовому засіданні, - суд

в с т а н о в и в:

В адміністративному позові позивачем зазначено, що відповідач не виконав встановлений ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів –4% від загальної чисельності працюючих, що складає у даному випадку три місця і не створив одне робоче місце для працевлаштування інвалідів.

В обґрунтування своїх вимог позивач надав звіт відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2007 рік (форма 10-ПІ) /а.с.6/ у відповідності з яким на підприємстві відповідача замість визначених нормативом трьох інвалідів, працювало два інваліда.

Позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав:

Ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” встановлює для підприємств нормативи робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів.

Ст. 18 зазначеного Закону передбачає, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення на підприємства, чи державну служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, які використовують найману працю, зобов'язані створювати робочі місця для інвалідів, умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту, інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 1 Закону України “Про реабілітацію інвалідів Україні” № 2961 –IV від 06.10.2005р., робоче місце інваліда - це місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях.

Обов’язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування визначені частиною третьою статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, а саме:

-          виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів;

-          створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

-          забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством;

-          надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів;

-          звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем були створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, згідно нормативу, передбаченого ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, що підтверджується колективним договором на 2007 рік (а.с.25-26), наказом №42 від 14.05.2007р. “Про зміну до штатного розкладу шляхом включення до відділу сертифікації та декларування посади експерта” (а.с.13), затвердженою керівником відповідача посадовою інструкцією інваліда (експерта відділу сертифікації та декларування) (а.с.14). Проінформована служба зайнятості про можливість працевлаштування інвалідів, що підтверджується звітами відповідача до Центру зайнятості Центрального району м. Миколаєва за 2007 рік /форма 3-ПН –а.с.15-23/, але по направленню центру зайнятості чи самостійно інваліди за працевлаштуванням до відповідача не звертались. Крім цього листом № 04-616 від 04.03.2008р. на запит відповідача, центр зайнятості повідомив, що на обліку в центрі зайнятості інваліди за такими вимогами (експерт відділу сертифікації та декларування) протягом 2007 року не перебували (а.с.24). Також позивачем надана звітність до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналіз наведених вище положень законодавства про соціальний захист інвалідів свідчить про те, що законодавство зобов'язує підприємства, відповідно до 4-х відсоткового нормативу, створити робочі місця для праці інвалідів, інформувати Державну службу зайнятості про організацію працевлаштування інвалідів та звітувати перед Фондом соціального захисту інвалідів, тобто обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Такий обов'язок у відповідності з ч.1 ст.18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” покладається на Державну службу зайнятості за наявності отриманої від підприємства інформації, яку як зазначалося вище відповідач до районного центру зайнятості надав.

Відповідно до ч.1 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Враховуючи наведене, відповідачем у 2007 році виконані вимоги передбачені Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” стосовно: створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, інформування служби зайнятості про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів, надання звітності до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, тобто вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 160, 162-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, - суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволені позову відмовити.

Постанова у відповідності зі ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Сторони, які беруть участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову повністю або частково у порядку і строки встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя

Л.I.Васильєва