ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

17.09.08                                                                                           Справа № 1/38

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Д.Новосад

суддів О.Михалюк

Н.Галушко

розглянувши апеляційну скаргу ТзОВ “ДУКАТ”, м. Чернівці № б/н від 12.06.08

на рішення господарського суду Чернівецької області від 05.06.08

у справі № 1/38

за позовом: ТзОВ “ДУКАТ”, м. Чернівці

до відповідача: Чернівецької міської ради, м. Чернівці

про          визнання права власності

За участю представників сторін:

від позивача –Струк І.В. - директор;

від відповідача –не з’явився.

Права та обов’язки, передбачені ст. 22, 28 ГПК України, роз’яснено.

Відводів складу суду не поступило.

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 27.05-05.06.08 у справі № 1/38 (суддя Б.Желік) в задоволенні позову ТзОВ «Дукат»до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в складі промислового магазину та кафе на 20 посадочних місць, розташованого в м. Чернівці на вул. Стасюка, 23-а, лишок площею 777, 00 кв.м. та в цілому на майно в складі промислового магазину та кафе на 20 посадочних місць на вул. Стасюка, 23-а загальною площею 1 257, 40 кв.м. відмовлено.

З даним рішенням не погоджується позивач у справі - ТзОВ «Дукат»–оскаржив його в апеляційному порядку з підстав неповноти з’ясування судом першої інстанції обставин справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні, дійсним обставинам справи. При цьому скаржник посилається на положення ст. 29 Закону України «Про планування та забудову територій», п. 5 ст. 376 ЦК України, на підставі яких просить рішення господарського суду Чернівецької області від 27.05-05.06.08 у справі № 1/38 скасувати, прийняти нове рішення, яким визнати за ТзОВ «Дукат»право власності на нерухоме майно в складі промислового магазину та кафе на 20 посадочних місць по вул. Стасюка, 23-а, лишок площею 777, 00 кв.м., а також визнати за ТзОВ «Дукат»право власності на нерухоме майно в цілому в складі промислового магазину та кафе на 20 посадочних місць по вул. Стасюка, 23-а загальною площею 1 257, 40 кв.м.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.07.08 подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд апеляційної скарги призначено на 05.08.08.

Розгляд апеляційної скарги відкладався на 17.09.08 з підстав, викладених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 05.08.08.

Відповідач –Чернівецька міська рада –правом, наданим ст. 96 ГПК України, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

В судове засідання 17.09.08 відповідач у справі явки повноважного представника не забезпечив, хоча про час та місце розгляду апеляційної скарги був належним чином повідомлений (повідомлення про вручення поштового відправлення № 3496107), причин неявки до відома суду не довів, а відтак, беручи до уваги п.п. 2, 3 ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 05.08.08, апеляційна скарга розглядається за його відсутності.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, заслухавши пояснення представника позивача в судовому засіданні 17.09.08, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, рішення господарського суду Чернівецької області від 27.05-05.06.08 у справі № 1/38 слід залишити без змін.

При цьому колегія виходила з наступного.

Господарським судом при розгляді спору між сторонами вірно встановлено, що правовідносини щодо визнання в судовому порядку права власності на новостворене самочинно побудоване майно регулюються ст.ст. 331, 375, 376, 392 Цивільного кодексу України, постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.04 № 1243 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів»(із змінами, внесеними постановою КМ України № 88 (88-2007П) від 31.01.07, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 715 від 7.08.02 і зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.02.02 за № 157/6445, Законом України «Про планування і забудову територій» від 20.04.00 № 1699-ІІІ, та іншими нормативно-правовими актами.

Зокрема, при винесенні оскаржуваного рішення господарський суд першої інстанції дав належну оцінку положенням ст. 331 ЦК України, на підставі якої вірно підсумував, що згідно положень цієї правової норми право власності за особою на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає якщо:

- нова річ створена (побудована) цією особою;

- створення (будівництво) нової речі завершено, а в разі, якщо це передбачено законом або договором, - нова річ прийнята до експлуатації.

На підставі наведеної норми матеріального права господарський суд вірно застосував також положення постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.04 № 1243 (із змінами, внесеними постановою КМ України № 88 (88-2007П), якою затверджений «Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», якою встановлено обов’язковість прийняття до експлуатації житлових будинків, будівель, споруд тощо в Україні. Вірно наголошено місцевим господарським судом і на п. 2 ч. 2 ст. 331 ЦК України щодо моменту виникнення права власності, а саме: якщо договором або законом передбачено прийняття в експлуатацію новоствореної речі, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту його прийняття до експлуатації. З наведених правових норм господарським судом зроблено висновок, з яким погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, щодо обов’язку особи, яка звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на новостворене нерухоме майно (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) довести факт прийняття в експлуатацію новоствореного майна шляхом подання відповідного документу, яким, беручи вимоги щодо належності доказів, встановлені ст. 34 ГПК України, є акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, форма якого затверджується Держбудом («Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», затверджений постановою КМ України № 1243 від 22.09.04). Крім того, таким актом визначається і сам момент виникнення у особи права власності на новостворене нерухоме майно - закінчений будівництвом об'єкт, оскільки саме дата затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію цього об'єкту органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування є датою введення в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів (п. 29 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою КМ України № 1243 від 22.09.04). Скаржником належних доказів введення об’єкта в експлуатацію не подано ні при розгляді спору господарським судом Чернівецької області, ні при розгляді апеляційної скарги Львівським апеляційним господарським судом.

Щодо посилань скаржника в апеляційній скарзі на положення ст. 376 ЦК України, то колегія суддів наголошує, що господарським судом Чернівецької області даній нормі процесуального права дано повний аналіз. Зокрема, господарський суд на підставі п. 1 ст. 376 ЦК України визначив законодавче поняття самочинного будівництва, як такого що збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. На підставі п. 2 ст. 376 ЦК України місцевий господарський суд зробив вірний висновок про те, що поняття самочинності будівництва законодавчо пов'язане з недотриманням забудовником чинного законодавства, яке регулює: право власності (користування) земельною ділянкою, на якій

здійснено самочинне будівництво, або правила забудови міста, проектування та будівельні норми і правила. У п.п. 3-6 ст. 376 ЦК України, як вірно зазначено в оскаржуваному рішенні, передбачені наслідки порушення забудовником, при здійсненні ним самочинного будівництва, права власності на землю. Зокрема, в рішенні суду вірно зазначено, що у разі, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за собою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці або, якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснив (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Щодо недотримання забудовником правил містобудування (відсутність дозволу на будівництво і на здійсненая будівельних робіт), проектування, будівельних норм і правил, то наслідки такого недотримання регулюються п. 7 ст. 376 ЦК України, згідно положень якого право на звернення до суду у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, надано відповідним органам державної влади або органу місцевого самоврядування, за позовом яких суд може постановити рішення, яким зобов'язати особу, що здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови неможливе або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

З наведеного аналізу ст. 376 ЦК України господарський суд зробив висновок, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, про відсутність законодавчої можливості щодо визнання в судовому порядку права власності на самочинне будівництво нерухомого майна, якщо це майно збудовано без належного дозволу (порушено правила забудови) чи належного проектування (порушено правила проектування будівництва) або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Колегія суддів також зазначає, що посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, є безпідставними, а відтак, скаржник, в порушення вимог ст. 33 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість вимог скаржника, у зв’язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Чернівецької області від 27.05-05.06.08 у справі № 1/38 слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 1, 21, 25, 33, 43, 44, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд –

П О С Т А Н О В И В:

1.          Рішення господарського суду Чернівецької області від 27.05-05.06.08 у справі № 1/38 залишити без змін, апеляційну скаргу –без задоволення.

2.          Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку.

3.          Матеріали справи скерувати до господарського суду Чернівецької області.

Головуючий-суддя Д.Новосад

Суддя О.Михалюк

Суддя Н.Галушко