ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2008 р.

№ 3/329

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Добролюбової Т.В.,

суддів

Дроботової Т.Б.,

Швеця В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю-підприємства з іноземними інвестиціями "ІКР

Баболна Україна"

на постанову

Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17 березня 2008 року

у справі

№ 3/329

господарського суду

Кіровоградської області

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю-підприємства з іноземними інвестиціями "ІКР

Баболна Україна"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю

"Агроконтракт-Н"

про

стягнення 46 131, 54 грн та зобов'язання повернути майно вартістю 347 718,28 грн.

Згідно з Розпорядженням Вищого господарського суду України № 02-12.2/227 від 02 липня 2008 року у зв'язку з відпусткою судді Гоголь Т.Г. для розгляду справи № 3/329 сформовано колегію суддів у складі: Добролюбової Т.В. (головуючого), Дроботової Т.Б., Швеця В.О.

за участю представників сторін від:

позивача: Афанасьєв Р.Г. (дов. від 25.10.06);

відповідача: Квашук О.Д. (дов. від 04.02.08),

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2006 року ТОВ-підприємство з іноземними інвестиціями "ІКР Баболна Україна" звернулося до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до ТОВ "Агроконтракт-Н" про стягнення заборгованості в розмірі 46 131,54 грн та зобов'язання відповідача повернути зернозбиральний комбайн "Class Dominator MEGA-204" 1996 року випуску, шасі № 9350709, тип двигуна "Mersedes OMLA", № двигуна 429057, вартістю 347 718 грн. 28 коп.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 09 січня 2008 року (суддя Болгар Н.В.) позовні вимоги задоволено. Рішення мотивовано тим, що відповідач в силу статей 33, 34 ГПК України не довів факту сплати позивачеві 111 207 грн. 98 коп., а докази сплати суми за графіком лізингового протоколу 35 479 грн. 28 коп. у строк до 30.10.03 відсутні. З урахуванням умов п. 2.7 Угоди про оперативний лізинг від 20.05.02 строк її дії не закінчений - техніка не повернута лізингодавцю, повний розрахунок по чергових і прострочених платежах не проведений лізингоодержувачем. Станом на 24.10.04 зобов'язання лізингоодержувача щодо платежу, строк якого визначений у графіку - 30.10.03 становили 46 131 грн. 54 коп. Докази сплати такої суми ТОВ "Агроконтакт-Н" у добровільному порядку також відсутні.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.03.08 (колегією суддів у складі: Білецької Л.М. - головуючого, Науменко І.М., Прокопець Т.В.) апеляційну скаргу ТОВ "Агроконтракт-Н" задоволено, рішення Господарського суду Кіровоградської області від 09.01.09 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Постанова вмотивована посиланнями на статті 8, 10 Закону України "Про фінансовий лізинг", згідно з якими право власності на предмет лізингу за договором купівлі-продажу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни. При цьому, судом встановлено, що право власності за договором купівлі-продажу № 09/6 від 29.08.02 на предмет лізингу належить відповідачу, позаяк останнім сплачені всі лізингові платежі за договором про оперативний лізинг № 07-02/ЛО від 20.05.02.

Не погоджуючись з постановою апеляційного суду від 17.03.08, ТОВ-підприємство з іноземними інвестиціями "ІКР Баболна Україна" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просять її скасувати, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 09.01.08 залишити без змін. Подана касаційна скарга вмотивована доводами щодо невірного застосування апеляційним судом приписів статей 8, 10 Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки вказані норми застосовані судом в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про лізинг" № 1381-IV від 11.12.03, який набув чинності з 16.01.04, а не в редакції, що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу від 29.08.02. Крім того, скаржник вказав, що апеляційним судом неправомірно не застосував до даних правовідносин положення статей 61 ЦК УРСР і 212 ЦК України.

До Вищого господарського суду України надійшов відзив ТОВ "Агроконтракт-Н" до касаційної скарги, в якому відповідач вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови апеляційного суду, а тому просить залишити її без змін, а касаційну скаргу ТОВ-підприємство з іноземними інвестиціями "ІКР Баболна Україна" - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача Швеця В.О., представників сторін, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів та, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України “Про судове рішення” від 29.12.76 № 11 із змінами, внесеними постановами Пленуму від 24.04.81 № 4, від 25.12.92 № 13, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту законодавства України.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов’язки сторін у спірних правовідносинах.

Обґрунтованим визначається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові акти вказаним вимогам не відповідають, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України “Про лізинг” лізинг - це підприємницька діяльність, яка спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів і полягає в наданні лізингодавцем у виключне користування на визначений строк лізингоодержувачу майна, що є власністю лізингодавця або набувається ним у власність за дорученням і погодженням з лізингоодержувачем у відповідного продавця майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно зі ст. 3 Закону України “Про лізинг” суб'єктами лізингу можуть бути:

лізингодавець –суб'єкт підприємницької діяльності, у тому числі банківська або небанківська фінансова установа, який передає в користування об'єкти лізингу за договором лізингу;

лізингоодержувач - суб'єкт підприємницької діяльності, який одержує в користування об'єкти лізингу за договором лізингу;

продавець лізингового майна (далі - продавець) - суб'єкт підприємницької діяльності, що виготовляє майно (машини, устаткування тощо) та/або продає власне майно, яке є об'єктом лізингу.

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України “Про лізинг” договір лізингу укладається у формі багатосторонньої угоди за участю лізингодавця, лізингоодержувача, продавця об'єкта лізингу або двосторонньої угоди між лізингодавцем і лізингоодержувачем.

Аналізуючи вищенаведені положення Закону України “Про лізинг”, в тому числі п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону, можна дійти висновку про те, що відносини сторін лізингу можуть бути двосторонніми –у разі надання лізингодавцем у виключне користування на визначений строк лізингоодержувачу майна, що є власністю лізингодавця, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів (суб’єкти лізингу – лізингодавець та лізингоодержувач); або тристоронніми –у разі надання лізингодавцем у виключне користування на визначений строк лізингоодержувачу майна, що набувається ним у власність за дорученням і погодженням з лізингоодержувачем у відповідного продавця майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів (суб’єкти лізингу –лізингодавець, лізингоодержувач та продавець лізингового майна).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 20 травня 2002 року між ТОВ-підприємство з іноземними інвестиціями "ІКР Баболна Україна" і ТОВ "Агроконтракт-Н" було укладено угоду про оперативний лізинг № 07-02/ЛО (далі - лізингова угода), за умовами якої строк лізингу починається з дати підписання ними акта приймання-передачі техніки лізингоодержувачем і закінчується датою підписання ними акта повернення техніки лізингодавцю, однак у будь-якому випадку при умові виконання лізингоодержувачем зобов'язань по внесенню лізингових платежів. 20.05.02 сторонами підписано також лізинговий протокол (додаток № 1 до угоди про оперативний лізинг № 07-02/ОЛ від 20.05.02, далі - лізинговий протокол), у якому визначено найменування техніки - бувший в експлуатації зернозбиральний комбайн СLass Dominator MEGA -204" 1996 року випуску, шасі № 9350709, тип двигуна "Мersedes ОМLА", № двигуна 429057 у комплекті із зерновою жаткою. Строк дії лізингової угоди визначено з моменту підписання сторонами і до 30.11.03, однак у будь-якому випадку до моменту виконання сторонами своїх зобов'язань. На підставі акту приймання передачі техніки від 21.06.02 (додаток № 2 до лізингової угоди ТОВ "ІКР Баболна України" (лізингодавець) передало техніку ТОВ "Агроконтакт -Н" (лізингоодержувачу).

Згідно з графіком, що містить лізинговий протокол від 20.05.02 ТОВ "Агроконтакт-Н" зобов'язалося сплатити ТОВ "ІКР Баболна Україна" до 30.10.03 грошові кошти в розмірі 3 479,28 грн.

29 серпня 2002 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу № 09/06 разом з додатком № 1 "Специфікація товару", за умовами якого ТОВ "ІКР Баболна Україна" (продавець) зобов'язалося передати у власність ТОВ "Агроконтакт-Н" зернозбиральний комбайн СLass Dominator MEGA-204" 1996 року випуску, шасі № 9350709, тип двигуна "Мersedes ОМLА, № двигуна 429057 у комплекті із жаткою, тобто сільськогосподарську техніку, що є предметом лізингової угоди. Додатковою угодою від 02.09.2002 року до названого договору купівлі-продажу сторони узгодили умови про те, що такий договір набуває чинності після закінчення дії Лізингової угоди при умові виконання зобов'язань по лізинговій угоді і договорі та не вступає в силу у разі порушення ТОВ "Агроконтакт-Н" лізингової угоди.

Таким чином, в силу статей 4, 41, 151 ЦК України та статей 1, 6 Закону України “Про лізинг” на підставі угоди про лізинг № 07-02/ОЛ від 20.05.02 та договору купівлі-продажу від 29.08.02 виникли двосторонні зобов’язальні відносини лізингу, в яких лізингодавець –ТОВ "ІКР Баболна Україна", а лізингоодержувач –ТОВ "Агроконтракт-Н".

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що докази того, що відповідачем сплачена позивачеві сума у розмірі 111 207, 98 грн, як і докази сплати суми за графіком лізингового протоколу 35 479,28 грн у строк до 30.10.03 в матеріалах справи відсутні. Крім того, суд встановив, що згідно з п. 2.7 лізингової угоди від 20.05.02 строк її дії не закінчився в силу того, що техніка лізингодавцю не повернута, а повний розрахунок по чергових і прострочених платежах лізингоодержувачем не проведено.

Дослідивши вказані обставини, апеляційний господарський суд не погодився з вказаними висновками місцевого господарського суду, а тому його рішення скасував та відмовив у задоволенні позовних вимог. Апеляційний суд послався на належне виконання відповідачем зобов’язань за лізинговою угодою, в силу чого до останнього перейшло право власності на предмет лізингу (сільськогосподарську техніку). При цьому, суд послався на положення статей 8, 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 29.08.02, згідно з якими, право власності на предмет лізингу переходять до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачено інше.

Колегія суддів касаційної інстанції не погоджується з вказаними висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх передчасними, позаяк зроблені без врахування вимог чинного законодавства та без повного з'ясування фактичних обставин справи та належної оцінки наявних у ній доказів, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2.6 лізингової угоди строк дії лізингу починається з дати підписання сторонами акта приймання-передачі техніки лізингоодержувачем і закінчується датою підписання сторонами акта повернення техніки лізингодавцю, але в будь-якому випадку за умови виконання лізингоодержувачем зобов'язань щодо внесення лізингових платежів. В пункті 2.1 лізингового протоколу, що є додатком № 1 до угоди про оперативний лізинг сторони передбачили, що лізингова угода діє з моменту її підписання сторонами до 30 листопада 2003 року, але будь-якому випадку до виконання сторонами своїх договірних зобов'язань. Згідно з п. 2.2 договору про купівлю-продаж № 09/6 оплата за товар (сільськогосподарську техніку) здійснюється покупцем в національній валюті України, шляхом банківського переводу грошових коштів на поточний рахунок продавця до 30 листопада 2003 року. Додатковою угодою до даного договору від 02.09.02 передбачено, що договір купівлі-продажу № 09/6 не вступає в силу у випадку порушення ТОВ "Агроконтракт-Н" умов лізингової угоди, в той же час додатковою угоди від 27 листопада 2003 року сторони передбачили, що оплата за товар по договору купівлі-продажу № 09/6 здійснюється покупцем в національній валюті України шляхом внесення платежів 27.11.03. Як вбачається з вищезазначених положень лізингової угоди, лізингового протоколу, договору купівлі-продажу та додатків до нього сторонами даного спору визначено різні строки закінчення дії лізингової угоди, а відтак і початку дії договору купівлі-продажу № 09/6.

Проте, вказані обставини судами не досліджувались, юридична оцінка надана не була.

Не дослідивши дійсні правовідносини сторін, положення договору купівлі-продажу № 09/6 в порушення вимог статті 43 ГПК України місцевий господарський суд дійшов необґрунтованих та передчасних висновків про те, що строк дії лізингової угоди продовжується, посилаючись при цьому на п. 27 вказаної угоди.

Матеріали справи свідчать про те, що вказані порушення стали наслідком недотримання судом положень частини 3 статті 43 ГПК України, оскільки суд не створив сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Апеляційний господарський суд на вказані обставини уваги не звернув, порушення чинного законодавства не усунув, законність і обґрунтованість рішення в повному обсязі не переглянув, повторно справу не розглянув, обмежившись посиланням на те, що місцевий господарський суд надав аналіз Договору. В результаті, апеляційним господарським судом порушено статті 43, 99, 101 ГПК України.

Крім того, висновку про укладення між сторонами договору оперативного лізингу, суди дійшли не дослідивши підстави виникнення прав і обов'язків ТОВ-підприємства з іноземними інвестиціями "ІКР Баболна Україна" і ТОВ "Агроконтракт-Н" по відношенню один до одного, що виникли за лізинговою угодою, а також не з'ясували правової природи відносин, що склалися між сторонами на підставі укладеного договору купівлі-продажу № 09/6, а звідси не з’ясували норми матеріального права, які підлягають застосуванню до даних правовідносин, і, як наслідок, не було встановлено дійсних прав та обов’язків сторін щодо предмету спору.

При прийнятті судових рішень, суди також не звернули уваги не те, що договір лізингу за своєю правовою природою є різновидом договорів про передачу майна у користування (договорів найму). Відповідно до ст. 5 закону України “Про лізинг” відносини між суб'єктами лізингу регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами України, крім відносин, урегульованих нормативно-правовими актами про оренду та приватизацію державного майна. Після набрання чинності Законом України “Про лізинг” лізингові відносини, крім цього Закону, регулювались, зокрема, ЦК УРСР (Глава 25 “Майновий найом”), Законом України “Про оренду державного та комунального майна” (у відповідній редакції), Законом України “Про оподаткування прибутку підприємств”, Положенням НБУ про кредитування, затвердженого постановою Правління НБУ від 28.09.95 № 246, тощо.

Неповне встановлення судами обставин, що мають значення для справи, є порушенням вимог: статті 47 ГПК України, яка визначає, що судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи; статті 38 ГПК України, яка зобов’язує суд у разі, якщо подані сторонами докази є недостатніми, витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

У зв’язку із вищевикладеним, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що суди попередніх інстанцій, приймаючи оскаржувані рішення та постанову, надали неповну та невірну юридичну оцінку обставинам справи, не застосували норми матеріального права, порушили норми процесуального права, у зв’язку з чим, враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції (ст.1117 ГПК України), оскаржувані рішення та постанова підлягають скасуванню, а дана справа передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду.

При новому розгляді, суду необхідно з'ясувати наведені в цій постанові обставини справи, дослідити наявні у справі докази, дати їм, та доводам сторін належну правову оцінку та ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Господарському суду слід врахувати, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, а обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами.

Відповідно до вище викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, 1119 -11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю-підприємства з іноземними інвестиціями "ІКРБаболна Україна" задовольнити частково.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17 березня 2008 року та рішення Господарського суду Кіровоградської області від 09 січня 2008 року скасувати.

3. Матеріали справи № 3/329 скерувати до Господарського суду Кіровоградської області для нового розгляду.

Головуючий суддя: Добролюбова Т.В.

Дроботова Т.Б.

Судді:

Швець В.О.