ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.07.2008                                                              Справа № 10/160

за позовом обласного комунального підприємства „Закарпаттеплокомуненерго”, м. Ужгород

до відповідача Перечинського споживчого товариства, м. Перечин

третя особа дочірнє підприємство „Газ тепло”, м. Ужгород

про стягнення суми 32255,90 грн. – основного боргу; 1689,18 грн. – пені; 270,96 грн. – 3 % річних та 28 674 грн. – штрафу.

Суддя Тисянчин В. М.

Представники:

Від позивача –Ціпле І.Ю. (представник за довіреністю №1689 від 05.12.2007 року)

Від відповідача –не з’явився (явка на розсуд сторін)

Третя особа –не з’явився (явка на розсуд сторін)

СУТЬ СПОРУ: заявлено позов обласним комунальним підприємством „Закарпаттеплокомуненерго”, м. Ужгород до Перечинського споживчого товариства, м. Перечин, третя особа дочірнє підприємство „Газ тепло”, м. Ужгород про стягнення суми 32 255,90 грн. –основного боргу; 1 689,18 грн. –пені; 270,96 грн. –3 % річних та 28 674 грн. –штрафу.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 19.10.2007 року у справі № 10/160 у позові обласного комунального підприємства „Закарпаттеплокомуненерго” про стягнення з Перечинського споживчого товариства 62 890,04 грн. –боргу та штрафних санкцій відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.02.2008 року рішення господарського суду Закарпатської області від 19.10.2007 року у даній справі залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.05.2008 року у справі № 10/160 за позовом обласного комунального підприємства „Закарпаттеплокомуненерго” до Перечинського споживчого товариства про стягнення суми 32 255,90 грн. –основного боргу; 1 689,18 грн. –пені; 270,96 грн. –3 % річних та 28 674 грн. –штрафу скасовано рішення господарського суду Закарпатської області від 19.10.2007 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.02.2008 року, а справу направлено на новий розгляд.

Відповідно до ст. 24 Закону України „Про судоустрій”, розпорядженням голови господарського суду Закарпатської області справу № 10/160 передано на розгляд судді Тисянчин В.М.

Відповідно до ст. 23 Закону України „Про судоустрій”, п. 11 ст. 65 ГПК України справа № 10/160 прийнята до провадження суддею Тисянчин В.М., розгляд (слухання) якої призначалось і відбувались 01.07.2008 року 15.07.2008 року (в присутності уповноважених представників від обох сторін –Ціпле І.Ю., Луцяк Т.І., яким роз’яснено права та обов’язки визначені ст. 20, 22 ГПК України).

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не заявлено.

В судовому засіданні 15.07.2008 року оголошено перерву до 17.07.2008 року (в порядку ст. 77 ГПК України), про що сторони засвідчили своїми підписами (на звороті аркуша ухали , а/с 112).

Враховуючи позицію Вищого господарського суду України зазначену в постанові від 26.05.2008 року у даній справі, на підставі ст.ст. 26, 27 ГПК України, ухвалою господарського суду Закарпатської області від 19.06.2008 року у справі № 10/160 залучено до участі у справі дочірнє підприємство „Газ тепло” (м. Ужгород, вул. Брестська, 2) в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Тією ж ухвалою зобов’язано учасників судового процесу надати суду письмові матеріали, які б обґрунтовували або заперечували позов, або висвітлили свою позицію щодо подальшого існування спору між сторонами з огляду обставин в часі існування спору (ст. 33 ГПК України).

Ухвали сторонам та третій особі надсилалися рекомендованим відправленням і до суду не поверталися, що свідчить про їх отримання адресатами.

Проте, на момент ухвалення судового рішення, судом не отримано реагування на провадження у справі з боку третьої особи.

Підтримуючи позов та заперечуючи існування ДП „Газ тепло” (письмове обгрунтування позивача вх. № 6888 від 04.07.2008 року, а/с 114, 115), що процесуально є на боці позивача в якості третьої особи, позивач не надав будь –яких інших доказів, які б засвідчували його зацікавленість участі третьої особи в даній справі, не надав суду доказів, які б засвідчували про переадресування (інформування) в належне (або фактичне) місце перебування третьої особи ухвал суду у справі навіть у разі коли йому таке місце відоме.

До того ж, тим же обґрунтуванням від 04.07.2008 року (а/с 115) позивач повідомляє суду про припинення своєї діяльності ДП „Газ тепло” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” відповідно до наказу Міністерства палива та енергетики України від 12.10.2007 року.

Наведене, існування рішення господарського суду Закарпатської області від 06.02.2007 року у справі № 15/132 (що вступило в законну силу) є підставою звільнення від доказування щодо меж прав та зобов’язань відповідача і третьої особи у даній справі, як такі, що засновані на фактах пов’язаних з впливом договору № 23 від 04.11.2004 року (в т.ч. договорів № 17/05-274 від 01.10.2005 року про надання послуг з переробки природного газу та транспортування теплової енергії та договору № 12/05-275 від 01.10.2005 року, які укладено між позивачем та третьою стороною у цій справі); укладених після 04.11.2004 року.

Позаяк, у справі № 15/132 від 06.02.2008 року судом встановлено, а в рішенні зазначено про те, що договір на постачання теплової енергії між Перечинським споживчим товариством та ДП „Газ тепло”, відсутній, послуги з теплопостачання останній споживчому товариству не надавав.

Факти, встановлені рішенням господарського суду, який вирішує спір під час розгляду однієї справи, не доводиться знову при вирішенні спорів в яких беруть участь ті ж самі сторони (особи), - ст. 35 ГПК України.

Посилання позивача в додаткових поясненнях (вх. № 7192 від 16.07.2008 року) на лист від 11.08.2006 року (а/с 130, том - 2), як на доказ отримання послуг теплопостачання не може судом братись до уваги, оскільки зазначене, де відповідач „просить виписати рахунки за спожиту теплову енергію в лютому 2006 року та березні 2006 року” не містить ознак преюдиційності, надання (відпуску) позивачем продукції (при відсутності у справі актів прийому –передачі, актів обсягу відпущеної продукції, накладних, показників лічильника і т.д.), тоді як, рахунки №№ 1011, 98, 307, 308 за січень –березень пред’явлені до оплати ДП „Газ тепло”.

Позаяк, суд не ухвалює рішення на підставі підозр або допущень, і не зв’язаний претензіями або документами сторін, які не мають заздалегідь встановленої юридичної сили.

Виконуючи ухвалу суду від 19.06.2008 року сторони здійснили 01.07.2008 року акт звірки взаємних розрахунків.

У спільному акті від 08.07.2008 року (а/с 129, том - 2) кожна із сторін відобразила у відповідній графі свою позицію, де відповідачем зазначено про відсутність споживання та оплати тепла за період з грудня 2005 року по березень 2006 року.

Заперечення боргу відповідачем зазначено і в письмовому відзиві відповідача від 01.07.2008 року поданим у судовому засіданні 01.07.2008 року, заперечення представника відповідача існування боргу та позову у судовому засіданні 15.07.2008 року щодо зазначеного в надрукованому позивачем акті звірки розрахунків від 08.07.2008 року (де відображено позивачем борг 31 800 грн.) спростовують посилання представника позивача про визнання боргу через те, що цей акт засвідчено (в цілому) відповідачем. При цьому, представник відповідача звернула увагу суду на термін дії договору в 1 рік, з 01.12.2004 року по 31.10.2005 року, при заявлених позовних вимогах за період з грудня 2005 року по березень 2006 року.

Вивчивши доводи позовної заяви та матеріали справи, дослідивши їх, заслухавши пояснення представників кожної сторони, суд

ВСТАНОВИВ:

Між сторонами в спорі –Закарпатським обласним державним підприємством теплових мереж „Закарпаттеплокомуненерго” (на даний час обласне комунальне підприємство „Закарпаттеплокомуненерго”), м. Ужгород та Перечинським споживчим товариством, м. Перечин, як споживачем 04.11.2004 року укладено договір № 23 про надання послуг з теплопостачання, який підписаний відповідачем у справі із протоколом розбіжностей (а/с 67, том - 1) щодо умов п. 10, додатку № 2, додатку № 2 –а.

Матеріали справи не містять доказів про врегулювання в установленому порядку розбіжностей щодо зобов’язань на умовах договору № 23 від 04.11.2004 року.

Заявлені позовні вимоги про стягнення суми 32 255,90 грн. –основного боргу; 1 689,18 грн. –пені; 270,96 грн. –3 % річних та 28 674 грн. –штрафу стосуються стягнення боргу з відповідача за період з 21.12.2005 року по березень 2006 року.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново –господарські зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Таким чином, на день розгляду спору у суді, обставини спору (права і зобов’язання сторін) оцінюються судом з огляду на правила ЦК та ГК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов’язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору чи вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні положення визначені у ст. 193 ГК України.

За ст. 275 ГК України відпуск енергії споживачеві та оплати ним прийнятої енергії має здійснюватись за відповідним укладеним між енергопостачальною організацією та споживачем договором. Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов’язковим для сторін на підставі закону, або сторона –виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими (п. 7 ст. 181 ГК України).

Статтею 19 Закону України „Про теплопостачання” визначено обов’язок споживача здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Отже, вищенаведене дає суду зробити висновок про те, що в межах періоду позовних вимог з 21.12.2005 року по березень 2006 року сторони у договірних відносинах перебували. Позовні вимоги ґрунтуються лише складеними в односторонньому порядку рахунками № 1011 від 06.01.2006 року, № 98 від 30.01.2006 року, №№ 307, 308 від 28.03.2006 року, виставлені іншим постачальником –ДП „Газ тепло”, який не перебуває у договірних відносинах з відповідачем, і яке за повідомленням позивача припинило свою діяльність відповідно до наказу Міністерства палива та енергетики України від 12.10.2007 року.

В даній правовій ситуації позивачем не надано належних доказів в обгрунтування та підтвердження обставин фактичного надання відповідачеві послуг з теплопостачання за спірний період, на підставі чого виникли б зобов’язальні відносини в розумінні ст. 11 ЦК України.

Крім цього, матеріали справи не підтверджують підставу виникнення зобов’язання відповідача перед позивачем по оплаті вартості послуг з теплопостачання, наданих протягом спірного періоду (21.12.2005 року по березень 2006 року), як і не подано суду належних доказів в обгрунтування та підтвердження обставин фактичного надання відповідачу послуг з теплопостачання протягом вказаного спірного періоду.

Між тим, заявляючи вимогу про стягнення боргу, позивач не підтвердив такого звернення з вимогою про стягнення боргу в розумінні ст. 530 ЦК України. Наведене вказує на те, що позивач не звертався за захистом свого порушеного права та не додає до ваги доказів на користь заявника позову.

Договір комісії не може бути належним доказом в підсилення обгрунтування позову у даній справі, оскільки позовні вимоги стосуються не оплати за послуги з теплопостачання, що надано в період з 21.12.2005 року по березень 2006 року (після закінчення строку дії договору № 23 від 04.11.2004 року), а тому не заслуговує на увагу суду.

Вищенаведене, правовий аналіз матеріалів справи зобов’язує суд зробити висновок про те, що матеріали справи не підтверджують підставу виникнення зобов’язань відповідача перед позивачем по оплаті вартості послуг теплопостачання за період позовних вимог, через що належить визнати неправомірними доводи про встановлення юридичного факту надання послуг з теплопостачання та відповідно існування обов’язку відповідача щодо оплати послуг.

При постановленні судового рішення враховується характер зобов’язання, наслідки його невиконання, особа відповідача, ступінь його вини, суспільно – державну значимість господарської діяльності сторін, обставини, що впливають на неможливість виконання відповідачем зобов’язання належним чином та межі здійснення цивільних прав (п.3 ст. 13 ЦК України), де не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, безпідставного збагачення за рахунок погіршення фінансово –майнового стану сторони у спорі.

Досліджуючи критерії розмежування вини і недобросовісності суб’єктів спірних відносин суд притримувався лінії розмежування специфічних для різних видів цивільних відносин форм дотримання або порушення обов’язкових з погляду права моральних велінь вочевидь, що має визначатися колом обставин, які зумовлюють застосування до правопорушника заходів цивільно –правової відповідальності.

Позаяк, невідповідність параметрам добросовісності конкретних характеристик діяння учасника цивільних відносин залежно від мети правового регулювання може призводити не тільки до ненабуття ним певного права або відмови йому у праві на використання того чи іншого засобу правового захисту, а й до зміни його правового становища.

Вирішуючи даний спір по суті, суд намагався дотримуватись процесуальних засад господарського судочинства, де у ст.33 ГПК України визначено правила розподілу тягара доказування, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Отже, кожна сторона повинна самостійно визначати предмет доказування, тобто коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. На склад цих фактів вказує норма матеріального права, яка визначає права і обов’язки сторін у конкретній справі.

Виходячи з викладеного, оцінивши повноту, достатність позовних матеріалів, проаналізувавши подані по справі доказові документи для вирішення спору, керуючись ст. 124 Конституції України; ст. 2 Закону України „Про судоустрій України”; ст.ст. 4, 33, 34; 36; 43, 44; 49; 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 17.07.2008 року.

Рішення оформлено відповідно до ст. 84 ГПК України 18.07.2008 року.

Суддя Тисянчин В. М.