ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2008 р.                                                             Справа № 02/5896

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання Давиденко В.Г.,

за участю представників: позивача: Михайлець О.В. –за довіреністю,

відповідача: Кикоть В.Г. - голова правління, Паляниця М.І.- за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси справу

за позовом Державного комітету України з державного матеріального резерву

до відкритого акціонерного товариства "Ветзоопромпостач"

про повернення матеріальних цінностей та стягнення 3 597 470 грн. 85 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про повернення до державного матеріального резерву наступних матеріальних цінностей: дисковий аерозольний генератор ДАГ-2 (40 шт.), струйний аерозольний генератор САГ-1 (80 шт.), турбулюючу аерозольну насадку (6 шт.) та стягнення штрафних санкцій в сумі 3 597 470 грн. 85 коп. в зв’язку з незабезпеченням відповідачем збереження матеріальних цінностей державного резерву та неналежним виконанням відповідачем своїх зобов’язань, передбачених чинним законодавством України, що регулює порядок здійснення операцій по відповідальному зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що:

- Державний комітет України з державного матеріального резерву є центральним органом виконавчої влади, основним завданням якого є управління державним резервом - відповідно до Закону України „Про державний матеріальний резерв" від 24.01.1997 року № 51/97-ВР та Положення про Державний комітет України з державного матеріального резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2006р. № 810;

- згідно статті 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв матеріальних цінностей є недоторканим і може використовуватись лише за рішенням Кабінету Міністрів України;

- на відповідальному зберіганні у відповідача повинні знаходитись матеріальні цінності державного матеріального резерву, які є державною власністю та перебувають в оперативному управлінні Державного комітету України з державного матеріального резерву;

- факт закладення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на відповідальне зберігання відповідачу підтверджується Номенклатурою накопичення матеріальних цінностей, затвердженою наказом Держагропрому УРСР від 26.09.1990 року № М-8С та щорічним звітом –збережувальним зобов’язанням форми 12-мр;

- відповідач, як зберігач, повинен забезпечувати кількісне та якісне зберігання закладених до мобрезерву матеріальних цінностей та звітувати перед Держкомрезервом України в установленому законодавством порядку;

- представником контрольно-ревізійного відділу Західного регіону Контрольно-ревізійного департаменту Держкомрезерву України 13.09.2007 року була проведена планова ревізія наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей мобрезерву, що знаходяться на відповідальному зберіганні відповідача, за результатами якої складено акт від 13.09.2007 року, який підписали керівник і головний бухгалтер ВАТ "Ветзоопромпостач";

- згідно вказаного акту перевірки встановлено факт незабезпечення відповідачем збереження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по наступних позиціях: дисковий аерозольний генератор ДАГ-2 –40 штук, струйний аерозольний генератор САГ-1 –80 штук, турбулююча аерозольна насадка –6 штук;

- ціни на матеріальні цінності, які закладаються та відпускаються з державного резерву, визначаються Держкомрезервом виходячи з оптових цін, що діють на час закладення або відпуску, кон’юнктури ринку, термінів зберігання, якості продукції; водночас Міністерством економіки України в листі від 28.01.2000 р. № 53-10/108 дозволено Держкомрезерву України поряд з біржовою інформацією використовувати також інформацію з позабіржового ринку;

- в даному позові ціна матеріальних цінностей встановлюється позивачем самостійно, виходячи з ринкових цін на момент виявлення факту неналежного зберігання, тобто станом на 13.09.2007, тобто на момент проведення ревізії, якою було виявлено незабезпечення збереження відповідачем матеріальних цінностей;

- за доводами позивача вартість матеріальних цінностей державного резерву, щодо яких виявлені факти незабезпечення збереження (дисковий аерозольний генератор ДАГ-2 –40 штук, струйний аерозольний генератор САГ-1 –80 штук, турбулююча аерозольна насадка –6 штук) складає 3 480 008,64 грн.;

- факт незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, передбачених статтями 936, 942, 949 Цивільного кодексу України, Законом України "Про державний матеріальний резерв", іншими нормативними актами;

- за неналежне виконання зобов'язань стаття 230 Господарського Кодексу України передбачає відповідальність у вигляді неустойки (штраф, пеня); відповідно до статті 231 Господарського кодексу України сплата неустойки регулюється законом, тому відповідно до статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відповідач несе відповідальність за операції з матеріальними цінностями державного резерву, передбачену п. 10 даної статті.

- згідно п. 10 ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" у разі незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву, в тому числі самовільного відчуження, з юридичних осіб, на відповідальному зберіганні яких перебувають ці цінності, стягується штраф у розмірі 100% їх вартості, виходячи з їх ринкової ціни на день виявлення факту відсутності (самовільного відчуження), а також пеня з вартості відсутнього їх обсягу за кожний день до повного повернення матеріальних цінностей;

- оскільки вартість матеріальних цінностей на день виявлення факту незабезпечення збереження становить 3 480 008,64 грн. і до цього часу вони не були повернуті до державного резерву, тому позивач просить зобов’язати відповідача повернути до державного матеріального резерву вказані матеріальні цінності - дисковий аерозольний генератор ДАГ-2 –40 штук, струйний аерозольний генератор САГ-1 – 80 штук, турбулююча аерозольна насадка –6 штук, та просить стягнути з відповідача 3 480 008,64 грн. штрафу і 117 462,21 грн. пені, виходячи із подвійної облікової ставки НБУ.

Представники позивача у судових засіданнях підтримували позов з підстав, викладених у позовній заяві, заперечили проти застосування висновку судової експертизи, оскільки позовні вимоги позивача ґрунтуються на дійсній вартості таких виробів станом на 13.09.2007 року, тобто на момент виявлення факту незбереження товарно-матеріальних цінностей; вважали безпідставними доводи представників відповідача про відсутність договору на відповідальне збереження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, пояснили, що у даній справі відсутні будь-які відомості, які становлять державну таємницю.

Відповідач у відзиві на позов (а.с. 36) заперечив проти вимог позивача з мотивів їх необгрунтованості та безпідставності, оскільки позивач:

- звернувся до господарського суду з господарським позовом у той час, як він взагалі у даному випадку не наділений таким правом;

- помилково, всупереч пункту 9 частини 4 статті 8, пункту 17 статті 14 та статті 15 Закону України «Про державний матеріальний резерв», застосував судовий, а не адміністративний порядок накладення фінансових санкцій, передбачених статтею 14 цього Закону, які за соєю правовою природою є адміністративно-господарськими санкціями;

- не врахував, що у випадку укладання «Договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву»на підставі та у відповідності до положень Закону України «Про державний матеріальний резерв», такий договір буде не господарським, а адміністративним договором, спори з якого можуть вирішуватися в порядку не господарського, а адміністративного судочинства;

- неправильно визначив правову природу фактичних правовідносин, що потягло за собою безпідставне посилання на Закон України «Про державний матеріальний резерв»та безпідставну вимогу про застосування фінансових санкцій, передбачених цим законом, у той час як, на думку відповідача, правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є правовідносинами щодо простого «зберігання речей», тобто звичайним договором зберігання речей, і ці правовідносини регулюються положеннями Цивільного кодексу України;

- неправомірно посилається у позові на Указ Президента України від 14.11.1995 року № 1039/95 «Про заходи щодо поліпшення роботи мобілізаційної підготовки народного господарства України»;

- безпідставно посилається на Постанову Верховної Ради України від 20.02.1996 року № 57/96-ВР «Про механізм застосування міри відповідальності юридичних осіб, на зберіганні яких знаходяться матеріальні ресурси державного резерву, за самовільне їх відчуження (використання, реалізацію);

- безпідставно, всупереч положенням п. 1 ч. 1 ст. 951 ЦК України, заявив вимогу про повернення в натурі втрачених речей;

- неправильно визначив вартість втрачених речей, яка безпідставно і значно завищена.

Представники відповідача у судовому засіданні, заперечуючи проти позову, посилалися на доводи і міркування, викладені у відзиві на позов та у доповненні до відзиву, і пояснили, що відповідачу не доводилася Номенклатура накопичення матеріальних цінностей, між позивачем та відповідачем не укладено договір, обов’язковість якого встановлена Законом України “Про державний матеріальний резерв”, і позивач не звертався до суду із позовом про спонукання до укладення договору; відповідач зберігає матеріальні цінності на підставі усної цивільно-правової угоди зберігання, і на фактичні правовідносини не поширюються приписи Закону України “Про державний матеріальний резерв”, тому відповідач не може нести відповідальність по вказаному Закону; представники заперечили проти вказаної позивачем вартості виробів, вважаючи довідку позивача неналежним доказом їх вартості та стверджуючи, що у довідці позивача, можливо, вказана вартість сучасних потужних виробів американського виробництва, які не можна прирівнювати до тих виробів, які передавалися відповідачу на зберігання, тим більше, що ніде не вказано, чим, якими виробами відповідач повинен заміняти вироби, і чи повинен заміняти взагалі; також представники повідомили, що відповідачем перераховані позивачу збитки в зв’язку з відсутністю виробів на випадок, якби позивач змінив позовні вимоги і вимагав стягнення збитків; представники просили повністю відмовити позивачу в позові.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що у даній справі відсутні відомості, які відповідно до ст. 11 Закону України “Про державний матеріальний резерв” є державною таємницею, тому дана справа правомірно розглядається у господарському суді Черкаської області за місцезнаходженням відповідача.

ВАТ “Ветзоопромпостач” (відповідач у справі) створене в процесі перетворення державного підприємства по зоотехнічному і ветеринарному постачанню “Черкасизооветпромпостач” та є правонаступником останнього відповідно до наказу № 815-АТ від 06.11.1997 року Регіонального відділення ФДМУ по Черкаській області (а.с. 89). Відповідно до наказу Регіонального відділення ФДМУ по Черкаській області № 1688-ПА від 25.12.1998 року “Про завершення приватизації ВАТ “Ветзоопромпостач” державна частка в статутному фонді товариства сплачена. Форма власності –колективна.

Державне підприємство по зоотехнічному і ветеринарному постачанню “Черкасизооветпромпостач” було створене шляхом реорганізації обласного об’єднання “Зооветпостач” на підставі наказу Міністерства сільського господарства і продовольства України № 43 від 19.02.93 р. та є його правонаступником (а.с. 63).

Позивач додав до позовної заяви копію наказу Державного агропромислового комітету УРСР від 26 вересня 1990 року № М-8с про затвердження номенклатури, розмірів і строків накопичення матеріалів у мобілізаційному резерві (а.с.8) та додаток до нього, в якому вказано, що на Черкаському обласному об’єднанні “Зооветпостач” було накопичено матеріальні цінності, в тому числі: дискові аерозольні генератори ДАГ-2 –40 штук, струйні аерозольні генератори САГ-1 –80 штук, турбулюючі аерозольні насадки ТАН –30 штук.

13 вересня 2007 року на підставі наказу Держкомрезерву від 27.06.2007 року № 257/п головним спеціалістом контрольно-ревізійного відділу Західного регіону Контрольно-ревізійного департаменту Держкомрезерву України була проведена планова ревізія наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей мобрезерву, що знаходяться на відповідальному зберіганні ВАТ "Ветзоопромпостач”, за результатами якої складено акт від 13.09.2007 року.

В акті ревізії від 13.09.2007 року вказано, що ревізія проведена за період з 02.04.2002 року по 13.09.2007 року, що протягом 2002-2006 років підприємство подавало звіти форми 12-мр., за вказаний період відпуск матеріальних цінностей із мобілізаційного резерву та їх повернення, розбронювання, освіження не проводилось. Договір на відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобрезерву між Черкаським ВАТ "Ветзоопромпостач” та Держкомрезервом України не укладений.

Ревізією було встановлено, що будівля складу на пункті зберігання матеріальних цінностей мобрезерву, що розташований у с. Новодмитрівка Золотоніського району Черкаської області, потребує капітального ремонту, в зв’язку з відсутністю на підприємстві обігових коштів склад мобрезерву з 2003 року відключений від енергопостачання, з 2002 року позавідомчою охороною знята охоронна сигналізація складу мобрезерву, в подальшому на цьому складі зберігати матеріальні цінності неможливо.

У цьому акті ревізії також вказано, що відповідач не забезпечив збереження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по наступних позиціях: дискових аерозольних генераторів ДАГ-2 в кількості 17 штук, струйних аерозольних генераторів САГ-1 –35 штук, турбулюючих аерозольних насадок –6 штук та було зафіксовано і належним чином оформлено крадіжки ДАГ-2 в кількості 23 штуки і САГ-1 в кількості 45 штук - про що повідомлялося відповідачем у правоохоронні органи протягом 2006-2007 років. На час проведення поточної ревізії викрадені матеріальні цінності мобрезерву не повернуті.

Суд не погоджується із доводами відповідача про те, що даний спір є адміністративним і вважає правомірним розгляд даної справи за правилами ГПК України, оскільки договір між позивачем та відповідачем не укладений, а фактичні відносини по зберіганню цінностей не можуть бути розцінені як адміністративний договір.

Дослідивши подані суду документи, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Вимоги позивача грунтуються на приписах Закону України № 51/97-ВР від 24.01.1997 року “Про державний матеріальний резерв” (далі - Закон) та інших нормативно-правових актах, прийнятих на виконання вказаного Закону.

В преамбулі Закону вказано, що він визначає загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву і регулює відносини в цій сфері.

Відповідно до Закону та постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Положення про Державний комітет України з державного матеріального резерву" від 08.06.2006 № 810, Державний комітет України з державного матеріального резерву є центральним органом виконавчої влади, основним завданням якого є управління державним резервом.

Згідно частини 1 статті 4 Закону державний резерв створює Кабінет Міністрів України. Організація формування, зберігання і обслуговування державного резерву, соціальний розвиток забезпечуються уповноваженим на це центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом, підприємствами, установами і організаціями, що входять до єдиної системи державного резерву України.

Відповідно до частини 5 статті 4 Закону підприємства, установи і організації незалежно від форм власності, що виконують згідно з договором з центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, не входять до системи державного резерву.

Отже, виходячи із припису частини 5 статті 4 Закону, Законом встановлено обов’язкове укладення договору підприємства та Держкомрезерву на відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву. На обов’язковість укладення договору вказується також у інших статтях Закону: ст. ст. 8, 11, 12.

Як встановлено актом ревізії від 13.09.2007 року та підтверджується сторонами, договір на відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву між ВАТ "Ветзоопромпостач” та Держкомрезервом України не укладений.

Отже, конкретні умови зберігання матеріальних цінностей не визначені.

Як вбачається із пояснень представників відповідача, він не заперечує факт наявності у нього на збереженні матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, які були накопичені обласним об’єднанням “Зооветпостач” у 1990 році, однак, відповідач стверджує, що він здійснював зберігання цінностей за цивільно-правовою угодою зберігання (схову - за Цивільним кодексом Української РСР).

Суд вважає таку позицію відповідача обгрунтованою та правомірною, виходячи із наступного.

Згідно частин 4, 5 статті 11 Закону перелік підприємств, установ і організацій усіх форм власності, що виконують відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, номенклатура та обсяги їх накопичення визначаються мобілізаційними та іншими спеціальними планами. Підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов'язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно із зазначеними завданнями власними силами. Відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Номенклатуру накопичення від 29.09.1990 року не можна вважати мобілізаційним чи іншим спеціальним завданням у розумінні Закону України від 24.01.1997 року № 51/97-ВР „Про державний матеріальний резерв", оскільки відповідно до частини 1 статті 5 Закону номенклатура матеріальних цінностей державного резерву і норми їх накопичення, в тому числі незнижуваного запасу, затверджуються Кабінетом Міністрів України; суду не подано доказів включення відповідача та вказаних позивачем у позовній заяві матеріальних цінностей до номенклатури, затвердженої Кабінетом Міністрів України відповідно до припису вказаної статті Закону; у самому Законі відсутні будь-які посилання на те, що матеріальні цінності, які були закладені до набрання чинності Законом, вважаються автоматично включеними до такої Номенклатури.

Крім цього, відповідач заперечує факт доведення йому позивачем у встановленому порядку «Номенклатури накопичення матеріальних цінностей», яка затверджена наказом Держагропрому УРСР від 26.09.1990 року № М-8С. Той факт, що вказана Номенклатура не доводилася до відповідача та відповідних установ Черкаської області, відповідач підтвердив також відповідними довідками Черкаської облдержадміністрації від 19.12.2007 року № М-104 ДСК та головного управління агропромислового розвитку Черкаської облдержадміністрації від 13.12.2007 року № М-17-6/59-ДСК.

Позивач не надав суду будь-яких доказів, які б спростовували таке заперечення відповідача.

Відповідно до поданих відповідачем паспортів на вказані матеріальні цінності (дискові аерозольні генератори ДАГ-2, струйні аерозольні генератори САГ-1, турбулюючі аерозольні насадки) їх строк експлуатації обмежений, строк експлуатації САГ- 1 –12 місяців, ДАГ–2 - 1,5 року, і він закінчився задовго до набрання чинності Законом України від 24.01.1997 року № 51/97-ВР „Про державний матеріальний резерв".

Суд вважає необґрунтованими доводи позивача про необов’язковість в даному випадку договору як окремого документа та про встановлення мобілізаційного завдання адміністративним актом, виходячи із того, що обов’язковість укладення договору встановлена самим Законом і не потребує доведення; ні річні звіти, ні підпис посадової особи на акті ревізії не можуть заміняти договір, який слід вважати укладеним лише після досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов для договорів певного виду; відсутність договору та врегулювання всіх істотних умов є однією з причин виникнення даного спору.

Оскільки матеріальні цінності були накопичені у об’єднання “Зооветпостач” у 1990 році, договір не був укладений та інше не визначено нормативно-правовими актами, тому суд вважає, що в об’єднання виникли зобов’язання по схову матеріальних цінностей - дискових аерозольних генераторів ДАГ-2–40 штук, струйних аерозольних генераторів САГ-1 –80 штук, турбулюючих аерозольних насадок ТАН –30 штук, які врегульовувалися приписами глави 36 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв у той час.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, далі - ГК України, та пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, прийнятого 16.01.2003р., далі - ЦК України, до прав і обов’язків сторін по даних господарських відносинах застосовуються відповідні положення вказаних Кодексів.

Отже, у відповідача продовжували існувати зобов’язання по збереженню цінностей, що регулюється главою 66 Цивільного кодексу України.

За статтею 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов’язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно статті 938 ЦК України зберігач зобов’язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи із його умов, зберігач зобов’язаний зберігати річ до пред’явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Отже, відповідач повинен був зберігати цінності до отримання вимоги про їх повернення.

Згідно статті 942 ЦК України зберігач зобов’язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до статті 949 ЦК України зберігач зобов’язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Закон не дає перелік таких властивостей, які повинні враховуватися при поверненні речі. Однак, суд вважає, що в даній ситуації повинно враховуватися те, що у 1990 році державному об’єднанню були передані цінності, термін придатності яких до експлуатації закінчився у 1992 році.

Як встановлено судом, відсутні договір чи інший документ, у яких було б вказано для відповідача порядок заміни вказаних цінностей на придатні для експлуатації.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач не забезпечив зберігання цінностей і вони були викрадені. Однак, позивачем не подано доказів сприяння відповідачу у збереженні цінностей. Зокрема, суду не подано доказів виконання пункту 4.1. наказу Державного агропромислового комітету УРСР від 26 вересня 1990 року № М-8с, в якому вказано на необхідність передбачати в планах економічного і соціального розвитку підприємств будівництво і ремонт складських приміщень для забезпечення якісної схоронності матеріалів мобрезерву.

Відповідно до статті 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Загальним засобом цивільно-правової відповідальності зберігача є відшкодування збитків. Зберігач зобов’язаний відшкодувати збитки, завдані поклажодавцеві.

Відповідно до статті 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем, у разі втрати (нестачі) речі –у розмірі її вартості.

Відповідно до приписів статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України відшкодування збитків є одним із способів захисту порушеного права.

Згідно частини 5 статті 226 ГК України у разі невиконання зобов’язання про передачу їй індивідуально визначеної речі управнена сторона має право вимагати відібрання цієї речі (речей) у зобов’язаної сторони або вимагати відшкодування останньою збитків.

Спосіб захисту порушеного права визначає позивач.

Як вбачається із матеріалів справи, на момент проведення ревізії позивачу було відомо про відсутність у відповідача речей, які знаходилися у нього на зберіганні більше 16-ти років. Факти відсутності у відповідача вказаних матеріальних цінностей підтверджені відповідачем у судовому засіданні. Оскільки між сторонами відсутній письмовий договір, відсутні умови заміни вказаних виробів, статтею 936 ЦК України встановлено повернення речей, які отримувалися на зберігання, а судом встановлено факт відсутності їх у відповідача, тому суд вважає необґрунтованою вимогу позивача про зобов’язання відповідача повернути дисковий аерозольний генератор ДАГ-2 –40 штук, струйний аерозольний генератор САГ-1 –80 штук, турбулююча аерозольна насадка –6 штук, оскільки неможливо повернути те, чого немає в натурі.

Доводи представників позивача про те, що відповідач зобов’язаний придбати такі ж цінності і повернути їх позивачу, суд вважає необґрунтованими, оскільки такий обов’язок ніде не виписаний, відсутнє чітке визначення того, які саме вироби повинен придбати відповідач, якого виробника, тим більше, не виписаний обов’язок придбавати вироби іноземного виробництва. Крім цього, ТОВ “Ветінструмент” (правонаступник заводу-виробника ДАГ-2) у листі від 13.12.2007 року № 112 вказав, що прилад ДАГ-2 не виготовляється підприємством із 1989 року.

Згідно статті 19 Конституції України особа не може бути примушена робити те, що не передбачено законодавством.

Факт підписання посадовими особами ВАТ "Ветзоопромпостач” акту ревізії від 13.09.2007 року та подавання звітів не може змінювати правової природи правовідносин, що склалися, і не може замінити договір на зберігання матеріальних цінностей мобрезерву, обов’язковість якого встановлена Законом.

Як вбачається із акту ревізії від 13.09.2007 року, відповідачем подавалася у пояснювальних записках до річних звітів інформація в Держкомрезерв України про причини незабезпечення своєчасного освіження матеріальних цінностей, у яких закінчився термін їх зберігання, однак, ні позивачем ні іншими державними органами не були вжиті заходи по приведенню фактичних правовідносин відповідно до вимог чинного законодавства. суду не подано доказів звернення позивача до суду із позовом про спонукання відповідача до укладення договору.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не подано належних доказів дійсної вартості цінностей, які позивач просить повернути із зберігання та виходячи із якої розраховує до стягнення штрафні санкції та пеню. Зазначення у законодавстві про право Держкомрезерву самостійно визначати вартість цінностей не звільняє позивача від встановленого законом обов’язку довести правильність його встановлення стосовно до кожної конкретної ситуації. Тобто, позивачем не доведено обґрунтованість своїх вимог, як то передбачено статтею 33 ГПК України.

З огляду на викладене, суд вважає необгрунтованою вимогу позивача про повернення матеріальних цінностей.

Також безпідставною та необґрунтованою є вимога позивача про стягнення із відповідача штрафних санкцій і пені відповідно до Закону України "Про державний матеріальний резерв", виходячи із наступного.

Згідно частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом’якшують або скасовують відповідальність особи.

Оскільки Закон України "Про державний матеріальний резерв" (на підставі якого позивачем заявлено вимогу про стягнення із відповідача штрафних санкцій та пені) було прийнято набагато пізніше, ніж було передано цінності об’єднанню “Ззоветпостач”, а договір відповідно до Закону не укладений, тому суд вважає, що відповідальність, встановлена у Законі, не може поширюватися на даний випадок.

Указ Президента України №1039/95 від 14.11.1995 р. "Про заходи щодо поліпшення роботи з мобілізаційної підготовки народного господарства України"

(на який посилається позивач), визначає, що підприємства, установи, організації всіх форм власності в разі зміни форми власності, власника, організаційної форми підприємницької діяльності чи підпорядкованості виконують раніше визначене їм мобілізаційне завдання, однак, він не може підтверджувати право позивача на стягнення із відповідача штрафних санкцій та пені, не може заміняти договір чи заперечувати обов’язковість його укладення.

Особливості формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями мобілізаційного резерву, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 29січня 1998 року № 100-03, та постанова КМУ № 532 від 12.04.2002 року, на які посилається позивач, також прийняті після прийняття цінностей об’єднанням і після закінчення всіх термінів їх зберігання.

Суд вважає безпідставним також посилання позивача на постанову Верховної Ради України від 20.02.1996 року “Про механізм застосування міри відповідальності юридичних осіб, на зберіганні яких знаходяться матеріальні ресурси державного резерву, за самовільне їх відчуження (використання, реалізацію)”, оскільки вона могла б поширюватися на випадки встановлення фактів самовільного відчуження (використання, реалізації), а у даній справі мова йде про те, що цінності викраденні, тобто, відсутні поза волею відповідача.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачу слід повністю відмовити у задоволенні позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати державного мита та в зв’язку з відмовою в позові, державне мито та судові витрати із відповідача не стягуються.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського міжобласного апеляційного господарського суду.

Суддя А.Д.Пащенко

Рішення підписане суддею 28.05.2008 року