ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.08                                                                                 Справа № 6/98.

Суддя Василенко Т.А., розглянувши матеріали за позовом

Державного підприємства заводу “Електроважмаш”, м. Харків

до Відкритого акціонерного товариства Холдингової компанії “Луганськтепловоз”,

м. Луганськ

про стягнення 11 134 грн. 72 коп.

в присутності представників сторін:

від позивача –Сергієнко К.Є. (дов. № 248-103 від 11.04.08),

від відповідача –Лавриненко В.С. (дов. № 863-58 від 17.12.07),

в с т а н о в и в:

Обставини справи: позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача борг у сумі 7 954 грн. 87 коп.

Відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву № 863-591/Ш-1776 від 22.05.08, за яким останній проти позовних вимог заперечує та просить суд застосувати до даних правовідносин строк позовної давності.

Так, позивач на підставі листів відповідача виконував для останнього відповідні роботи та виставив останньому рахунки №136 від 25.03.04 на суму 1 551 грн. 25 коп. і № 566 від 22.12.04 на суму 6 403 грн. 62 коп., які відповідач повинен був оплатити у березні та грудні 2004 року, але не оплатив. Вказані рахунки відповідач вважає вимогами на оплату та вказує на те, що на момент звернення до суду із позовом позивачем пропущений 3-х річний строк позовної давності. Також відповідач зазначає, що акт звірення розрахунків підписаний сторонами станом на 01.11.06 не є визнання суми боргу і не може вважатися дією, щодо визнання суми боргу, а тому строк позовної давності не переривається.

В той же час, позивачем до суду надано доповнення до позовної заяви № 248-139 від 30.02.08, за яким останній збільшує суму позовних вимог, а саме, просить суд стягнути з відповідача крім боргу в сумі 7 954 грн. 87 коп., ще інфляційні нарахування в сумі 2 818 грн. 94 коп. та 3% річних в сумі 360 грн. 91 коп.

Зазначене доповнення приймається судом до розгляду, як таке, що не суперечить положенням ст. 22 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступного.

Листами № 830-871 та № 830-2680 від 02.12.04 просив позивача здійснити ремонт відповідного обладнання, а також виставити для оплати рахунки.

Позивачем були виконані відповідні роботи на суму 1 551 грн. 25 коп., що підтверджено накладною №92 від 18.05.04 і на суму 6 403 грн. 62 коп., що підтверджено актом виконаних робіт від 16.12.04. З метою отримання оплати за надані послуги позивач виставив відповідачу рахунки № 136 від 25.03.04 на суму 1 551 грн. 25 коп. і № 566 від 22.12.04 на суму 6 403 грн. 62 коп.

У матеріалах справи відсутній рахунок № 566 від 22.12.04, але сторонами підтверджено, що такий рахунок був виставлений та отриманий відповідачем.

Оскільки відповідачем виставлені рахунки оплачені не були, позивач повторно виставив останньому рахунок № 54 від 15.02.06 на загальну суму 7 954 грн. 87 коп., який відповідачем також оплачений не був.

Крім цього, позивачем відповідачу була направлена претензія №м 248-5 від 04.10.06, на яку відповідач не надав відповіді.

Оскільки відповідач у добровільному порядку не оплатив вказану суму, позивач звернувся до суду із даним позовом, за яким окрім основного боргу просить стягнути з відповідача ще інфляційні нарахування у сумі 2 818 грн. 94 коп. та 3% річних у сумі 360 грн. 91 коп.

Відповідач позовні вимоги оспорив, з підстав вказаних у відзиві, та додаткових запереченнях та наведених вище.

Оцінивши матеріали справи та доводи сторін у їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

З позовної заяви вбачається та підтверджено сторонами, що позивач на підставі листів відповідача виконував для останнього відповідні роботи на загальну суму 7 954 грн. 87 коп., які останній не оплатив.

З метою отримання оплати за виконані роботи, позивач виставив відповідачу рахунки № 136 від 25.03.04 на суму 1 551 грн. 25 коп. і № 566 від 22.12.04 на суму 6 403 грн. 62 коп.

Відповідач підтвердив факт отримання вказаних рахунків та свій обов’язок оплатити зазначені у них суми у березні та грудні 2004 року відповідно.

В той же час, із матеріалів справи вбачається та підтверджено відповідачем, що виконані позивачем роботи, ним своєчасно оплачені не були, у зв’язку з чим залишилась заборгованість у сумі 7 954 грн. 87 коп.

Викладене свідчить про те, що між сторонами не був узгоджений строк оплати виконаних робіт.

Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно із наведеною нормою відповідач повинен був провести оплату товару до 01.04.04. та до 29.12.04 відповідно.

У матеріалах справи відсутні відомості про вручення вказаного рахунку відповідачу, але останній не заперечує проти його отримання.

Виходячи з наведеного, суд розцінює зазначені рахунки саме як вимогу про сплату боргу. Водночас з цим, слід зазначити, що відповідачем цей рахунок також був розцінений як вимога на оплату, оскільки у вказаних вище листах, він просив позивача надати відповідні рахунки.

Також, час позивач вказує на те, що оскільки відповідач не оплатив надані йому у 2004 році рахунки, він повторно виставив останньому рахунок № 54 від 15.02.06 на загальну суму 7 954 грн. 87 коп., який відповідачем також оплачений не був.

Разом з цим, як було вказано, відповідач, повинен був оплатити відповідні рахунки протягом 7 днів з моменту направлення, тобто до 01.04.2004 та 29.12.2004 відповідно, але у вказаний строк рахунки оплачені не були, у зв’язку з чим, позивач 06.05.2008 року звернувся до суді із даним позовом.

Відповідач просить суд застосувати до даних правовідносин строк позовної давності.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позивач вважає, що у даному випадку був перерив строку позовної давності шляхом здійсненням відповідачем дій щодо підписання акта звірення розрахунків станом на 01.11.06.

При огляді вказаного акту встановлено, що він складений за декількома договорами і підписаний керівниками та бухгалтерами підприємств та скріплений печатками, але прізвищ осіб, що його підписали в акті не вказано.

Разом з цим у рядку акту - дог. 830/871, 830/2680 (номера листів відповідача) відповідачем будь які суми не вказані. Також у тексті акту звірення відсутні фраза, щодо визнання заборгованості усього, в тому числі і за вказаними листами.

Зазначений акт свідчить тільки про стан розрахунків між сторонами на певну дату, оскільки він є документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій.

Крім того, визнання боргу є дією, яка тягне за собою певні цивільно-правові наслідки, у тому числі і переривання строку позовної давності. А відтак визнання боргу має бути викладено у певній формі, яка б не допускала розбіжностей при тлумаченні.

Тобто, у даному випадку не було перериву або зупинення строку позовної давності.

Відповідно до норм діючого законодавства господарський суд застосовує строк позовної давності за заявою сторони, у даному випадку позивачем було заявлено про застосування до даних правовідносин строку позовної давності.

З огляду на викладене, у задоволені позову слід відмовити, з віднесенням судових витрат на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його підписання.

Дата підписання - 23.06.2008.

Суддя Т.А.Василенко

Помічник судді                                                                                          І.О.Каширіна