ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2008 р.

№
2з-21-07

Вищий господарський
суд України у складі колегії суддів:

Дерепи
В.І. -головуючого,  Грека Б.М.,
Стратієнко Л.В.,

за
участю повноважних представників:

позивача

відповідача

Теряєва
С.Л.

розглянувши
у відкритому засіданні касаційну скаргу

Товариства
з обмеженою відповідальністю "Карпов"

на
ухвалу

від 14
грудня 2008 року Мар'їнського районного суду Донецької області

та
постанову

від 13
лютого 2008 року Донецького апеляційного господарського суду

у
справі за позовом

Фізичної
особи ОСОБА_1

до

Товариства
з обмеженою відповідальністю "Карпов" третя особа: Мар'їнська
районна державна адміністрація

про

внесення
змін в установчі документи,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2007 року
ОСОБА_1 звернулася до Мар'їнського районного суду Донецької області з заявою
про забезпечення виконання рішення Мар'їнського районного суду Донецької
області від 16.09.2005 року та просила накласти арешт на майно і розрахункові
рахунки в банку ТОВ "Карпов".

Ухвалою
Мар'їнського районного суду Донецької області від 14 грудня 2007 року накладено
арешт на все майно та розрахункові рахунки в банках, які належать СТОВ
"Карпов".

Постановою
Донецького апеляційного господарського суду від 13.02.2008 року вказана ухвала
місцевого суду залишена без змін.

У
касаційній скарзі ТОВ "Карпов" просить вказані судові рішення
скасувати, як прийняті з порушенням норм процесуального права.

Відзив
на касаційну скаргу від заявника та 3-ї особи до суду не надходили.

Заслухавши
пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи на
відповідність прийняття зазначених судових рішень вимогам норм процесуального
права, суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи, рішенням
Мар'їнського районного суду Донецької області від 16.09.2005 року задоволено
позовні вимоги гр. ОСОБА_1 щодо включення її до складу засновників
Товариства та внесення змін в установчі документи ТОВ  "Карпов" .

Ухвалою
апеляційного суду Донецької області від 22.11.2005 року вказане рішення суду
залишено без змін.

Ухвалою
Мар'їнського районного суду Донецької області від 06.03.2006 року за заявою
позивача визначено порядок виконання рішення суду шляхом подачі ОСОБА_1 до
Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області змін до статуту
ТОВ "Карпов", якими ОСОБА_1 мала бути введена до складу засновників
Товариства з часткою у статутному фонді товариства 33 % для державної
реєстрації, зобов'язавши Мар'їнську районну державну адміністрацію Донецької
області зареєструвати у відповідності з діючим законодавством надані зміни до
статуту ТОВ "Карпов".

Ухвалою
касаційного суду від 30.10.2007 року рішення Марийського районного суду
Донецької області від 16.09.2005 року та ухвала апеляційного суду Донецької
області від 22.11.2005 року залишені без змін.

Звертаючись до
суду з заявою про забезпечення виконання рішення, ОСОБА_1 обгрунтовувала свої
вимоги тим, що на час
звернення до суду рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від
16.09.2005 року не виконано, а засновники товариства ОСОБА_2 і ОСОБА_3
намагаються зменшити статутний фонд підприємства, у зв'язку з чим буде зменшена
в сумарному вираженні її доля в статутному фонді.

Приймаючи
ухвалу про забезпечення виконання рішення Мар'їнського районного суду  від 16.09.2005 року, місцевий суд, з яким
погодилась апеляційна інстанція, в обгрунтування своїх висновків про можливість
задоволення клопотання позивачки прийняв до уваги довідку слідчого Мар'їнського
РВ УМВС України в Донецькій області про порушення 05.03.2007 року кримінальної
справи за фактом скоєння злочину посадовими особами ТОВ "Карпов", що
може вплинути на зменшення статутного фонду товариства.

Проте,
з вказаними висновками погодитись не можна враховуючи наступне.

Відповідно
до вимог п. 1, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року
№9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову".

Забезпечення
позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття
провадження в ній (за винятком випадку, передбаченого               ч.4 ст. 151 ЦПК), якщо невжиття
заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення
суду.

Ухвала
про забезпечення позову повинна включати мотивувальну частину, де поряд із
зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обгрунтованість припущення
про те, що невжиття заходів забезпечення може в
майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення,
наводиться  посилання на закон, яким суд
керувався при постановленні ухвали.

Ухвала
місцевого районного суду прийнята у даній справі цим вимогам, а також вимогам
ст. ст. 209, 210 ЦПК України не відповідає.

Окрім
того, при вирішенні питання про забезпечення позову суди повинні оцінювати
обгрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з
урахування таких умов:

-наявності
зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної
вимоги;

-імовірності
ускладнення  виконання або невиконання
судового рішення у разі невжиття таких заходів;

-запобігання
порушенню у зв'язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом
інтересів осіб, які не є учасниками даного судового розгляду.

Поряд
з цим такі заходи мають бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами.

При
цьому, співрозмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від
вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть
настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи
законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості
майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків
заборони здійснення відповідачу певних дій.

Приймаючи
рішення у справі, суди попередніх інстанцій зазначені вимоги не врахували, що
визнати законним і обгрунтованим не можна.

Враховуючи
викладене, суд вважає, що рішення судів попередніх інстанцій, прийняті в даній
справі з питань забезпечення виконання рішення суду, цим вимогам не
відповідають, тому ухвала місцевого районного суду і постанова апеляційної
інстанції підлягають скасуванню.

На
підставі наведеного, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119,
11110, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу
Мар'їнського районного суду Донецької області
від 14 грудня 2007 року та постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 13 лютого 2008 року скасувати, частково задовольнивши
касаційну скаргу.

Справу
повернути до Мар'їнського районного суду Донецької області.

Головуючий,
суддя
В.Дерепа

Судді                                                                                           Б.Грек

Л.Стратієнко