ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.09.08 р.                     Справа № 36/150

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді          Н.В.Будко

при секретарі судового засідання І.О.Губенко

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „Нісса” м.Київ

до відповідача:          Закритого акціонерного товариства „Донецькбланкіздат” м.Донецьк

про:стягнення 264 902грн. 26коп.

за участю:

представників сторін:

від позивача: не з’явився;

від відповідача: Нагорна Т.Д. по дов.;

З 03.09.08р. по 10.09.08р. у судовому

засіданні згідно ст. 77 Господарського

процесуального кодексу України

оголошувалась перерва.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю „Нісса” м.Київ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Закритого акціонерного товариства „Донецькбланкіздат” м.Донецьк, про стягнення основного боргу в сумі 69 348грн. 94коп., штрафу в сумі 181 864грн. 82коп. та пені в сумі 13 688грн. 50коп.

Водночас, позивач подав письмову заяву від 08.07.08р., в якій просить суд накласти арешт на грошові кошти відповідача, що знаходяться на поточному рахунку №231 в Донецькій філії ВАТ „Укрексімбанк”, МФО 334817, а також накласти арешт на всі інші рахунки відповідача, які будуть виявлені державним виконавцем при виконанні ним винесеної судом ухвали про забезпечення позову.

Заявою від 06.08.08р. позивач уточнив позовні вимоги згідно ст. 22 Господарського процесуального кодексу України та просить суд стягнути з відповідача основний борг в сумі 68 348грн. 94коп., штраф в сумі 181 864грн. 82коп. та пеню в сумі 13 688грн. 50коп.

Суд розглядає вимоги позивача з урахуванням уточнення.

В обґрунтування вимог позивач посилається на договір від 17.07.06р. з додатками до нього, накладну, довіреність, рахунок-фактуру, письмову вимогу №29/02/08-1 від 29.02.08р., лист №28/09/06-3 від 28.09.06р., факсовий звіт, витяг з бізнес-плану, розрахунки.

Відповідач позовні вимоги з урахуванням уточнення визнає частково в сумі основного боргу 68 348грн. 94коп. В частині стягнення пені та штрафу позовні вимоги не визнає у зв’язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України заявив у відзиві на позов від 05.08.08р. Також відповідач не визнає позовні вимоги в частині стягнення штрафу оскільки твердження позивача про те, що відповідач нібито відмовився від отримання частини товару не відповідають дійсності.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін та оцінивши подані докази господарським судом ВСТАНОВЛЕНО:

17.07.06р. позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю „Нісса”, а також відповідач, Закрите акціонерне товариство „Донецькбланкіздат”, уклали договір, згідно якого позивач зобов’язався передати у власність відповідачу витратні матеріали, а відповідач зобов’язався прийняти та оплатити цей товар в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 3.1.1 договору передбачено, що позивач зобов’язується підготовити товар до поставці в м.Києві належної якості та в обумовленим цим договором порядку у відповідності з цінами, специфікацією та асортиментом, вказаним у протоколі квартальної партії товару протягом 90 робочих днів з моменту підписання протоколу.

Згідно п.3.1.2 договору позивач також зобов’язався повідомити відповідача про дату готовності товару до відвантаження зі складу позивача в м.Києві.

За приписами п.3.2.2 відповідач повинен забезпечити приймання та вивезення всього товару згідно протоколу квартальної партії товару зі складу позивача протягом 90 календарних днів з дати, зазначеної в повідомленні (п.3.1.2 договору).

Згідно п.п.1.2, 1.5 договору сторони підписали протокол №1 узгодження партії товару на 4 квартал 2006р., згідно якого позивач зобов’язався у листопаді – 2006р. – січні 2007р. поставити відповідачу товар на суму 694 603грн. 04коп.

Крім того, сторони підписали додаток №1 до договору, яким визначили графік – поставки, зокрема, на 4 квартал – жовтень-грудень 2006р.

Таким чином, позивач повинен був поставити відповідачу товар у строк до 31.12.06р. включно.

На виконання умов за вищевказаним договором позивач передав відповідачу через його представника Смирнова Ю.В., який діяв по довіреності ЯМС №206757 від 29.11.06р., лише частину товару на суму 88 386грн. 98коп., про що свідчить видаткова накладна №РН-0002145 від 01.12.06р.

За приписами п. 4.2.1 договору відповідач здійснює платіж за кожну поставлену позивачем партію товару згідно виставленого позивачем рахунку протягом 30 календарних днів з дати виставлення відповідного рахунку.

Для оплати товару позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №СФ-29/11-5 від 29.11.06р. на суму 88 386грн. 98коп.

Даний рахунок був отриманий відповідачем 01.12.06р. разом з поставленим позивачем товаром, про що зазначено у доповненнях до відзиву на позов від 10.09.08р., таким чином, відповідач повинен був оплатити отриману від позивача частину партії товару у строк до 01.01.07р.

Однак у порушення умов договору відповідач отриманий товар оплатив частково в сумі 19 038грн. 04коп., що підтверджується платіжними дорученнями, ксерокопії яких, завірені належним чином, знаходяться в матеріалах справи.

Залишок боргу в сумі 69 348грн. 94коп. залишився неоплаченим.

Направлену позивачем письмову вимогу №29/02/08-1 від 29.02.08р. з проханням погасити заборгованість відповідач залишив без відповіді та задоволення.

Лише після пред’явлення позову відповідач частково перерахував позивачу у рахунок оплати боргу 1 000грн. 00коп.

Доказів оплати заборгованості в сумі 68 348грн. 94коп. відповідач не представив, у зв’язку з чим господарський суд робить висновок, що на момент прийняття рішення зобов’язання відповідача перед позивачем залишилось невиконаним, що є порушенням норм статей 525 та 526 Цивільного кодексу України, які передбачають, що зобов’язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, причому одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

Таким чином, враховуючи те, що факт заборгованості підтверджується матеріалами справи, договором від 17.07.06р. з додатками до нього, накладною, довіреністю, платіжними дорученнями, рахунок-фактурою, суд вважає вимоги позивача в цій частині обґрунтованими, доведеними належним чином та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п.6.3 договору у разі несвоєчасної оплати товару відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Оскільки відповідач у встановлений договором строк не виконав взяті на себе зобов’язання по оплаті продукції, позивач просить суд стягнути з нього пеню в сумі 13 688грн. 50коп. за період з 06.07.07р. по 05.07.08р.

Однак господарський суд вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення пені задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Згідно ст. 223 Господарського кодексу України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлені цим Кодексом.

Стаття 256 Цивільного кодексу України містить тлумачення терміну позовної давності як строку, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як вбачається з ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Тобто виходячи з викладеного, позивач повинен звернутися до суду з позовом про стягнення неустойки (штрафу, пені) у строк 1 рік після того, як він довідався або міг довідатися про порушення свого право або про особу, яка його порушила, при цьому за вимогами п.6 ст.232 Господарського кодексу України розрахувавши суму пені за період 6 місяців.

У даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, відповідач повинен був виконати свої зобов’язання по оплаті отриманого товару у строк до 01.01.07р., тобто виходячи з вимог ст. 258 Цивільного кодексу України строк на звернення до суду з вимогами про захист свого порушеного права у межах строку позовної давності встановлено до 01.01.08р. включно.

Однак позивач звернувся до суду з позовною заявою 09.07.08р. (див. штемпель на поштовому конверті, в якому на адресу господарського суду була направлена позовна заява), тобто поза межами строку позовної давності, встановленого ст. 258 Цивільного кодексу України, розрахувавши про цьому пеню з порушенням п.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Згідно ч.3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Відповідач до прийняття рішення по справі надав господарського суду відзив від 05.08.08р., в якому заявив про застосування строків позовної давності.

За приписами частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на вищевикладене господарський суд відмовляє позивачу у вимогах в частині стягнення пені в сумі 13 688грн. 50коп. у зв’язку з пропуском строку позовної давності.

Разом з цим, господарський суд відмовляє позивачу в позовних вимогах в частині стягнення штрафу в сумі 181 864грн. 82коп. за відмову відповідача від приймання товару з наступних обставин.

За приписами п.6.5 договору у разі відмови відповідача від приймання товару, з нього стягується неустойка в розмірі 30% від суми неприйнятого відповідачем товару.

У позовній заяві позивач посилається на те, що він виконав належним чином взяті на себе зобов’язання та у встановлений договором строк, своєчасно придбавши і зарезервувавши на своєму складі для відповідача визначену договором партію товару та повідомивши відповідача листом №28/09/06-3 від 28.09.06р. та вимогою №29/02/08-1 від 29.02.08р. про свою готовність до відвантаження йому товару, проте відповідач прийняв лише частину товару на суму 88 386грн. 98коп., а від прийняття товару на суму 606 216грн. 06коп. відмовився.

Відповідно до п.3.1.2 договору позивач був зобов’язаний повідомити відповідача про дату готовності товару до відвантаження зі складу позивача у м.Києві.

Ухвалами від 06.08.08р., 19.08.08р., господарський суд зобов’язав позивача надати докази направлення відповідачу листа №28/09/06-3 від 28.09.06р. про готовність товару до відвантаження на 02.10.06р. згідно п.3.2.2 договору.

Позивач стверджує, що вищевказаний лист був направлений відповідачу факсимільним зв’язком, про що свідчить копія факсового звіту та копія витягу з бізнес-каталогу, що підтверджує номер факсу відповідача.

Однак, з наданих позивачем документів не вбачається, який саме документ відповідачу було направлено факсимільним зв’язком 28.09.06р., а тому суд не може вважати їх належними доказами направлення відповідачу листа №28/09/06-3 від 28.09.06р. про готовність товару до відвантаження.

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт направлення відповідачу листа №28/09/06-3 від 28.09.06р. про готовність товару до відвантаження позивач суду не представив.

Також позивач не представив суду жодних доказів, які підтверджують те, що відповідач 01.12.06р. вибравши зі складу позивача товар на суму 88 386грн. 98коп. в подальшому відмовився в односторонньому порядку від одержання зі складу позивача частини товару на суму 606 216грн. 06коп.

Дійсно, за умовами укладеного між сторонами договору та додатків до нього, відповідач повинен був прийняти від позивача товар у строк до 31.12.06р., однак в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач здійснював будь-які спроби виконати взяті на себе договірні зобов’язання та передати відповідачу обумовлену партію товару.

Відповідно до ч.1 ст.230 Цивільного кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Таким чином, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України факт відмови відповідача від прийняття товару на суму 606 216грн. 06коп., тобто факт порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов’язань, господарський суд відмовляє позивачу в позовних вимогах в частині стягнення штрафу в сумі 181 864грн. 82коп.

Твердження позивача в частині того, що він не був зобов’язаний направляти відповідачу повідомлення про дату готовності товару до відвантаження спростовуються змістом укладеного між сторонами договору від 17.07.06р., пунктом 3.1.2 якого передбачено, що позивач зобов’язаний повідомити відповідача про дату готовності товару до відвантаження зі складу позивача в м.Києві.

Також суд не приймає до уваги надані відповідачем листи №06/508 від 20.12.06р. та №06/405 від 02.10.06р. з проханням позивача поставити обумовлену договором партію товару, так як докази направлення цих листів позивачу відповідач не представив.

Посилання відповідача на те, що позивачем пропущений строк позовної давності в частині стягнення штрафу суд вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують те, що 01.12.06р. відповідач відмовився від прийняття товару на суму 606 216грн. 06коп.

Разом з цим, господарський суд відмовляє позивачу в заявленому клопотанні про накладання арешту на грошові кошти, що знаходяться на поточних рахунках відповідача, оскільки позивач жодним чином не довів той факт, що невжиття таких заходів може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення.

Судові витрати згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову.

На підставі вищенаведеного, згідно ст. ст. 256, 258, 267, 509, 525, 526, 614 Цивільного кодексу України, ст. ст. 173, 193, 223, 230, 232 Господарського кодексу України, керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Нісса” м.Київ до Закритого акціонерного товариства „Донецькбланкіздат” м.Донецьк з урахуванням уточнення.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства „Донецькбланкіздат” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Нісса” основний борг в сумі 68 348грн. 94коп., витрати по сплаті держмита в сумі 683грн. 48коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 30грн. 44коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Рішення може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя