ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2008 р.

№ 30/172

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Перепічая В.С.(головуючого),

Вовка І.В.,

Гончарука П.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства ”Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів України у м. Києві” на постанову Київського апеляційного господарського суду від 11 грудня 2007 року за скаргою Державного підприємства ”Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів України у м. Києві” на дії Державної виконавчої служби у Святошинському районі м. Києва у справі № 30/172 за позовом Державного підприємства ”Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів України у м. Києві” до Приватного підприємства ”Проект –М” про стягнення заборгованості, -

Встановив:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 2 серпня 2005 р. позов задоволено; розірвано договір оренди б/н від 1 червня 2004р. укладений між ДП “Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів України у м. Києві” та ПП “Проект М”; стягнуто з ПП “Проект М” на користь ДП“Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів України у м. Києві” 24000,00 грн. суму безпідставно одержаних коштів, 325,00 грн. витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно –технічне забезпечення судового процесу; повернуто з Державного бюджету України ДП “Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів України у м. Києві” 1460,00 грн. зайво перерахованого при поданні позову державного мита.

26 серпня 2005 р. на виконання даного рішення господарським судом м. Києва видано наказ.

Державним виконавцем ДВС у Святошинському районі м. Києва 29 вересня 2005р. винесена постанова № 741/15 про відкриття виконавчого провадження з наданням боржнику строку для добровільного виконання рішення Господарського суду м. Києва до 5 жовтня 2005р.

25 жовтня 2005р. державним виконавцем ДВС у Святошинському районі м. Києва постановою № 741/15 накладено арешт на кошти, що належать ПП “Проект М” в межах залишку суми боргу 26887,30грн.

Доповідач: Гончарук П.А.

13 лютого 2006р. державним виконавцем було винесено постанову №140/15 про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки АБ “АЖІО” постанову № 741/15 від 25 жовтня 2005р. про накладення арешту на рахунки боржника повернув без виконання, а АКБ “Петрокомерцбанк” повідомив про недостатність коштів для виконання даної постанови.

У грудні 2006р. стягувач звернувся до господарського суду зі скаргою на дії ДВС у Святошинському районі м. Києва, посилаючись на те, що дії ДВС у Святошинському районі м. Києва та постанова № 140/15 від 13 лютого 2006р. про повернення виконавчого документа є незаконними.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28 лютого 2007р., залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11 грудня 2007р., в задоволенні скарги ДП ”Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів України” на дії ДВС у Святошинському районі м. Києва відмовлено.

У касаційній скарзі стягувач, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати прийняті у справі судові рішення та прийняти нове рішення, яким визнати незаконними дії ДВС у Святошинському районі м. Києва.

Заслухавши пояснення представника стягувача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги суди попередніх інстанції посилались на те, що відповідно до ст. 121-2 ГПК України, господарським судом розглядаються скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал та постанов господарських судів. Державний виконавець здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом. В той же час представляти в судах державну виконавчу службу мають органи, що зазначені у статті 3 Закону України “Про державну виконавчу службу”, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому чинним законодавством України. Зважаючи на вимоги п. 5 ст.40 Закону України “Про виконавче провадження”, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції, якою відмовлено у задоволенні скарги на дії ДВС є законною,а тому її слід залишити без змін.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження є сукупністю дій органів і посадових осіб, зазначених у Законі України "Про виконавче провадження", спрямованих на примусове виконання рішень судів, які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень визначених Законом України ”Про виконавче провадження”, іншими нормативно-правовими актами.

Частина 3 ст. 5 Закону України „Про виконавче провадження” надає право державному виконавцю на виконання рішення суду про стягнення коштів або накладення арешту в порядку, встановленому цим Законом, накладати арешт на грошові кошти та інші цінності боржника, в тому числі на кошти, які знаходяться на рахунках та вкладах в установах банків, інших кредитних установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

За змістом ст. 55 Закону державним виконавцем постановою про відкриття виконавчого провадження або постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника.

Статтями 50,55 Закону України ”Про виконавче провадження” встановлено, що постанова державного виконавця про арешт коштів, яка винесена на виконання рішення суду про стягнення коштів, є обов'язковою для виконання, а тому винесення додаткового рішення про арешт коштів чинним законодавством не передбачено.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 25 жовтня 2005р державним виконавцем ДВС у Святошинському районі м. Києва . виносилась постанова № 741/15 про накладення арешту на кошти, що належать ПП “Проект М” в межах залишку суми боргу 26887,30грн. Дана постанова установами банку невиконана.

Суди попередніх інстанцій на дану обставину не звернули уваги, та не з'ясували чи вчинялись державним виконавцем дії передбачені ст. 5 Закону, а саме, чи вимагались від службових осіб банку боржника відомості та пояснення по факту невиконання даної постанови.

Відмовляючи у задоволенні скарги на дії ДВС судами попередніх інстанцій не було досліджено чи повному обсязі виконавчою службою були вчинені передбачені законом дії щодо встановлення відсутності коштів у боржника та складення актів опису та арешту майна боржника.

У постанові № 140/15 від 13 лютого 2006р. про повернення виконавчого документу, державна виконавча служба посилалась на те, що наказ про примусове виконання рішення №30/172 від 26 серпня 2005р. повертається у зв’язку з відсутністю майна, на яке може бути звернене стягнення і здійснення заходів щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Відповідно до п.п. 2,6 ст. 40 Закону України ”Про виконавче провадження”, виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, зокрема якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частина друга даної статті передбачає, що про наявність обставин, зазначених у пунктах 2-6 частини першої цієї статті, державний виконавець складає акт.

Наявність чи відсутність даного акту судами не дослужувалась, матеріали справи взагалі не містять беззаперечних доказів про вчинення відповідних дій щодо майна боржника.

З урахуванням викладеного судові рішення не можна визнати такими, що постановлені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому вони підлягають скасуванню.

При новому розгляді справи суду слід урахувати наведене, встановити фактичні обставини справи, дійсні права та обв’язки сторін і, в залежності від встановленого та вимог закону, прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України –

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства ”Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів України у м. Києві” задовольнити частково.

Ухвалу господарського суду міста Києва від 28 лютого 2007р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11 грудня 2007р. у справі № 30/172 – скасувати, а справу направити на розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий           Перепічай В.С.

Судді Вовк І.В.

Гончарук П.А.