ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2008 р.

№ 2-13/14036-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

суддів:

Н. Ткаченко,

Є.Борденюк, В.Харченка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційне подання

Заступника військового прокурора Військово-Морських Сил України

на рішення

від 25.09.2007 року

господарського суду Автономної Республіки Крим

у справі

№ 2-13/14036-2007

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) "Будівельна компанія "Декор-Люкс"

до

Міністерства оборони України в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункового)

про

визнання дійсним договору та визнання права власності

В судове засідання прибули представники сторін:

Міністерства оборони України

Шеремет О.В. (дов. від 11.01.2008 року)

Заслухавши суддю-доповідача –Є. Борденюк, пояснення представників сторін та перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Декор-Люкс" звернулось до суду з позовом, в якому просить визнати дійсним договір №13-б/3/6 від 23 березня 2006 року про компенсацію пайової участі (паю) Міністерства оборони України в договорі від 13 березня 2006 року №13-6/3 про спільне будівництво (реконструкції) об'єктів житлово-цивільного призначення, створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції) відповідно до розробленого і затвердженого у встановленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін, також визнати право власності на об'єкти житлово-цивільного призначення, які розташовані на території військового містечка №215 (м. Сімферополь, вул. Ангарська, 38 б.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 23 березня 2006 року між сторонами був укладений договір №13-6/3/6 про компенсацію пайової участі (паю) Міністерства оборони України в договорі від 13 березня 2006 року №13-6/3 про сумісне будівництво (реконструкції) об'єктів житлово-цивільного призначення, створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції) згідно розробленого і затвердженого в установленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін (далі - договір №13-6/3/6).

Розмір пайової участі відповідача склали об'єкти нерухомого майна: будівлі і будови військового містечка № 215, розташовані в м. Сімферополь, вул. Ангарська, 38 б.

Крім того, вказані в спірному договорі об'єкти нерухомого майна є списаними, що підтверджується реєстром акту на списання будівель і будов військового містечка №215 (додаток до позовної заяви №15).

Право на відчуження пайової участі Міністерства оборони України в договорі № 13-6/3 засновано на ч.1 ст.6 Закону України "Про правовий режим майна в Зброєних силах".

Повноваження особи, що підписала вказані договори, в т.ч. право на відчуження майна відповідача, підтверджені довіреністю, виданою Міністром оборони України Гриценком Анатолієм Степановичем 09 березня 2006 року, засвідченою нотаріусом по реєстру № 610 (ВСР № 232423) і довіреністю від 14 лютого 2006 року по реєстру № 162з (ВСО № 831447), а також дорученням (розпорядженням) міністра оборони України №13965/з від 23.11.2005 року.

Відповідно до ст.209-210 ЦК України операції пов'язані з відчуженням майна підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

Згідно ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно і їх обмежень" право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій реєстрації.

Проте, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення операції, пов'язаної з відчуженням пайової участі Міністерства оборони України в оспорюваному договорі, що підтверджується листуванням між сторонами спірного договору.

Вказане обумовлене тим, що на момент укладення договору №13-6/3 відповідач не володів достатнім пакетом документів, необхідних для нотаріального посвідчення спірної операції, (документи, що встановлюють право на земельну ділянку і т.д.) які підтверджують право власника на майно, що є його пайовим внеском в договорі №13-6/3.

Таким чином, нотаріус не мав правових підстав для посвідчення дійсності договору №13-6/3/6. Даний висновок також заснований на положенні ст.55 Закону України «Про нотаріат».

Проте, згідно акту прийому-передачі розміру пайової участі (паю) за договором №13-6/3/6 відповідачем проведена передача нерухомого майна на користь позивача.

Вказане свідчить про волевиявлення Міністерства оборони України на відчуження розміру пайової участі в договорі № 13-6/3/6.

Сторони досягли згоди за всіма істотними умовами договору. Відбулося часткове виконання зобов'язань за договором.

Проте, виходячи з викладених фактів, визнання дійсності даного договору, а відповідно виникнення правових відносин щодо вказаного майна можливо тільки в суді.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 25.09.2007 року (суддя Жукова А.І.), з урахуванням ухвали господарського суду Автономної Республіки Крим від 08.10.2007 року, позов задоволено повністю, у зв'язку з його обґрунтованістю; визнано дійсним договір №13-б/3/6 від 23 березня 2006 року про компенсацію пайової участі (паю) Міністерства оборони України в договорі від 13 березня 2006 року №13-6/3 про спільне будівництво (реконструкції) об'єктів житлово-цивільного призначення, створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції) відповідно до розробленого і затвердженого у встановленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін; визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Декор-Люкс" право власності на об'єкти житлово-цивільного призначення, які розташовані на території військового містечка №215 (м. Сімферополь, вул. Ангарська, 38 б), а саме:

№ п/п

Літера

Найменування об'єкту

Наружна площа, кв.м

Внутрішня

площа, кв.м

1

«А»

Адміністративна будівля

168,8

128,3

2

«Б»

Адміністративна будівля

801,6

611,4

3

«В»

Склад

281,2

207,7

4

«Г»

Склад

745,2

672,4

5

«Д»

Склад

751,4

673,8

6

«Е»

Склад

766,4

689,3

7

«Ж»

Склад

832,4

712,9

8

«3»

Склад

142,4

101,8

9

«И»

Склад

143,4

113,1

10

«К»

Склад ГСМ

57,2

45,5

11

«Л»

Склад

17,2

12,5

12

«М»

Учбове приміщення

873,8

712,7

13

«Н»

Склад

691,3

583,8

14

«О»

Адміністративне приміщення

180,7

145,7

15

«П»

Склад

9,2

6.3

16

«Р»

Адміністративне приміщення

67,9

52,2

17

«С»

Склад

16,4

4,4

18

«Т»

Склад

84,5

66,1

19

«У»

Майстерня

102,9

76,1

20

«Ф»

Щитова

38,2

24,1

21

»

Склад

46,5

40,7

22

«Ц»

Майстерня

70,6

60,3

23

«Ч»

Склад

51,3

43,5

24

«Ш»

Склад

45,1

39,5

25

«Щ»

Сушилка

268,6

207,5

26

«Э»

Сушилка

468,5

364,0

27

«Ю»

Ангар

1480,1

1426,5

28

«Я»

Ангар

1485,4

1439,6

29

«1А»

Пожежно-інвентарний пункт

8,1

5,9

30

«1Б»

Пожежно-інвентарний пункт

8,1

5,9

31

«1В»

Склад

100,2

77,2

32

«1Г»

Пожежно-інвентарний пункт

10,4

7,9

33

«1Д»

Адміністративне приміщення

83,1

51,2

34

«1Е»

Пожежно-інвентарний пункт

7,9

4,8

35

«1Ж»

Склад

7,8

4,9

36

«1З»

Склад

13,3

10.3

37

«1И»

Пожежний щит

8,0

5,3

38

«1К»

Склад

9,7

7,7

39

«1Л»

Склад

121,8

109,0

40

«1М»

Бомбосховище

347,9

288,7

41

«1Н»

Туалет

42

«1О»

Туалет

43

«1П»

Туалет

44

«1Р»

Туалет

45

«1С»

Сарай

Звертаючись до суду з касаційним поданням, Заступник військового прокурора Військово-Морських Сил України просить рішення у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

При цьому Заступник військового прокурора Військово-Морських Сил України посилається на таке.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами (Міністерством оборони України та TOB «Будівельна компанія «Декор-Люкс») укладено договори про спільну діяльність та про викуп паю, які відповідають чинному законодавству.

Однак, суд не з'ясував питання наявності повноважень у представника Міністерства оборони України при підписанні зазначених договорів.

Обидва договори №13-6/3 від 13 березня 2006 року та №13-6/3/6 від 23 березня 2006 року підписані директором філії Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України «Укроборонбуд»-Мельником В.Л. Зазначена особа не уповноважена на такі дії органом управління державним майном - Міністерством оборони України. Як вбачається з довіреності, виданої на ім'я Мельника В.Л., останній має право від імені Міністерства оборони України укладати договори про пайову участь у будівництві житла на підставі рішення Тендерного комітету МО України або на підставі рішення Міністра оборони України та за погодженням з Директором Департаменту будівництва МО України. В даному випадку стосовно договору про спільну діяльність рішень тендерного комітету не було, Міністром оборони згода на укладання цього договору не надавалася. Таким чином, підписавши зазначений договір, Мельник В.Л. перевищив свої повноваження та вийшов за межі наданої йому цивільної дієздатності.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює права та обов'язки для особи, яку він представляє, лише у разі подальшого схвалення правочину цією особою. Міністерство оборони України не схвалювало вчинення цього правочину, більш того не було проінформоване про його наявність до останнього часу. Про це свідчить лист директора Департаменту надлишкового майна та земель МО України на адресу Міністра оборони України від 4 жовтня 2007 року з пропозицією стосовно подальшого використання даного об'єкту.

Окрім того, договір №13-6/3 про спільне будівництво (реконструкцію) об'єктів житлово-цивільного призначення від 13 березня 2006 року припинений сторонами через десять днів шляхом укладення договору №13-6/3/6 від 23 березня 2006 року про викуп паю Міністерства оборони України, будь-яких дій щодо виконання умов першого договору жодна зі сторін не вжила. Зазначене свідчить про відсутність у сторін дійсного наміру на створення правових наслідків, обумовлених цим договором (предметом договору є спільна діяльність). Такий договір, відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України, є фіктивним, а відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Договір №13-6/3/6 від 23 березня 2006 року про компенсацію пайової участі Міністерства Оборони України по договору №13-6/3 є фактично договором купівлі-продажу пайового внеску Міністерства Оборони України, а саме - військового майна.

Порядок відчуження військового майна чітко встановлений Законом України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»(далі Закон) та Положенням про порядок відчуження військового майна ЗС України, затвердженого Постановою КМ України № 1919 від 28 грудня 2000 року (далі Положення).

Відповідно до ст. ст. 1, 3, 6 Закону та п. 6 Положення будівлі і споруди військового містечка № 215 є державною власністю - військовим майном, рішення про відчуження якого приймає Кабінет Міністрів України шляхом затвердження за пропозицією Міністерства оборони України погодженого з Міністерством економіки переліку такого майна.

Відповідно до вказаних нормативно-правових актів у Міністерства оборони України відсутні повноваження щодо самовільного відчуження майна шляхом укладення договорів купівлі-продажу. Реалізація військового майна здійснюється уповноваженими Кабінетом Міністрів України підприємствами (організаціями), до яких не входить філія Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України «Укроборонбуд».

Окрім того, одним із об'єктів, який розташований на території

військового містечка №215 і був відчужений шляхом укладення зазначеного

вище договору про компенсацію пайової участі є бомбосховище, яке є

захисною спорудою цивільної оборони і відповідно до абз. 5 п. «В»ч. 2 ст. 5

Закону України «Про приватизацію державного майна»не може бути

приватизовано (відчужено).

До того ж, фонди та земельна ділянка військового містечка №215 перебувають на обліку КЕВ м. Сімферополя.

Суд першої інстанції не залучив Міністерство оборони України та КЕВ м. Сімферополя до участі у справі, не повідомив про час та місце розгляду справи. Тому ці зацікавлені особи були позбавлені можливості приймати участь у розгляді справи, надати свої пояснення по суті спору та захистити власні інтереси.

Таким чином, скаржник вважає, що суд прийняв рішення щодо прав та обов'язків Міністерства оборони України та КЕВ м. Сімферополя, які не були залучені до участі у розгляді справи, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст.111-10 є безумовною підставою для скасування рішення місцевого суду.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційне подання підлягає частково до задоволення, виходячи з такого.

13.03.2006 року між сторонами у справі укладений договір № 13-б/з про спільне будівництво (реконструкцію) об’єкта житлово-цивільного призначення шляхом пайової участі сторін. Відповідно до п.2.5 договору пайовим внеском Міністерства оборони України є нерухоме майно, визначене цим пунктом, яке розташоване на земельній ділянці загальною площею 38,48 га, що знаходиться у користуванні Збройних сил України. Пунктом 10.1 цього договору сторони домовилися, що за взаємною згодою сторін ТОВ "Будівельна компанія "Декор-Люкс" має право здійснити викуп пайової участі (паю) Міністерства оборони України, що полягає в укладенні цивільно-правових угод, за якими буде здійснено перехід права власності на майно, що складає розмір пайової участі (паю) Міністерства оборони України (замовника) за цим договором.

22.03.2006 року сторонами у справі укладений договір № 13-б/з/6 про компенсацію пайової участі Міністерства оборони України у договорі від 13.03.2006 року № 13-б/з шляхом викупу пайової участі Міністерства оборони України у договорі, що становить розмір паю (п.2 договору).

Позов заявлений про визнання договору від 22.03.2006 року дійсним у відповідності до ст.220 ЦК України.

Зважаючи на те, що п.10.1 договору від 13.03.2006 року сторони домовилися про можливість викупу товариством паю Міністерства оборони України, то укладений 22.03.2006 року між сторонами договір є договором про новацію зобов’язань (ст.604 ЦК України). Тобто дійсність договору оцінюється за новими зобов’язаннями з оцінкою правовідносин, на підставі яких виникли нові зобов’язання.

Визначений ст.220 ЦК України судовий порядок визнання договору дійсним передбачає такі умови:

–погодження сторонами усіх істотних умов;

–повне або часткове виконання договору;

–ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення договору.

Крім того, підписаний сторонами договір повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину (ст.203 ЦК України). Тобто розгляд судом позовної вимоги про дійсність договору (ст.220 ЦК України) охоплює оцінку судом чинності правочину (ст.203 ЦК України) та настанням обставин, з якими закон пов’язує право суду на визнання договору дійсним.

Порушення судом попередньої інстанції зазначеного вище порядку призвело до передчасного висновку про обґрунтованість заявленої вимоги, у зв’язку з чим ухвалене у справі судове рішення підлягає до скасування, а справу слід направити на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання Заступника військового прокурора Військово-Морських Сил України задовольнити частково.

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 25.09.2007 року у справі №2-13/14036-2007 скасувати.

Справу передати до господарського суду Автономної Республіки Крим на новий розгляд.

Головуючий, суддя Н. Ткаченко

Судді : Є. Борденюк

В. Харченко