ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2008 р.

№
5/243

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової
Т.Б. -головуючого Волковицької Н.О.
Рогач Л.І.

за
участю представників сторін:

позивача

Квашука
О.Д. дов. від 01.02.2008 року

відповідача

ОСОБА_1 ОСОБА_2. дов. від 29.10.2007
року

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

на
постанову

від
25.02.2008 року Дніпропетровського апеляційного господарського суду

у
справі

№ 5/243
господарського суду Кіровоградської області

за
позовом

Відкритого
акціонерного товариства "Таксомоторний парк"

до

Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

про

визнання
недійсною додаткової угоди до договору оренди

ВСТАНОВИВ:

В
листопаді 2006 року Відкрите акціонерне товариство "Таксомоторний
парк" звернулося до господарського суду Кіровоградської області з позовом
до Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1про визнання додаткової угоди від
08.10.2003 року до договору оренди № 56/А-16 від 17.06.2003 року недійсною.

Позовні
вимоги були обґрунтовані тим, що додаткова угода не відповідає вимогам статті
48 Закону України "Про господарські товариства".

18.09.2007
року позивач звернувся з заявою про зміну підстав позову, зазначивши про те, що
звільнення від оплати за оренду приміщення в випадку невиконання зобов'язань за
договором доручення суперечить принципам зобов'язального права, а саме: статті
151 Цивільного кодексу УРСР, частинам 1, 3 статті 509 Цивільного кодексу
України.

Рішенням
господарського суду Кіровоградської області від 08.11.2007 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

За
апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства "Таксомоторний
парк" судове рішення переглянуте в апеляційному порядку і постановою
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.02.2008 року
скасовано.

Позов
задоволено, додаткову угоду до договору оренди №56/А-16 від 17.06.2003 року,
укладену між Відкритим акціонерним товариством "Таксомоторний
парк" та приватним підприємцем ОСОБА_1 визнано недійсною.

Фізична
особа -підприємець ОСОБА_1 звернувся до Вищого господарського суду України  із касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від
25.02.2008 року, а рішення господарського суду Кіровоградської області від
08.11.2007 року залишити без змін, посилаючись на те, що постанова прийнята з
порушенням норм матеріального та процесуального права.

На
думку заявника спірна додаткова угода свідчить про передачу майна в безоплатне
користування, що відповідає статті 324 Цивільного кодексу УРСР.

Заслухавши
доповідь судді -доповідача та присутніх у судовому засіданні представників
сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної
оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в ухвалі у даній справі,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно
до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу
України, касаційна інстанція рішення місцевих господарських судів та постанови
апеляційних господарських судів переглядає за касаційною скаргою (поданням) та
на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як
встановлено судами першої та апеляційної інстанцій та вбачається з матеріалів
справи 10.10.2002 року між Відкритим акціонерним товариством
"Таксомоторний парк" та Фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1 було
укладено договір доручення, за умовами якого Приватний підприємець ОСОБА_1 був
зобов'язаний від імені і за рахунок довірителя провести реконструкцію критого
ринку "Автоленд" шляхом добудови додаткових приміщень, за що Відкрите
акціонерне товариство "Таксомоторний парк" зобов'язалося
сплатити винагороду в розмірі 20% кошторисної вартості забудови.

Згідно
пункту 2.2 вказаного договору довіритель на протязі десяти календарних днів з
моменту прийняття виконання відшкодовує повіреному його витрати, пов'язанні з
виконанням цього доручення. В разі невідшкодування витрат повіреного в строки,
визначені договором, право власності на критий ринок "Автоленд"
(бувше побутове приміщення) разом з добудованими повіреним приміщеннями
переходять до повіреного на одинадцятий день з дня підписання довірителем акту
прийому -передачі збудованого об'єкту і при цьому фінансові зобов'язання
довірителя щодо відшкодування витрат повіреного вважаються виконаними. В разі
невідшкодування витрат повіреного довіритель сплачує повіреному неустойку в
розмірі 25% від кошторисної вартості об'єкта будівництва.

17.06.2003
року між тими ж сторонами було укладеного договір оренди нерухомого майна
№56/А-16, за умовами якого Відкрите акціонерне товариство
"Таксомоторний парк" (орендодавець) передав, а Приватний підприємець
ОСОБА_1 (орендар) прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення
(торговий комплекс), розташоване в м. Кіровограді по вул. Автолюбителів, 2
загальною площею 432м.кв. для здійснення підприємницької діяльності.

В
пункті 3.2 договору оренди сторони обумовили, що  орендна плата за 1 м. кв. становить 280 грн.
з урахуванням ПДВ в місяць.

08.09.2003
року сторони підписали додаткову угоду до договору оренди, якою договір оренди
доповнили пунктом 3.7 наступного змісту: "3.7 У разі невиконання
орендодавцем своїх зобов'язань щодо відшкодування витрат орендаря на
будівництво об'єкту та виплати винагороди за договором доручення від 10 жовтня
2002 року з 01 січня 2005 року орендар звільняється від сплати орендної плати
за даним договором на період до повного виконання орендодавцем визначених в
цьому пункті зобов'язань";

Пункт
7.1 даного договору виклали у наступній редакції: "Цей договір діє з
моменту підписання і до повного виконання орендодавцем своїх зобов'язань щодо
відшкодування витрат орендаря, понесених у зв'язку з виконанням договору
доручення від 10 жовтня 2002 року та виплати йому винагороди визначених в акті
прийому -передачі об'єкту збудованого за договором доручення від 08 вересня
2003 року", але в будь-якому випадку на термін не менший ніж до 17.06.2008
року.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірна
угода підписана уповноваженою особою, оскільки голова правління Відкритого
акціонерного товариства "Таксомоторний парк" Кононов Ю.В. при
її укладанні діяв відповідно до положень пунктів 9.4.6, 9.4.11 Статуту,
затвердженого загальними зборами акціонерів товариства 15.04.2002 року та
статей 47, 48 Закону України "Про господарські товариства".

Скасовуючи
рішення господарського суду Кіровоградської області та задовольняючи позовні
вимоги, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не врахував те, що
позивач заявою від 18.09.207 року змінив підстави позову, які відповідно
залишились без розгляду.

Розглянувши
по суті позовні вимоги колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що
спірна угода відповідно статті 48 Цивільного кодексу УРСР є недійсною, оскільки
не відповідає вимогам закону.

Так,
відповідно статті 178 Цивільного кодексу УРСР, що був чинним на момент внесення
змін до договору, передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися
згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею) заставою і
поручительством.

Судом
встановлено, що в даному випадку, сторони обумовили, що у разі невиконання
орендодавцем своїх зобов'язань за договором доручення, орендар звільняється від
сплати орендної плати за договором оренди. Тобто, виконання договору доручення
забезпечили звільненням від виконання договору оренди, в зв'язку з чим
апеляційний суд дійшов висновку, що такі умови договору є порушенням статті 178
Цивільного кодексу УРСР.

Касаційна
інстанція погоджується з таким висновком, оскільки виходячи із загального
принципу цивільного права зобов'язання це таке правовідношення, в силу якого
одна особа повинна здійснити на користь іншої особи певні дії, а кредитор має
право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У
даному випадку судами встановлено, що між сторонами укладено договір оренди,
характерною особливістю якого є передача майна в тимчасове користування за
плату.

Вносячи
доповнення до цього договору сторони ніяким чином розділ 3 щодо орендної плати
не змінили, а передбачили, що у разі невиконання договору доручення орендар
звільняється від орендної плати.

Тобто,
апеляційний суд дійшов вірного висновку, що виконання зобов'язання за договором
поруки забезпечили звільненням від виконання іншого, не пов'язаного з ним
договору оренди.

Забезпечення
зобов'язання у цивільному праві використовується як міра примушення
недобросовісних контрагентів, має певні форми, як -то неустойка, застава,
порука та визначається законом або договором.

Забезпечення
виконання одного договору за рахунок невиконання іншого ніякими нормами права
не передбачені і взагалі суперечать змісту та завданням такого інституту як
забезпечення зобов'язання.

Висновок
колегії апеляційного суду щодо строку позовної давності також є обґрунтований,
оскільки відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України, яка застосовується
до спірних правовідносин, позовна давність застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як встановлено судом
відповідач з такою заявою до суду не звертався.

Заперечення
касатора в частині того, що додаткова угода укладена відповідно статті 324
Цивільного кодексу УРСР апеляційним судом також досліджувались та спростовані з
огляду на те, що якраз безоплатна передача в користування майном і
відрізняється від оренди, договір про яку був укладений між сторонами, відсутністю
такого зобов'язання як плата за користування.

Таким
чином, матеріали справи свідчать, що господарський суд апеляційної інстанції в
порядку статті 43, 101 Господарського процесуального кодексу України всебічно,
повно і об'єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх
сукупності; дослідив, встановив та надав юридичну оцінка наданим сторонами
доказам та дійшов обґрунтованого висновку про визнання спірної додаткової угоди
недійсною, як такої, що не відповідає вимогам закону.

Твердження
заявника про порушення судом норм матеріального та процесуального права не
знайшли свого підтвердження, суперечать матеріалам справи та зводяться до
переоцінки доказів, що відповідно статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України не входить до компетенції касаційної інстанції в
зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування постанови апеляційної інстанції
колегія суддів не вбачає.

На
підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117,
пунктом 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П
О С Т А Н О В И В :

Постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.02.2008 року у
справі № 5/243 господарського суду Кіровоградської області залишити без змін.

Касаційну
скаргу Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                         Т.
Дроботова

С у д д і          Н. Волковицька

Л.Рогач