ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2008 р.

№ 20/364/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді

суддів

Кота О.В.,

Воліка І.М.,

Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну скаргу

Державного підприємства "Вугілля України"

на рішення господарського суду Запорізької області від 22.08.2007 р. та

постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 11.12.2007 р.

у справі

№ 20/364/07

за позовом

Державного підприємства "Вугілля України"

до

Відкритого акціонерного товариства "Дніпроенерго"

третя особа без самостійних вимог

Державне підприємство "Луганськвугілля" в особі Відокремленого підрозділу "Луганськвуглепостачання"

про

спонукання до підписання акту звіряння за кількістю та якістю вугільної продукції у обсязі 4746 т за показниками якості, зазначеними у посвідченнях №№193, 210, 212, 215 і акту звіряння за кількістю та якістю вугільної продукції у обсязі 3448 т за показниками якості, зазначеними у посвідченнях №№ 48, 49, 50, 56.

за участю представників:

позивача: Тимошенка О.Л.;

відповідача: Дригайла Т.В.;

третьої особи: не з’явились

в с т а н о в и в :

Рішенням господарського суду Запорізької області від 22.08.2007 р. (суддя Гандюкова Л.П.), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 11.12.2007 р. (судді Мірошниченко М.В., Колодій Н.А., Коробка Н.Д.) в позові відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятими судовими рішеннями, Державне підприємство "Вугілля України" звернулось до Вищого господарського суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 22.08.2007 р. та постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 11.12.2007 р., та прийняти нове рішення.

Сторони, згідно з приписами ст. 1114 ГПК України, були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, проте третя особа не скористалась передбаченим законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами, 28.01.2004 р. між ВАТ "Дніпроенерго" (покупець) та ДП "Вугілля України" (постачальник) укладений договір поставки № 2-02/1-П (надалі за текстом –"Договір").

Частина 1 ст. 712 ЦК України, рівно як і частина 1 ст. 265 ГК України, встановлює, що за договором поставки обов’язком продавця (постачальника), який здійснює підприємницьку діяльність, є передача у встановлений строк (строки) товара у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов’язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням.

На виконання норм законодавства, розділ 1 Договору визначає, що на умовах Договору поставляється вугілля енергетичне українського походження, період та обсяги поставки якого сторонами визначаються у відповідних додатках до Договору. З умов розділу 1 Договору випливає, що вугілля поставляється залізницею на адресу теплоелектростанцій.

Згідно п. 1.2. Договору кількість, марки та базові характеристики якості вугілля, яке буде поставлятися за Договором також визначаються в додатках. Судами підтверджено, що відповідні додаткові угоди сторонами укладені.

Пункт 2.3. Договору встановлює, що у підтвердження постачання ДП "Вугілля України" повинен надати ТЕС одночасно з прибуттям кожної партії поставленого вугілля залізничну накладну, рахунок-фактуру і данні хіманалізів, згідно посвідчення якості.

Судами додатково встановлено, що на виконання умов договору позивачем поставлено, зокрема, у липні 2005 року вугілля загальним обсягом 4 767 тон, у лютому 2006 року –загальним обсягом 3 448 тон. Постачальником до даних партій вугілля додані посвідчення якості №№ 193, 210, 211, 212, 215 (липень 2005 р.) та №№ 48, 49, 50, 56 (лютий 2006 р.).

У відповідності до п. 6.1. Договору, оплата за поставлене вугілля здійснюється ВАТ "Дніпроенерго" у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 7 банківських днів з моменту підписання Акту приймання-передачі. Дата підписання акту приймання-передачі, згідно п. 2.7. Договору, вважається датою поставки вугілля.

Виходячи з п. 4.2. акт приймання-передачі складається ДП "Вугілля України", підписується зі свого боку і передається не пізніше 5-го числа місяця, слідуючого за звітним, покупцю для підписання. Даним пунктом Договору також встановлено, що вказаний акт подається разом з розрахунком знижок/надбавок, ціни та вартості вугілля на підставі підсумкового Акту звіряння по кількості та якості поставлено партії вугілля.

Таким чином, оплата поставленого товару здійснюється на підставі Акту приймання-передачі, який складається на підставі Акту звіряння по кількості та якості поставленого вугілля, що підписується сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, обов’язком покупця, є прийняття товару та сплата за нього певної грошової суми.

Розділом 4 Договору (п.п. 4.5. –4.11.) деталізовані зобов’язання покупця. Так, п. 4.7. Договору вимагає від покупця забезпечення дозволу на присутність у вантажоотримувача уповноваженого представника ДП "Вугілля України" для погодження питань, пов’язаних з прийманням вугілля по кількості та якості та підписання Акту звіряння по кількості та якості поставленого вугілля.

Крім того, п. 4.8. Договору містить положення, відповідно до якого до 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки вугілля, ВАТ "Дніпроенерго" зобов’язане провести підсумкове звіряння поставленого вугілля на останню дату звітного місяця та підписати з ДП "Вугілля України" Акт звіряння по кількості та якості та передати його постачальнику по факсимільному зв’язку.

Таким чином, судова колегія не може погодитись з висновком господарських судів про те, що Договором не встановлено для ВАТ "Дніпроенерго" зобов’язання по підписанню Акту звіряння по кількості та якості поставленого вугілля, та про те, що обов’язки, визначені сторонами Договору у п.п. 4.7. та 4.8., закріплені на стороні постачальника.

Господарські суди дійшли висновку про те, що між сторонами фактично виник спір щодо стягнення вартості поставленого позивачем відповідачу вугілля, а відтак ДП "Вугілля України" невірно обрано спосіб захисту права та охоронюваного інтересу у даній справі. Дана позиція надала судам можливість із застосуванням ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України відмовити позивачу в задоволенні позову. Однак, колегія суддів вважає такий висновок господарських судів передчасним, виходячи з наступного.

Як випливає з ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України, кожна особа (суб’єкт господарювання та споживач) має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та законних інтересів. Саме ці статті розкривають зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав, що передбачено ст. 55 Конституції України.

Статтями 16 ЦК України та 20 ГК України перелічені певні способи захисту прав та інтересів, в т.ч. визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення, відшкодування збитків тощо.

Однак, системний аналіз змісту зазначених статей дає підстави для висновку, що даними нормами законодавцем встановлено лише орієнтовний перелік способів захисту прав, який не є вичерпним. Відтак, суд вповноважений захищати права та інтереси осіб в інші способи, встановлені договором або законом, як це і передбачено п 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що у разі порушення права чи інтересу особи, в останньої виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов’язальних відносин. Тобто, особа, права якої порушено, обирає для себе саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Слід також наголосити, що ч. 3 ст. 16 ЦК України чітко визначає випадки, в яких суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи. Така відмова можлива у разі порушення особою положень частин 2 –5 ст. 13 ЦК України. Відповідних порушень господарськими судами не виявлено.

Отже, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано вимог закону та Договору, рівно як і не досліджено всіх обставин справи.

Відповідно до ст.1115 ГПК України у касаційній інстанції касаційна скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст.43 ГПК України оскаржувані судові акти не ґрунтуються на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відтак винесені судові рішення підлягають скасуванню, а справа —направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати вищенаведене, повно та всебічно з'ясувати всі суттєві обставини справи, надати належну оцінку зібраним доказам та постановити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тугоплавкі сполуки" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 22.08.2007 р. та постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 11.12.2007 р. у справі № 20/364/07 скасувати, а справу передати до господарського суду Запорізької області на новий розгляд в іншому складі суду.

Головуючий суддя                                                              О. Кот

судді                      І. Волік

С. Шевчук