ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2008 р.

№ 7/239(39/403)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Муравйова О.В. –головуючого

Коробенка Г.П.,

Фролової Г.М.

за участю представників:

позивача

Шустова В.А.- дов. від 12.09.2008 року

відповідача

Грищенко Д.С.- дов. від 28.12.2007 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Відкритого акціонерного товариства “ДніпроАЗОТ”

на постанову

Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.07.2008 року

у справі

№ 7/239 (39/403) господарського суду Дніпропетровської області

за позовом

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області

до

Відкритого акціонерного товариства “ДніпроАЗОТ”

про

стягнення 2291097,79 грн.

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України А.Й. Осетинського від 06.10.2008 року у зв’язку з перебуванням судді Полянського А.Г. у відпустці, для розгляду касаційної скарги у справі № 7/239 (39/403) господарського суду Дніпропетровської області, утворено колегію суддів у складі: головуючий –Муравйов О.В., судді: Коробенко Г.П., Фролова Г.М.

У листопаді 2005 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства “ДніпроАЗОТ” про стягнення з відповідача на користь Державного бюджету України заборгованості по орендній платі в розмірі 901 684, 28 грн. та пені за несвоєчасну оплату орендної плати в розмірі 58 932, 20 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про те, що між сторонами у даній справі було укладено договір оренди від 17.12.2002 року № 12/758-ОД індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності. Відповідно до умов вказаного вище договору відповідач зобов’язувався своєчасно і в повному обсязі вносити передбачену договором оренди орендну плату, але не виконував належним чином свої зобов’язання, внаслідок чого позивач неодноразово виставляв останньому претензії про сплату заборгованості по орендній платі, які відповідач залишив без відповіді. Листом від 30.12.2004 року за № 2021/01-6 відповідач повідомив позивача про намір припинити договір оренди. Розглянувши вказаний вище лист, позивач повідомив відповідача (лист № 12/2-111 від 12.01.2005 року) про те, що договір оренди є діючим і продовжується до 17.11.2005 року. Оскільки відповідач не сплачує в добровільному порядку орендну плату, а умовами договору і чинним законодавством передбачено певний порядок та умови розірвання договору оренди державного майна, які відповідачем не дотримані, позивач просить стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України орендну плату та штрафні санкції за її несвоєчасну оплату.

Позивач звернувся до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог і просив стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі в розмірі 2040434,29 грн. та пеню у розмірі 250663,50 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2006 року (суддя: Коваль Л.А.) по справі № 7/239 (39/403) господарського суду Дніпропетровської області позов задоволено частково. Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства “ДніпроАЗОТ” на користь Державного бюджету України основний борг в сумі 74 780, 86 грн., пеню в сумі 13 667, 49 грн. В решті вимог відмовлено. Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства “ДніпроАЗОТ” на користь Державного бюджету України державне мито в сумі 884, 48 грн. Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства “ДніпроАЗОТ” на користь Державного підприємства "Судовий інформаційний центр" оплату за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118, 00 грн.

Мотивуючи судове рішення, господарський суд, з посиланням на статтю 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 526, 530, 546, 548 Цивільного кодексу України, зазначає, що оскільки відповідач не надав суду доказів сплати в повному обсязі орендної плати за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 17.12.2002 року № 12/758-ОД, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача боргу з орендної плати в розмірі 74 780, 86 грн. та пені в сумі 13667,49 грн. є правомірними та підлягають задоволенню.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.07.2008 року (судді: Логвиненко А.О. –головуючий, Головко В.Г., Стрелець Т.Г.) рішення господарського суду Дніпропетровської області змінено, викладено його резолютивну частину в наступній редакції: "Позов задовольнити частково. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства “ДніпроАЗОТ” на користь Державного бюджету України основний борг в сумі 1 965 653, 43 грн., 236996, 01 грн. пені та державне мито в сумі 3 202 грн. В решті позову відмовлено".

Мотивуючи постанову, апеляційний господарський суд зазначає, що дії відповідача свідчать про те, що він продовжує користуватися майном, яке було йому передано за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 17.12.2002 року № 12/758-ОД, виходячи з чого позовні вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати підлягають задоволенню в повному обсязі.

Не погоджуючись з постановою, Відкрите акціонерне товариство “ДніпроАЗОТ” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та доповненням до касаційної скарги на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.07.2008 року по справі № 7/239 (39/403) господарського суду Дніпропетровської області, в якій просить постанову у справі скасувати, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2006 року залишити в силі, мотивуючи касаційну скаргу доводами про порушення судом норм матеріального права, зокрема, статей 4, 17, 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статей 3, 16, 203, 205, 606, 627 Цивільного кодексу України, статей 43, 99 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, заявник зазначає, що постанова апеляційного суду не містить доводів, згідно з якими апеляційна інстанція не погодилась з рішенням суду першої інстанції. Крім того, обидві сторони договору в межах встановленого місячного строку направили один одному листи-заяви про припинення договору.

Позивач надав письмові пояснення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову залишити без змін, посилаючись на обґрунтованість її прийняття.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 108 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено господарськими судами першої та апеляційної інстанції, 17.12.2002 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та Відкритим акціонерним товариством “ДніпроАЗОТ” укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності №12/758-ОД.

Відповідно до умов зазначеного договору відповідач прийняв у строкове платне користування державне майно –групу інвентарних об’єктів ТЕЦ у кількості 1068 одиниць (у тому числі споруди та обладнання), які не увійшли до статутного фонду Відкритого акціонерного товариства “ДніпроАЗОТ” та знаходяться на його балансі, згідно відомості інвентаризації на 30.11.2002 року.

Судом першої інстанції встановлено, що пунктами 3.1, 3.2 Договору сторони передбачили, що орендна плата встановлена в розмірі 74769,00 грн. (базова) без ПДВ, яка за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Орендна плата сплачується орендарем щомісяця у термін не пізніше 07 числа наступного місяця і не залежить від наслідків господарчої діяльності орендаря.

Згідно із частиною 1 статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" істотними умовами договору оренди є, зокрема, термін, на який укладається договір оренди.

Строк дії договору відповідно до пункту 10.1 договору з 17.12.2002 року по 31.12.2003 року.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Пунктом 10.2 Договору сторони визначили, що зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємної згоди сторін згідно чинного законодавства і оформлюються додатковими угодами.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.11.2003 року відповідач звернувся до позивача з листом вих. № 1770/01-6 про продовження Договору на 2004 рік, а Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області в свою чергу надіслано відповідачу лист № 12/2-6311 від 10.12.2003 року, яким повідомило що не заперечує проти продовження терміну дії Договору на тих самих умовах на один рік до 17.12.2004 року при виконанні умов Договору.

Сторони додаткову угоду про зміну умов Договору щодо строку його дії, як того вимагає пункт 10.2 Договору, не оформили та не досягли згоди щодо зміни строку дії Договору, яка б виключала неоднозначне тлумачення цього строку, тобто чи до 31.12.2004 року, чи до 17.12.2004 року.

Врахувавши відсутність домовленості сторін щодо строку дії Договору, положення, закріплені в пункті 10.2 Договору та приписи частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", суд першої інстанції дійшов висновку, що Договір продовжив дію на той самий термін, тобто на 1 рік і 15 днів –до 15.01.2005 року.

Судом першої інстанції також встановлено, що 30.12.2004 року відповідач звернувся до позивача з листом № 2021/01-6 "Щодо припинення оренди держмайна", а позивач в свою чергу 12.01.2005 року направив лист відповідачу, в якому зазначив, що вважає за необхідне продовжити термін дії договору на тих самих умовах на 11 місяців до 17.11.2005 року.

Однак, відповідач листом від 24.01.2005 року № 113/01-6 повідомив позивача про закінчення строку дії Договору та про те, що не буде продовжувати строк дії Договору.

За таких обставин, місцевий суд дійшов висновку, що Договір припинив дію у зв’язку з закінченням строку, на який його було укладено, 15.01.2005 року. Судом встановлено, що за період з 17.12.2002 року по 15.01.2005 року належало до сплати орендної плати 2 065288,36 грн., а фактично було сплачено 1990507,50 грн.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 зазначеного вище кодексу передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Суд першої інстанції відзначив, що строк оплати орендної плати за період з 17.12.2002 року по 15.01.2005 року настав, проте доказів оплати орендної плати в повному обсязі відповідачем не надано, а відтак дійшов висновку, що вимоги щодо стягнення 74780,86 грн. підлягають задоволенню.

Крім того, судом першої інстанції задоволена і вимога позивача щодо стягнення пені, розрахованої від суми боргу в розмірі 13667,49грн. виходячи з наступного.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язаня може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Відповідно до частини 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що в пункті 3.6 Договору сторони врахували відповідальність за прострочення оплати орендної плати у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості з урахуванням індексації за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Також судом зазначено, що в решті вимог позов задоволенню не підлягає, оскільки договірні відносини щодо оренди державного майна припинилися.

Судом першої інстанції не прийняті доводи позивача щодо продовження договірних відносин з приводу оренди державного майна до цього часу, оскільки такі доводи суперечать положенням частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який застосовується до спірних правовідносин. Відповідно до частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, керуючись статтею 764 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, дійшов висновку, що дії відповідача свідчать про те, що останній продовжує використовувати отримане за Договором оренди державне майно, що на час звернення позивача до суду дію Договору від 17.12.2002 року не було припинено, що є підставою для задоволення позову як в частині стягнення заборгованості з орендної плати за період з 16.12.2004 року по вересень 2006 року, так і в частині стягнення пені за прострочення внесення орендної плати.

Проте, колегія суддів, вважає такий висновок суду апеляційної інстанції помилковим, з огляду на те, що застосовуючи норми статті 764 Цивільного кодексу України, апеляційним господарським судом не враховано вимоги частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", якою передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що 30.12.2004 року відповідач повідомив позивача листом про припинення оренди держмайна, а листом від 24.01.2005 року № 113/01-6 повідомив позивача про закінчення строку дії Договору та про те, що не буде продовжувати строк дії Договору.

Таким чином, судом апеляційної інстанції невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до помилкової зміни рішення господарського суду першої інстанції, який всебічно, повно і об’єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив, встановив та надав юридичну оцінку обставинам справи та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову частково та стягнення з Відкритого акціонерного товариства “ДніпроАЗОТ” на користь Державного бюджету України основного боргу в сумі 74 780, 86 грн. та пені в сумі 13 667, 49 грн.

Враховуючи викладене, постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.07.2008 року у справі № 7/239 (39/403) господарського суду Дніпропетровської області підлягає скасуванню, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2006 року у справі №7/239 (39/403) - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 6 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "ДніпроАЗОТ" задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.07.2008 року у справі № 7/239 (39/403) господарського суду Дніпропетровської області скасувати.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2006 року у справі № 7/239 (39/403) залишити без змін.

Головуючий            О. Муравйов

Судді            Г.Коробенко

Г. Фролова