КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2008                                                                                           № 18/162-26/262-11/98

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової Л.Г.

суддів:           Алданової С.О.

Шапрана В.В.

при секретарі:           Камінська Т.О.

За участю представників:

від позивача: Мельник В.В., дов. б/н від 29.09.2009 Левковський А.П., дов. б/н від 23.04.2008

від відповідача : Войтов Є.О., дов. №8/131 від 10.09.2008

Сіренко Ю.С., дов. №8/45 від 01.04.2008

Від третьої особи: Будниченко О.В., дов. №19-09/7 від 29.01.2008

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державне підприємство завод "Генератор"

на рішення Господарського суду м.Києва від 24.07.2008

у справі № 18/162-26/262-11/98 (Морозов С.М.)

за позовом                               Комерційного банку товариства з обмеженою відповідальністю „Місто Банк”

до                                                   Державного підприємства завод "Генератор"

третя особа позивача

третя особа відповідача           ВАТ "Державний ощадний банк України"

про                                                  стягнення заборгованості та штрафних санкцій

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.07.2008 здійсненозаміну Державно-акціонерного спеціалізованого імпортно-експортного банку України „Укрспецімпексбанк” його правонаступником Комерційним банком Товариством з обмеженою відповідальністю „Місто Банк” за договором №1 про передачу непроданих (нереалізованих) активів, що залишилися на час закінчення строку ліквідації Державно-акціонерного спеціалізованого імпортно-експортного банку України „Укрспецімпексбанк” в управління Комерційного банку Товариства з обмеженою відповідальністю „Місто Банк” для продовження погашення заборгованості кредиторам „Укрспецімпексбанк” за рахунок отриманих активів від 19.12.2007. Позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто з Державного підприємства заводу „Генератор” (далі-відповідач) на користь Комерційного банку Товариство з обмеженою відповідальністю „Місто Банк” як управителя активів Державно-акціонерного спеціалізованого імпортно-експортного банку „Укрспецімпексбанк” (далі-позивач) 501000,00грн., заборгованості за кредитом, 2380465,39грн. суми процентів, 45131,18грн. трьох відсотків річних, 440977,85грн. збитків, пов'язаних із інфляцією, 35715,12грн. пені по несплаченому кредиту, 19726,81грн. пені за несвоєчасну сплату відсотків, 25500,00грн. державного мита та 118,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що відповідач належним чином не виконує своїх зобов'язань за договором і станом на 13.06.2007 не повернув суму основного боргу (кредиту) та не сплатив нараховані проценти.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 24.07.2008 в частині стягнення суми процентів; трьох відсотків річних; збитків, пов’язаних з інфляцією; пені по несплаченому кредиту; пені за несвоєчасну сплату відсотків; судових витрат та прийняти нове рішення.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що рішення місцевого господарського суду прийнято всупереч чинному законодавству України в частині всебічного, повного, об'єктивного та неупередженого розгляду справи при неповному дослідженні обставин, що мають істотне значення для розгляду справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що при прийнятті рішення судом не приділено достатньої уваги розрахунку позивача щодо стягуваної суми та не враховано, що сума відсотків нарахована на загальну суму кредиту, а не власні кошти позивача. Крім того, судом не враховано, що ухвалою господарського суду міста Києва від 26.10.2004 було порушено справу про банкрутство відповідача та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2008 апеляційну скаргу було прийнято до розгляду, судове засідання призначено на 01.10.2008.

У судове засідання 01.10.2008 з’явилися представники всіх учасників процесу. Представники відповідача повністю підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі. Представники позивача проти апеляційної скарги заперечили у повному обсязі посилаючись на законність та обґрунтованість рішення господарського суду міста Києва від 24.07.2008, проте письмово та нормативно обгрунтованих пояснень щодо обставин зазначених в апеляційній скарзі, суду не надали. Представник третьої особи також не надав суду письмово та нормативно обгрунтованих пояснень щодо обставин зазначених в апеляційній скарзі, проте, зазначив, що провадження у даній справі підлягає припиненню у зв’язку з ліквідацією відповідача.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, колегія суддів встановила наступне:

Між Державно-акціонерним спеціалізованим імпортно-експортним банком України „Укрспецімпексбанк” як „Банком-Координатором”, Відкритим акціонерним товариством „Державний ощадний банк України” як „Банком-Учасником” з однієї сторони та Державним підприємством завод „Генератор” (відповідачем) як „Позичальником” з другої сторони, 17.04.2001 укладено кредитний договір №7-1.1 (надалі -договір).

Кредитування відповідача здійснювалося у формі консорціумного кредитування учасниками банківського консорціуму, створеного відповідно до Генеральної угоди про здійснення консорціумного кредитування

від 25.10.1999.

Відповідно до підпункту 1.5 пункту 1 договору „Банк-Координатор” та „Банк-Учасник” надають „Позичальнику” кредитну лінію строком до 31.12.2001.

Згідно підпункту 1.7 пункту 1 договору за користування кредитною лінією відповідач зобов’язувався сплачувати щомісячно Банкам-Учасникам консорціуму, в останній робочий день кожного місяця, проценти у розмірі 35 відсотків річних від суми фактичної заборгованості по кредитній лінії - до моменту повного погашення кредитної лінії.

Строк дії договору було встановлено до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (підпункт 6.4 пункту 6 договору).

Додатковою угодою №1 від 02.07.2001 до договору сторони встановили, що ліміт по кредитній лінії, одночасно наданих коштів учасниками консорціуму, не повинен перевищувати 5000000,00грг.

Пунктом 6 Додаткової угоди №64 від 02.07.2001 до Генеральної угоди про здійснення консорціумного кредитування від 25.10.1999 Державно-акціонерний спеціалізований імпортно-експортний банк України „Укрспецімпексбанк” та Відкрите акціонерне товариство „Державний ощадний банк України” встановили, що розподіл фактично отриманого доходу здійснюється в наступному порядку:

10% відсотків річних від фактичної суми наданого кредиту - Державно-

акціонерному          спеціалізованому          імпортно-експортному          банку України

”Укрспецімпексбанк”;

25% відсотків річних від фактичної суми наданого кредиту - Відкритому акціонерному товариству „Державний ощадний банк України”.

Відповідно до пункту 10 Додаткової угоди №64 „Банк-Учасник” та „Банк-Координатор” погодили, що у разі несвоєчасного повернення кредиту відповідачем,, Державно-акціонерний спеціалізований імпортно-експортним банк України „Укрспецімпексбанк” приймає всі необхідні заходи для стягнення простроченої заборгованості згідно чинного законодавства України.

03.09.2001 Додатковою угодою №62 до Генеральної угоди про здійснення консорціумного кредитування від 25.10.1999 Державно-акціонерний спеціалізований імпортно-експортний банк України „Укрспецімпексбанк” та Відкрите акціонерне товариство „Державний ощадний банк України” встановили, що частина власних коштів Державно-

акціонерного          спеціалізованого          імпортно-експортного          банку України „Укрспецімпексбанк”, яка надана відповідачеві в порядку

кредитування становить 501000,00грн.

Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконував свої зобов’язання за договором щодо повернення суми основного боргу та сплати процентів, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до статті 151 Цивільного кодексу Української РСР, чинного на час укладення кредитного договору №7-1.1, в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію. як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Згідно статей 161 та 162 Цивільного кодексу Української РСР зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи пред'явлення позивачем позову про стягнення з відповідача заборгованості, між позивачем і відповідачем продовжують існувати певні права і обов'язки на даний час, а тому до даних правовідносин слід застосовувати положення Цивільного кодексу України.

Як зазначалось вище, за додатковою угодою №62 від 03.09.2001, до угоди на здійснення консорціумного кредитування від 25.10.1999, обсяг власних коштів позивача, наданих за кредитною угодою №7-1.1 від 1 7.04.2001 становив 501000,00грн.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором № 7-1.1 не виконав, зокрема не повернув позивачеві надані ним кошти у сумі 501000,00грн. та не сплатив встановлені договором відсотки за фактично отриману суму кредиту.

Відповідно до статей 525. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позичкодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до підпункту 1.7 Кредитного договору за користування кредитною лінією позичальник сплачує щомісячно банкам-учасникам консорціуму, в останній день кожного місяця, проценти у розмірі 35 відсотків від суми фактичної заборгованості по кредитній лінії - до моменту повного погашення кредитної лінії.

Відповідно до пункту 7 додаткової угоди №56 від 13.04.2001 до Генеральної угоди про здійснення консорціумного кредитування та пункту 6 додаткової угоди №64 від 02.07.2001 відсоткову ставку за користування відповідачем кредитними коштами в частині позивача встановлено на рівні 10% (десять) відсотків річних від фактичної суми наданого кредиту (5000 000,00грн.).

Згідно частини другої статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Підпунктом 3.2 пункту 3 договору встановлено, що за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом відповідач несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, за кожен день порушення термінів від простроченої суми платежу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, останній платіж з погашення заборгованості за нарахованими відсотками був здійснений відповідачем 04.10.2002.

Обов’язок доказування, відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується і відповідача, який повинен був довести факт відсутності заборгованості за кредитним договором та підтвердити документально факт належного виконання своїх зобов’язань.

Зазначених доказів, суду надано не було. Крім того, відповідачем не було надано будь-яких доказів на спростування обставин зазначених позивачем. Тому апеляційним господарським судом критично оцінено посилання відповідача на те, що суд не приділив достатньої уваги розрахунку позовних вимог, здійсненому позивачем. Слід також зазначити, що звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач погодився з наявністю основного боргу, проте не надав будь-яких доказів на підтвердження обставин, зазначених в апеляційній скарзі щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій. Крім того, слід зазначити, що відповідно до листа №8/82 від 14.06.2004 відповідач визнав наявність заборгованості перед позивачем в сумі 628103,01грн, яка включала в себе також заборгованість щодо сплати відсотків за користування кредитом, які є зобов’язанням за договором, а не штрафними санкціями.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, щодо посилань відповідача на порушення вимог статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” під терміном „грошове зобов'язання” розуміється зобов'язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України.

Вимога про сплату трьох відсотків річних та інфляційних втрат за своєю суттю не є неустойкою (штрафом, пенею), а є зобов'язанням боржника заплатити певну грошову суму на підставах, передбачених цивільним законодавством України, зокрема, на підставі частини другої статтею 625 Цивільного кодексу України, а тому на неї не поширюється дія мораторію у справі про банкрутство відповідно до вимог частини четвертої статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Щодо клопотання третьої особи про необхідність припинення провадження у даній справі апеляційний господарський суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 96 Закону України „Про банки і банківську діяльність” встановлено, що у разі, якщо на час закінчення строку ліквідації банку залишилися непроданими його активи і наслідком негайного продажу буде істотна втрата їх вартості, то ліквідатор передає такі активи в управління визначеній Національним банком України юридичній особі, яка зобов'язана вжити заходів щодо продовження погашення заборгованості кредиторів банку за рахунок отриманих коштів.

Згідно Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України №369 від 28.08.2001 юридична особа, якій передано в управління непродані активи банку, який ліквідовано, набуває прав сторони (учасника) у судових справах, у якій стороною (учасником) був банк, який ліквідовано, а також прав сторони (учасника) виконавчих проваджень за участю банку.

Відповідно до зазначених вище положень діючого законодавства України між Державно-акціонерним спеціалізованим імпортно-експортним банком України „Укрспецімпексбанк”, Комерційним банком товариством з обмеженою відповідальністю „Місто Банк” та Національним банком України 19.12.2007 було укладено договір №1 про передачу непроданих (нереалізованих) активів, що залишилися на час закінчення строку ліквідації Державно-акціонерного спеціалізованого імпортно-експортного банку України „Укрспецімпексбанк” в управління Комерційному банку товариству з обмеженою відповідальністю „Місто Банк” для продовження погашення заборгованості кредиторам Державно-акціонерного спеціалізованого імпортно-експортного банку України „Укрспецімпексбанк” за рахунок отриманих активів (далі – договір про передачу активів).

Згідно зазначеного договору Комерційний банк товариство з обмеженою відповідальністю „Місто Банк” є Управителем та йому передаються непродані (нереалізовані) активи Державно-акціонерного спеціалізованого імпортно-експортного банку України „Укрспецімпексбанк”.

Відповідно до підпункту 1.3 пункту 1 договору про передачу активів Управитель є довірчим власником отриманих в управління активів, якими він володіє та розпоряджається відповідно до чинного законодавства та договору, діє без довіреності.

Відповідно до підпунктів 2.4.1 та 2.4.2 пункту 2 договору про передачу активів управитель має право від свого імені вчиняти всі юридичні та фактичні дії, можливість вчиненнях яких передбачена змістом переданих в управління Активів, в тому числі стягувати заборгованість з боржника Установника управління шляхом звернення від свого імені до всіх судів загальної юрисдикції з усіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та Цивільним процесуальним кодексом України, у тому числі з правом повної або часткової відмови від позовних вимог; визнання позову; зміни предмета позову; укладення мирової угоди; оскарження рішення суду; подачі виконавчого документу до стягнення; одержання присудженого майна або грошей, використання інших прав стягувача, що передбачені Законом України „Про виконавче провадження” тощо. Виступати процесуальним правонаступником при розгляді справ у судах, стороною яких виступав Установник управління, а також виступати правонаступником (стягувачем) виконавчих провадженнях, стороною в яких був Установник управління.

Відповідно до положень статті 25 ГПК України в разі вибуття однієї сторони у спірному правовідношенні внаслідок реорганізації підприємства суд здійснює заміну цієї сторони її правонаступником, вказуючи про це в рішенні або ухвалі. Правонаступництво можливе на будь - якій стадії судового процесу.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності задоволення клопотання Комерційного банку товариства з обмеженою відповідальністю „Місто Банк” про визнання його правонаступником Державно-акціонерного спеціалізованого імпортно-експортного банку України „Укрспецімпексбанк”.

За таких обставин колегія суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 24.07.2008 у справі №18/162-26/262-11/98 слід залишити без змін, оскільки підстав для його скасування, передбачених статтею 104 ГПК України, не вбачається, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта у зв’язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1 Апеляційну скаргу Державного підприємства заводу „Генератор” залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від від 24.07.2008 у справі №18/162-26/262-11/98 залишити без змін.

3. Матеріали справи №18/162-26/262-11/98 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом місяця.

Головуючий суддя                                                                      Смірнова Л.Г.

Судді                                                                                          Алданова С.О.

Шапран В.В.

06.10.08 (відправлено)