ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2008 р.

Справа № 19/28

Господарський суд Івано - Франківської області ускладі судді Максимів Т.В.

при секретарі судового засідання Гринюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Національної акціонерної компанії "Нафтогаз Украіни",вул. Б.Хмельницького,6, м.Київ 1,01001

до відповідача ВАТ"Тисменицягаз", вул. Вісконта,3, м. Тисмениця,Тисменицький район, Івано-Франківська область, 77400

про стягнення заборгованості в сумі 223 949, 48 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з"явився, (довіреність № 268 від 16.04.07. )

від відповідача: Уграк А.Ю.-представник, (довіреність № 268 від 16.04.07. )

Представнику відповідача роз"яснено права та обов"язки, передбачені ст.20, 22 ГПК України.

Клопотань про здійснення технічної фіксації суду не подавалося.

СУТЬ СПОРУ: Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Украіни" звернулась в суд із позовом до ВАТ"Тисменицягаз" про стягнення заборгованості в сумі 223 949, 48 грн. В тому числі 158 627,70 грн. заборгованоності за передані лічильники з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 42 830, 51 грн. пені за прострочення оплати заборгованості та 22 491, 27 грн. трьох відсотків річних.

Представник відповідача в судовому засіданні 22.04.08. подав заяву, в якій повідомив суд про сплату основного боргу в сумі 120 816,86 грн, що підтверджується копією платіжного доручення №893 від 22.04.08.                                                                                                     Представник позивача в судове засідання не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений в судовому засіданні 29.05.08., що підтверджується підписом повноважного представника позивача.

В судове засідання 19.06.08. позивачем направлено заяву про зменшення суми позовних вимог, в якій позивач відмовився від стягнення з відповідача пені в розмірі 42 830,51 грн. та трьох відсотків річних в сумі 22 491,27 грн. В поданій заяві позивач наполягає на стягненні з відповідача інфляційних збитків у розмірі 37 810,84 грн.

Враховуючи закріплений ст. 129 Конституції України принцип диспозитивності учасників судового процесу, зокрема, диспозитивний характер прав позивача, який визначений ст.22 ГПК України, щодо права позивача до прийняття рішення у справі змінити підставу або предмет позову, суд розглядає позов згідно поданої позивачем заяви.                                                   Отже, зважаючи на те, що відповідачем сплачено основний борг в сумі 120 816,86 грн. та враховуючи факт відмови позивача від стягнення з відповідача нарахованої пені в розмірі 42 830,51 грн. та відмову позивача від стягнення з відповідача трьох відсотків річних в розмірі 22 491,27 грн., відповідно до поданої позивачем заяви, предметом позову є стягнення з відповідача інфляційних збитків у розмірі 37 810,84 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ГПК сторони зобов’язані добросовісно користуватися належними їм процесуальним правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходи до всебічного, повного та об’єктивного дослідження всіх обставин справи.

За таких обставин, згідно ст.75 ГПК України, суд, враховуючи те, що позивач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу без участі повноважного представника позивача за наявними в ній матеріалами запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Відповідач не погоджується з нарахованими позивачем інфляційними збитками в розмірі 37 810,84 грн. та просить суд відмовити в їх стягненні. Представник відповідача пояснив, що при нарахуванні суми інфляційних збитків позивачем не взято до уваги той факт, що відповідно до п.5.2. укладеного між сторонами договору, грошові кошти за лічильники відповідач зобов"язаний перераховувати рівними частками в розмірі 1/6 від загальної суми плати

( згідно накладної на лічильники) не пізніше 10 числа кожного місяця, починаючи з наступного за місяцем поставки. Отже, відповідач вважає, що остаточний розрахунок повинен бути здійснений не пізніше чотирнадцяти місяців з моменту передачі лічильників у власність відповідача.

На думку відповідача, право нарахування інфляційних збитків у позивача виникло з 01.01.03, оскільки за лічильники, поставлені згідно накладних №1 від 09.10.01. та №2 від 12.10.01., термін розрахунку наступив в грудні 2002 року, тому відповідач вважає, що інфляційні збитки з врахуванням трьохрічного терміну позовної давності позивач має право нараховувати тільки з 16.02.05.

Відповідач вважає, що порядок нарахування інфляційних збитків, який застосовано позивачем є невірним. При нарахуванні інфляційних збитків позивачем застосовано середній індекс інфляції 131,296 % за період з січня 2003 року по лютий 2008 року і той же середній індекс інфляції позивачем застосовано за період з грудня 2005 року по лютий 2008 року.                     Розглянувши документи і матеріали, подані учасниками процесу та зібрані судом із врахуванням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з"ясувавши всі обставини, на яких грунтуються його вимоги та, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.                     Відповідно до умов укладеного між сторонами договору №24 від 10.09.01. купівлі - продажу побутових лічильників газу вітчизняного виробництва, позивач зобов"язувався передати у власність відповідача лічильники газу, а відповідач зобов"язувався прийняти лічильники і оплатити їх вартість.                                                                                                     Відповідно до п.5.2 укладеного договору №24 від 10.09.01., відповідач зобов"язаний перераховувати грошові кошти позивачу щомісячно рівними частками в розмірі 1/6 від загальної суми плати за отримані лічильники ( відповідно накладної на лічильники за цінами, визначеними у пункті 1.2 укладеного між сторонами договору) не пізніше 10 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем поставки. Остаточний розрахунок повинен бути здійснений не пізніше чотирнадцяти місяців з моменту передачі лічильників у власність відповідача.                                                                                                                                   На протязі періоду з 09.10.01 по 05.03.04. позивач передав відповідачу 4015 шт. лічильників газу на загальну суму 711 450 грн., що підтверджується відповідними накладними, які наявні в матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на протязі 2001 - 2007 років здійснено розрахунки з позивачем за лічильники частково на загальну суму 590 633,14 грн.                               Таким чином, на час рзгляду справи заборгованість відповідача за придбані лічильники газу складала 120 816,86 грн., яка становила предмет позову. Вказану суму заборгованості відповідачем сплачено, що підтверджується платіжним дорученням №893 від 22.04.08.

В розумінні ст.174 ГК України, господарські зобов"язання можуть виникати з договору та інших угод, передбачених законодавствам, а також з угод, які не передбачені законом, але таких, які йому не суперечать.                                                                                                     Відповідно до ст.193 ГК України, господарські зобов"язання повинні виконуватись належним чином.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.                                                                                                                                            Згідно приписів, які встановлено ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк термін.            Зважаючи на те, що остання передача лічильників відбулася 05.03.04., то відповідно до пункту 5.2 укладеного сторонами договору №24 від 10.09.01. відповідач зобов"язаний був здійснити остаточний розрахунок з позивачем не пізніше чотирнадцяти місяців з моменту передачі лічильників, тобто не пізніше травня 2005 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не здійснено оплати за придбані газові лічильники у встановлений договором термін, чим порушено майнові права позивача.                                                                                          Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, які встановлено договором або законом.                                                   Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п.5.2. укладеного сторнами договору №24 від 10.09.08.01. покупець за отримані лічильники зобов"язаний перераховувати грошові кошти продавцю щомісячно рівними частками в розмірі 1/6 від загальної суми плати (відповідно накладної на лічильники за цінами, визначеними в пункті 1.2.даного договору) не пізніше 10 числа кожного місяця, починаючи з наступного за місяцем поставки. Остаточний розрахунок повинен бути здійснений не пізніше шести місяців з моменту передачі лічильників у власність покупця.                                                    На думку суду, поданий позивачем розрахунок інфляційних втрат є необгрунтованим, оскільки позивачем застосовано середній індекс інфляції за період з січня 2003 по лютий 2008 року ( 5 років), тоді як відповідно до листа - рекомендацій Верховного суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.97. №62-97 при розрахунку інфляційних втрат повинен застосовуватись середньомісячний індекс інфляції. Отже вимога позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 37 810,84 грн.не підлягає до задоволення.                                                                                                     Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку про те, що в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 120 816,86 грн. провадження у справі слід припинити у зв"язку із сплатою відповідачем вказаної суми боргу.

Зважаючи на те, що позивач відмовився від стягнення з відповідача пені в розмірі 42 830,51 грн та від стягнення трьох відсотків річних в розмірі 22 491,27 грн., суд приходить до висновку про припинення провадження у справі в цій частині позову.

Відповідно до приписів, які встановлено ст. 49 ГПК України, зважаючи на те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, сплата суми основного боргу мала місце після порушення провадження у справі, судові витрати по сплаті державного мита в сумі

2 239,50 грн., а також витрати на інформаційно - технічне забезпечення судового розгляду в сумі 118,00 грн. слід покласти на відповідача, оскільки спір доведено до судового розгляду з його вини.

Виходячи із викладеного, у відповідності до ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. 525,526,530,611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 174,193 Господарського кодексу України, керуючись ст. ст. 33, 49, п. п.1-1, 4, ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов задоволити частково.                                                                                           В частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 37 810,84 грн. - в позові відмовити.                                                                                                                                   В частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 120 816,86 грн. провадження у справі припинити.                                                                                                                         В частині стягнення з відповідача пені в розмірі 42 830,51 грн та стягнення трьох відсотків річних в розмірі 22 491,27 грн., провадження у справі припинити.

Стягнути з ВАТ"Тисменицягаз", вул. Вісконта,3, м. Тисмениця,Тисменицький район, Івано-Франківська область, 77400, код 20538865 на користь Національної акціонерної компанії "Нафтогаз Украіни", вул. Б.Хмельницького,6, м.Київ 1,01001, код 20077720 витрати по сплаті державного мита в сумі 2 239,50 грн. та витрати по сплаті за інформаційно - технічне забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання повного рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                            Максимів Тетяна Володимирівна

рішення підписане 26.06.08

Виготовлено в АС "Діловодство суду"

________________ Вінтоняк Оксана Іванівна