ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 37/177

26.05.08

За позовом

До

Про

Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртрейдгаз»

Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська газова компанія»

визнання недійсним п. 6.2 договору на постачання

природного газу № 21 -ППг від 01.06.2007

Суддя Кондратова І.Д.

В засіданнях приймали участь представники сторін:

Від позивача: Самойленко К.В. - представник за довіреністю № 2 від 10.04.2008 р.;

Від відповідача: Тарасенко В.М.- представник за довіреністю № б/н від 15.11.2007 року; Ганчук П.Я.- представник за довіреністю № б/н від

15.11.2007          року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртрейдгаз»до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська газова компанія»про визнання недійсним п. 6.2 договору на постачання природного газу № 21-ППг від 01.06.2007.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2008 р. порушено провадження у справі № 37/177, розгляд справи було призначено на 12.05.2008 року о 16-00.

Представник позивача в судове засідання 12.05.2008 року не з'явився, вимоги ухвали Господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.05.2008 року надав відзив на позовні вимоги, відповідно до якого позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважаючи заявлені їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 37/177 від 12.05.2008 року розгляд справи на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України було відкладено до 26.05.2008 року на 10-15.

Представник позивача в судовому засіданні 26.05.2008 року зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд визнати недійсним п. 6.2 договору на постачання природного газу № 21 -ППГ від 01.06.2007 року.

Представник відповідача в судовому засіданні 26.05.2008 року зазначив, що проти позову заперечує та просить суд в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 26.05.2008 року за згодою представників сторін оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.06.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська газова компанія»(постачальник) та ТОВ «Укртрейдгаз»(покупець) було укладено договір № 21-ППГ на постачання природного газу (далі-договір).

Пунктом 6.2 договору визначено, що у разі несплати або несвоєчасної сплати за спожитий газ у строки, зазначені у п.5.1. даного договору, покупець сплачує на користь Постачальника, крім суми заборгованості, пеню у

розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Позивач просить суд визнати даний пункт договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що пункт 6.2 зазначеного договору суперечить статті 207 Господарського кодексу України в якій зазначено, що недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов’язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків; допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Позивач звертає увагу суду на те, що Розділ 6 договору, хоч і називається «Відповідальність сторін», проте пунктом 6.2 встановлена відповідальність виключно для позивача, а для відповідача відповідної йому відповідальності не передбачено, що порушує права та законні інтереси позивача, а отже за твердженням позивача п. 6.2 договору має бути визнаний судом недійсним.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що пункт 6.2 договору № 21-ППГ від 01.06.2007 року відповідає вимогам чинного законодавства та звертає увагу суду на те, що позивач звернувся до суду зі своїми вимогами не під час переддоговірних відносин, не в процесі укладання договору, навіть не на стадії виконання договірних зобов'язань, коли за умови виникнення певних обставин, теоретично могла виникнути справедлива необхідність зміни певних умов оспорюваного договору, а лише тоді, коли відповідач повністю виконав свої договірні зобов'язання, поставив в повному обсязі передбачений договором природний газ, протягом майже цілого року очікував розрахунку за свою поставку, нарешті, коли ТОВ «Українська газова компанія»було змушено звернутися до Господарського суду м. Києва для стягнення з ТОВ «Укртрейдгаз»заборгованості та пені за поставлений газ, ТОВ «Укртрейдгаз»вирішив, що настав час зробити хоч щось, щоб знов відтягнути час свого розрахунку по заборгованості та не платити законно нараховану пеню.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).

Згідно частини 2 статті 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Згідно частини 6 статті 4 Цивільного кодексу України цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Статтею 1 Господарського кодексу України визначено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

У відповідності до частини 2 статті 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом. Отже, норми Господарського кодексу є спеціальними щодо встановлення відповідальності по зобов'язаннях суб'єктів господарювання.

Так зокрема, у відповідності до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 67, частини 4 статті 179 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Так зокрема, у відповідності до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 67, частини 4 статті 179 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

За таких обставин судом встановлено, що норми Господарського кодексу України є спеціальними норами щодо встановлення відповідальності по зобов'язаннях суб'єктів господарювання. Даними нормами передбачено застосування штрафних санкцій, зокрема, пені, за порушення будь-яких господарських зобов’язань, а тому встановлена сторонами відповідальність за прострочення строків оплати у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу не суперечить матеріальному праву, та відповідно не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання недійсним пункту 6.2 договору № 21-ППГ від 01.06.2007 року.

Судом не приймаються до уваги посилання позивача на статтю 207 Господарського кодексу України, згідно якої недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що:

виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків;

допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов;

вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Судом встановлено, що умови договору № 21-ППГ на постачання природного газу від 01.06.2007 року покладають обов’язки як на постачальника так і на покупця, жодна умова договору не виключає та не обмежую відповідальність постачальника природного газу, більш того п. 6.1 договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов’язань по даному договору сторони несуть відповідальність у відповідності з чинним законодавством України.

Судом також враховано, що виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до закону або умов договору неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання. Згідно з частиною 2 статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В п. 6.1 договору сторони погодили розмір пені, який відповідає Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", а отже посилання позивача на те, що розмір штрафних санкцій, встановлений договором за порушення зобов’язань з боку покупця щодо оплати спожитого газу, є непропорційним великим, не відповідає дійсності та не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що п. 6.1 договору не суперечить вимогам чинного законодавства, судом враховано також, що відповідно до вимог чинного законодавства сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, встановлена сторонами відповідальність за прострочення виконання зобов'язання не суперечить матеріальному праву України, жодним чином не порушує права покупця та лише забезпечує належне виконання зобов’язання, відповідно, не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача визнаються судом необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 –85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1.          В позові відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя

І.Д. Кондратова

Дата підписання

рішення 11.06.2008 року