ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2008 р.

№ 32/40пн

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

В. Овечкін –головуючого,

Є. Чернов

В. Цвігун

розглянув касаційну скаргу

виконавчого комітету Донецької міської ради

на рішення

господарського суду Донецької області від 17.03.2008

у справі

№ 32/40пн господарського суду Донецької області

за позовом

приватного підприємства "Наше наследие"

до

виконавчого комітету Донецької міської ради

про

визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Донецької області від 17.03.2008 (суддя: О.Сковородіна) позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно задоволено. За позивачем визнано право власності на будівлю харчової фабрикиліт. А-1, А-2), загальною площею 681,7кв.м., сарай (літ. Б), приміщення для охоронців (літ. В), навіс (літ. Г), огорожу (№№1-6), замощення (I, II), що розташовані за адресою: м. Донецьк, вул. Красочна (Барвиста), 1"б".

Рішення господарського суду мотивовано тими обставинами, що 28.09.2004 між представництвом Фонду державного майна України в м. Донецьку та позивачем був укладений договір купівлі-продажу будівлі з прибудовою загальною площею 689,9кв.м. за адресою: м. Донецьк, вул. Красочна (Барвиста), 1"б" та 26.07.2005 між управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради та позивачем був укладений договір купівлі-продажу приміщення для сторожів та сарай за адресою м. Донецьк, вул. Красочна (Барвиста), 1. У зв'язку з виробничою необхідністю виконано роботи з переобладнання та реконструкції приміщень, внаслідок чого загальна площа зменшена до 681,7кв.м., дитячий садок перебудовано під будівлю харчової фабрики. Проведення реконструкції спірного майна без належного узгодження з органами місцевого самоврядування проекту не спростовує підстав набуття права власності на спірне майно. З врахуванням того, що внаслідок реконструкції не здійснено ніяких прибудов, а сама реконструкція проведена без порушень будівельних норм та правил позивач є правомірним власником спірного майна.

Відповідач в касаційній скарзі просить рішення місцевого господарського суду скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, провадження у справі припинити.

В обґрунтування своїх доводів скаржник посилається на те, що після набуття права власності на нерухомість позивач без відповідних дозволів провів його реконструкцію та перебудову, внаслідок чого виник новий об'єкт нерухомого майна за іншими архітектурно-технічними характеристиками, функціональним призначенням. Суд не врахував приписів ст. 331 ЦК України щодо умов виникнення права власності на новостворене нерухоме майно після прийняття його до експлуатації у встановленому порядку, чого позивачем зроблено не було. Судом неправильно застосовано ст. 376 ЦК України, приписами якої врегульовано набуття права власності на об'єкт самочинного будівництва, без з'ясування обставин, що мають суттєве значення, а саме –не встановлено особу, яка є фактичним власником нерухомого майна, осіб, права яких порушує самочинне будівництво, відповідність збудованого об'єкта припасам державних будівельних норм, наявність наданої у встановленому порядку земельної ділянки для експлуатації збудованого об'єкту, ставлення власника земельної ділянки до збудованого об'єкту нерухомості. Висновок експертизи № 510/23 не може бути прийнятий до уваги, оскільки питання відповідності реконструйованого об'єкту приписам будівельних норм, правил пожежної безпеки, санітарних норм, правил та вимог енергозбереження, охорони праці, відповідності об'єкту приписам державних будівельних норм щодо такого виду об'єктів, не були предметом його дослідження. Земельна ділянка надавалася для експлуатації будинку дитячого садка, а не будівлі харчової фабрики, яка є об'єктом легкої промисловості, що є порушенням земельного законодавства. Позивачем сплачено державне мито з розрахунку позову немайнового характеру, тоді як за предметом спору даний позов є майновим. Позивачем за приписами ст. 392 ЦК України не доведено порушення, оспорення чи невизнання відповідачем права власності на спірне приміщення.

Відповідач надіслав касаційній інстанції повідомлення про підтримання касаційної скарги та просить розглянути справу без участі свого представника.

Сторони не скористалися правом на участь в судовому засіданні касаційної інстанції.

Вищий господарський суд України у відкритому судовому засіданні дослідив матеріали справи, доводи касаційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до норми частини другої ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В окремих випадках ст. 376 ЦК України передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в разі наявності обставин, передбачених частинами третьою, п'ятою цієї статті.

З положення, передбаченого частиною третьою ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

З аналізу вказаної норми вбачається, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано в судовому порядку лише в тому випадку, якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку розташовану під збудованим нерухомим об’єктом, такого цільового призначення, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об’єкту.

За змістом частини п'ятої цієї ж статті на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Отже, необхідними умовами узаконення самочинно побудованих об’єктів є: відведення для цієї мети в установленому порядку забудовнику земельної ділянки; відсутність заперечень з боку власника земельної ділянки; відсутність порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб.

Місцевим господарським судом відповідні обставини, які свідчать про наявність передбачених законом умов для визнання права власності на самочинно збудований об’єкт досліджені не були.

За вимогами ст.331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, а якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Судом не з'ясовано чи належить спірний об'єкт нерухомого майна внаслідок його реконструкції до самочинного будівництва, чи є він новоствореним об'єктом, чи підлягає він відповідно до закону державній реєстрації чи проведені позивачем роботи вимагають державної реєстрації.

При цьому, господарський суд, був вправі скористатись передбаченим ст. 41 ГПК України правом на призначення судової експертизи для вирішення відповідних питань.

Судом першої інстанції не встановлено, чи звертався позивач до уповноважених органів з приводу прийняття побудованих об’єктів в експлуатацію, затвердження та реєстрації відповідного акту приймальної комісії згідно з Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2004 № 1243.

Судом не з'ясовано обставини, хто є власником земельної ділянки, на якій розташований спірний об'єкт нерухомого майна, відношення власника земельної ділянки щодо визнання права власності на об'єкт нерухомого майна.

Таким чином, господарський суд, всупереч вимог ст. 43 ГПК України, не звернув увагу на зазначені обставини та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на об'єкт нерухомого майна.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За наведених обставин судове рішення підлягає скасуванню, а справа підлягає передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Доводи скаржника щодо порушення господарським судом норм процесуального права, а саме щодо неправильної оплати позивачем державного мита відхиляються, оскільки не відповідають приписам ст. 46 ГПК України та п.п. б) п. 2 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито" від 21.01.1993 № 7-93.

Вимоги касаційної скарги щодо припинення провадження у справі відхиляються.

Предметом даного спору є визнання права власності на нерухоме майно, а відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно з ч.5 ст.11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов’язки можуть виникати з рішення суду. Приписами ст. 376 ЦК України визначена необхідність визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в судовому порядку. Крім того, зміст касаційної скарги відповідача свідчить про те, що він є особою, яка оспорює та не визнає право власності позивача на спірне нерухоме майно.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Донецької області від 17.03.2008 у справі № 32/40пн господарського суду Донецької області скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Головуючий                                         В. Овечкін

судді                                         Є. Чернов

В. Цвігун