ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.08 Справа № 02-7/1742-8/515/07

Суддя

За позовом Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах –позивач –Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області, м. Запоріжжя

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Ассоль-2007”, м.Запоріжжя

про визнання недійсним рішення третейського суду від 19.03.2007 р. у справі № 18

Суддя І. А. Попова

Представники:

Від позивача: Мітенко І.В., дов. № 22/184 від 28.12.2007р.

Рєпкіна Л.К., дов. № 22/40 від 19.02.2007р.

Фалілєєва Ю.Д., дов. №22/1 від 09.01.2008р.

Від відповідача: Гуня Т.В., дов. від 26.02.2008 р.

Гладкий В.К., дов. від 26.02.2008 р.

Прокурор: Толсторебров І.М., посв від 01.03.2006р.

Розглядаються позовні вимоги про визнання недійсним рішення третейського суду ad hoc від 19.03.2007 р. у справі № 18.

Розгляд справи відкладався, в судовому засіданні оголошувалися перерви. Рішення оголошено в судовому засіданні 25.03.2008 р.

Даний позов заявлено заступником прокурора Запорізької області в інтересах РВ ФДМ України по Запорізькій області на захист інтересів держави.

В обґрунтування позову зазначено, що арбітражним керуючим ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод” 27.02.2007 р. укладено договір купівлі-продажу № 1 з ТОВ “Ассоль-2007”, відповідно до якого у власність ТОВ “Ассоль-2007” перейшли об’єкти незавершеного будівництва у складі недобудований побутовий та недобудований виробничий корпус, які являються державним майном і перебувають в оренді у ТОВ “Т.Нік”. Рішенням третейського суду від 19.03.2007 р. по справі № 18 визнано дійсним укладений між ТОВ “Ассоль-2007” і ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод” договір купівлі-продажу об’єкта незавершеного будівництва від 27.02.2007 р. № 1 та визнано за ТОВ “Ассоль-2007” право власності на об’єкт незавершеного будівництва в складі недобудованого побутового корпусу, площею 348,7 кв.м., літера Б-4 і недобудованого виробничого корпусу площею 1701,8 кв.м., літера В, який розташований за адресою м.Запоріжжя, вул. Артема, 53 на земельній ділянці площею 0,35 га і загороджений парканом із залізобетонних плит довжиною 166 м. Заявник вказує, що зазначене рішення третейського суду являється незаконним і підлягає скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Закону України “Про третейські суди” третейський суд може розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних, господарських правовідносин, за винятком справ однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство. Натомість, третейським судом зазначене при порушені справи, прийнятті позовної заяви до розгляду і безпосередньо при розгляді справи по суті враховано не було, третейський суд не дослідив форму власності об’єкта незавершеного будівництва, не виявив належного відповідача, і як наслідок - всупереч діючому законодавству, виніс рішення по справі, яка підвідомча господарському суду, в результаті чого приміщення перейшли з державної у приватну власність. При цьому, як вбачається з оспорюваного рішення, третейський суд обґрунтував правомірність набуття ТОВ “Ассоль-2007”права власності на об’єкт незавершеного будівництва насамперед робочим проектом будівництва, актом оцінки цілісного майнового комплексу, затвердженим РВ ФДМ України по Запорізькій області 05.05.2000 р., бухгалтерськими документами на будівництво тощо. При цьому не було взято до уваги, що 27.01.2003 р. між РВ ФДМ України по Запорізькій області та ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод” укладено угоду про розмежування та оцінку державного майна і майна, що належить товариству, в результаті чого, 21.02.2003 р. Регіональним відділенням ФДМ України по Запорізькій області затверджено акт оцінки вартості майна цілісного майнового комплексу, яким встановлено, що державі належать об’єкти незавершеного будівництва вартістю 300,6 тис грн.

Окрім того, рішенням господарського суду Запорізької області від 29.03.2006 р. по справі № 22/48/06 в позові ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод” до РВ ФДМ України по Запорізькій області про припинення права держави на об’єкти незавершеного будівництва –відмовлено. Зазначене рішення господарського суду підтвердило право власності держави на об’єкти незвершеного будівництва. Відповідно до п. 1 ч 3 ст. 51 Закону України “Про третейські суди” рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване у разі, якщо справа, по якій прийнято рішення не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Прокурором подано заяву про визнання недійсним рішення третейського суду від 19.03.2007 р. № 18 з зазначених підстав, позивач - РВ ФДМ України по Запорізькій області - позов підтримав. Також, прокурором заявлено клопотання про відновлення пропущеного строку на оскарження рішення.

Відповідач по справі –ТОВ “Ассоль-2007” позовні вимоги вважає безпідставними, в обґрунтування заперечень за позовом представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що по-перше, РВ ФДМУ України по Запорізькій області не є стороною в справі, яка розглядалася третейським судом, тому що договір купівлі-продажу об’єкта незавершеного будівництва був укладений між ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод” та ТОВ “Ассоль-2007”. Товариство “Ассоль-2007” про продаж даних об’єктів дізналося з оголошення в газеті. Договір було укладено з дотриманням усіх правових приписів, тому ТОВ “Ассоль-2007” є добропорядним набувачем права власності згідно ст. 203, 204 ЦК України. ТОВ “Ассоль-2007” за об’єкти незавершеного будівництва сплатило 1200000 грн., яка була перерахована на спецрахунок ФДГУ “Агентство з питань банкрутства” в Запорізькій області. За рахунок цих коштів була погашена заборгованість по зарплаті перед працівниками ТОВ “ЗЛГЗ”, утримані та перераховані податки та платежі до бюджету. Відповідно до ст. 6 Закону України “Про третейські суди” третейський суд може розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних, господарських правовідносин, за винятком справ однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство. В даному випадку справа розглядалася третейським судом бо сторонами були ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод” та ТОВ “Ассоль-2007”, порушень норм ст. 6 Закону України “Про третейські суди” не було.

Крім того, зазначає, що 27 січня 2003 р. між РВ ФДМ України у Запорізькій області та ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод” було укладено угоду про розмежування та оцінку державного майна і майна, що належить товариству. В результаті цієї угоди було складено Акт оцінки вартості майна цілісного майнового комплексу ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод”, в якому прописано, що загальна вартість незавершеного будівництва (п. 4.1 Акту оцінки) становить 1303,0 тис. грн., в т. ч. 1002,4 тис грн.. належить ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод”, а державі належала лише грошова частка у розмірі 300,6 тис. грн. Позивач жодного разу не надав конкретного доказу, що недобудовані виробничий та побутовий корпуса передані в натурі, та що об’єкти незавершеного будівництва мають статус державного майна. Крім того, при розгляді справи господарським судом Запорізької області від 29.03.2006 р. по справі № 22/48/06 в позові ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод” до РВ ФДМ України по Запорізькій області про припинення права державної власності на об’єкти незавершеного будівництва питання про визнання права власності в натурі не розглядалось і тому право власності держави на ці об’єкти не підтверджено. Приватне підприємство Аудиторська фірма “Професіонал-Інформ” проводило аналіз облікової документації майна банкрута ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод”, в результаті якого було виявлено, що на об’єкт незавершеного будівництва, розташованого за адресою м.Запоріжжя, вул. Артема, 53 витрачено власні кошти підприємства, який формувалися ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод” за рахунок частки доходу підприємства та амортизаційного фонду. Центральні фінансові вкладення із коштів інноваційного фонду держави або інших державних джерел на побудову об’єктів не виявлено. Виходячи з наведеного, відповідач вважає, що частка держави в об’єкті незавершеного будівництва у складі недобудованого виробничого корпусу (літера В) та недобудованого побутового корпусу (літера Б-4) відсутня.

Відповідно до ухвали господарського суду Запорізької області по справі № 5/3/239 (02) від 12.10.2006 р. недобудований виробничий корпус (літера В) та недобудований побутовий корпус (літера Б-4) були включені до ліквідаційної маси. Відповідач пояснює, якщо припустити, що державі належить частка в об’єктах незавершеного будівництва у складі недобудованого виробничого корпусу (літера В) та недобудованого побутового корпусу (літера Б-4), то відповідно до ст. 357, 364 ЦК України вимоги РВ ФДМУ України по Запорізькій області безпідставні, оскільки вартість незавершеного будівництва становить 1303,0 тис. грн.., з якої державі належить лише грошова частка у розмірі 300,6 тис. грн.., а 1002,4 тис. грн.. належало ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод”, яка була збільшена за власний рахунок орендаря.

Відповідач вказує, що ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод” починаючи з 2005 р. неодноразово звертався до РВ ФДМ України по Запорізькій області з проханням надати дозвіл на реалізацію об’єктів незавершеного будівництва з подальшим поверненням грошової суми в розмірі частки, що належить державі після реалізації або викупу цієї частки. РВ ФДМ України по Запорізькій області ніякої відповіді на ці звернення не надало. На момент розгляду справи про банкрутство ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод”(яка тривала не один рік) РВ ФДМ України по Запорізькій області не заявило жодної вимоги щодо повернення державі 300,6 тис. грн.

Заслухавши представників, дослідивши додані на обґрунтування вимог та заперечень докази, суд встановив:

Прокурором та позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним рішення № 18 третейського суду ad hoc від 19.03.2007 р. з посиланням на ст. 6, п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України “Про третейські суди”, ст. 121 Конституції України. Заявником та позивачем зазначено, що оскільки предметом договору купівлі-продажу від 27.02.2007 р. між товариством “Ассоль-2007” та товариством “Запорізький лікеро-горілчаний завод” є державне майно, то спір про визнання дійсним цього договору та визнання права власності на вказане майно не підвідомчий третейському суду.

Підвідомчість –це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

Статтею 12 ГПК України встановлено, що підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду (арбітражу), крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб.

Статтею 1 Закону України “Про третейські суди” визначено, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Такі винятки встановлені ст. 6 Закону, до них віднесені: 1) справи у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справи, пов'язані з державною таємницею; 4) справи у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; 8) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України.

Відповідно до ст. 48 Закону України “Про власність”, що був чинним на момент винесення оспорюваного рішення, захист права власності здійснюється судом або третейським судом.

Статтею 51 Закону України “Про третейські суди” передбачено, що рішення третейського суду може бути оскаржене стороною та скасоване лише з наведених підстав: 1) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього Закону.

Відповідно до п. 1.3 рекомендацій ВГС України № 04-5/639 від 11.04.2005 р. “Про деякі питання практики застосування господарськими судами Закону України “Про третейські суди” (з наступними змінами та доповненнями) Закон передбачає можливість подання заяви про скасування рішення третейського суду лише стороною у справі (частина друга статті 51 Закону). Отже, місцевий господарський суд повинен відмовляти у прийнятті такої заяви, якщо її подано не стороною у справі, тобто позивачем або відповідачем, які згідно зі статтею 2 Закону не були сторонами третейського розгляду. Треті особи відповідно до частини третьої статті 34 Закону не користуються правом оскарження рішення третейського суду.

Пунктом 1.15 зазначених рекомендацій встановлено, що господарський суд при розгляді заяви про скасування рішення третейського суду не здійснює оцінку законності і обґрунтованості рішення третейського суду в цілому, а лише з'ясовує наявність чи відсутність підстав для його скасування, передбачених ч. 3 ст. 51 Закону.

За оспорюваним рішенням третейського суду ad hoc від 19.03.2007 р. за позовом ТОВ “Ассоль-2007” до ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод” позов задоволено, визнано дійсним укладений між ТОВ “Ассоль-2007” і ТОВ “Запорізький лікеро-горілчаний завод” договір купівлі-продажу об’єкта незавершеного будівництва від 27.02.2007 р. № 1, визнано за ТОВ “Ассоль-2007” право власності на об’єкт незавершеного будівництва в складі недобудованого побутового корпусу площею 348,7 кв. м. літера Б-4 і недобудованого виробничого корпусу площею 1711,8 кв.м. літ. В, який розташований за адресою м.Запоріжжя, вул. Артема, 53 на земельній ділянці площею 0,35 га і загороджений парканом із залізобетонних плит довжиною 166 м.

Нормами Закону України “Про третейські суди” та будь-яким іншим правовим актом не передбачено підстав оспорювання рішення третейського суду особою, яка не була стороною третейського розгляду, але вважає порушеним в зв’язку з прийняттям рішення своє право або охоронюваний законом інтерес.

Таким чином: 1) РВ ФДМ України по Запорізькій області - позивач по даній справі не було стороною у справі № 18, розглянутій третейським судом та не має, відповідно до Закону, права на оскарження рішення, що винесено третейським судом; 2) за предметною підвідомчістю спір, за яким винесено рішення третейським судом по справі № 18 міг бути переданий на розгляд третейського суду, оскільки предмет спору не є винятком, передбаченим ст. 56 Закону, оскільки жодна із сторін третейської справи не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування, державною установою чи організацією (як хибно зазначено в позовній заяві прокурором); 3) як вбачається із наведених в позові обґрунтувань, заяву про визнання недійсним рішення третейського суду подано на захист права державної власності, оскільки порушення інтересів держави прокурор вбачає у відчуженні державного майна особою, яка не є його власником. Способи та засади захисту права власності встановлені главою 29 ЦК України. Оскаржуючи рішення третейського суду прокурор та позивач по даній справі фактично заявляють про порушення державного права власності внаслідок укладення товариством “Ассоль-2007” та Товариством “Запорізький лікеро-горілчаний завод” договору купівлі-продажу № 1 від 27.02.2007 р., який є правовстановлювальним документом.

Внаслідок встановлено, суд вважає, що прокурором та позивачем по даній справі обрано неадекватний захист порушеного права, оскільки ними не наведено підстав для визнання недійсним рішення третейського суду , а господарський суд не вбачає підстав для скасування оспорюваного рішення, передбачених ст. 51 Закону України “Про третейські суди”.

На підставі викладеного, Закону України “Про третейські суди”, керуючись ст. ст. 82-84 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя І.А. Попова