ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.08 Справа № 20/27/08

Суддя

м.Запоріжжя

За позовом Концерну “Міські теплові мережі” в особі Філії Концерну “Міські теплові мережі” Ленінського району, м.Запоріжжя

До Комунального підприємства “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об’єднання №9”, м.Запоріжжя

про стягнення суми 5494,84 грн. вартості безпідставно набутої теплової енергії

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача: Михайлова О.В. (довіреність №6/27 від 02.01.2008р.);

Від відповідача: Шкаран Л.А. (довіреність №б/н від 18.01.2008р)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про стягнення вартості безпідставно набутої теплової енергії в сумі 5494,84 грн.

Ухвалою суду від 10.12.2007р. порушено провадження у справі № 20/27/08, судове засідання призначено на 23.01.2008р. На підставі ст.77 ГПК України у судовому засіданні оголошено перерву до 05.02.2008р.

05.02.2008р. справу розглянуто, за згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач підтримав позовні вимоги, просить на підставі ст.ст.687, 530,1212,1213 ЦК України, ст.68 ЖК України стягнути суму 5494 грн. 84 коп. вартості безпідставно набутої теплової енергії за період грудень 2005р.- квітень 2006р., жовтень 2006р.-лютий 2007р. Позовні вимоги мотивовані наступним. На виконання мети діяльності позивач здійснював постачання теплової енергії відповідачу на приміщення, які знаходяться в буд.№30 по вул.Дніпропетровське шосе, в буд. №6 по вул.Зестафонська, в буд.№1 по вул.Гребельна, в буд. №24 по бульвару Вінтера, в буд.№39 по вул.Кремлівська у м.Запоріжжя. Відповідно до ст.19 Закону України “Про теплопостачання” теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію споживачу згідно з договором купівлі-продажу, при цьому не має право відмовити споживачу у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі. Обов’язком споживача згідно з ст.24 цього Закону є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією. 01.11.2002р. між позивачем та відповідачем був укладений договір про постачання теплової енергії в гарячій воді на приміщення по вул.Кіяшко, буд.№2, вул.Кремлівська, буд.№51, бульвар Вінтера, буд.№38. У період дії договору перелічені приміщення були змінені, тобто з грудня 2005р. споживачу відпускалась теплова енергія на приміщення по вул.Гребельна,1, по вул. Кремлівська,39, бульвар Вінтера,24, вул.Дніпропетровське шосе,30, вул.Зестафонська,6, у зв’язку з чим відповідачу були направлені додаткові угоди до договору №905 про включення даних приміщень до договору. Але до теперішнього часу додаткові угоди залишились без розгляду та підписання. З посиланням на ст.526 ЦК України, п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005р. за №630, позивач зазначає, що плата за надані послуги вноситься щомісячно. Позивачем було відпущено теплову енергію за період грудень 2005р.-квітень 2006р., жовтень 2006р., - лютий 2007р. на загальну суму 5 494,84 грн., що підтверджується рахунками та актами виконаних послуг .

Відповідач позов не визнав. Зазначає, що договір №905 від 01.11.2002р. укладений між сторонами на постачання теплової енергії на адреси: вул.Кіяшко,2, вул.Кремлівська,51, бул.Вінтера,38. Додаткові угоди до договору щодо постачання енергії на адреси: вул.Дніпропетровське шосе,30, вул.Зестафонська,6, бул.Вінтера,24, вул.Кремлівська,39 не укладалися. Таким чином, підстав для сплати теплової енергії, що була надана за вказаними адресами, у КП “ВРЕЖО №9” по договору №905 від 01.11.2002 не виникає. Посилання позивача на ст.530 ЦК України безпідставне, так як зобов’язання у КП “ВРЕЖО №9№ перед позивачем не виникало. Посилання на ст.ст.387,1212,1213 ЦК України безпідставне, так як у відповідача немає приміщень за вказаними адресами, таким чином КП “ВРЕЖО №9” не отримувало теплову енергію. Просить у позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи і заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01.11.2002р. між Комунальним підприємством “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об’єднання №9” (споживач, відповідач) та Концерном “Міські теплові мережі” (енергопостачальна організація, позивач) укладено договір №905 про постачання теплової енергії в гарячій воді на орендарів госпрозрахункових організацій в житлових будинках по вул. Кіяшко,2; вул.Кремлівська,51, бульвар Вінтера,38. За цим договором енергопостачальна організація взяла на себе зобов’язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах згідно з п.1.3, а споживач –оплачувати одержану теплову енергію разом з втратами теплової енергії на теплотрасі, що перебуває на балансі споживача за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим договором.

У пункті 1.3, зокрема, визначено період постачання, максимальне теплове навантаження, опалювальну площу, планові потреби теплової енергії по кварталах.

Згідно з п.2.1 користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору між енергопостачальною організацією та споживачем.

Відповідно до п.3.1, зокрема, споживач має право на вибір постачальника теплової енергії.

Згідно з п.6.4 договору підставою для розрахунків споживача з енергопостачальною організацією є акт надання послуг, підписаний обома сторонами.

Відповідно до п.п.8.1,8.2 розбіжності та спори між сторонами, пов’язані з виконанням, зміною та розірванням цього договору вирішуються шляхом проведення переговорів, обміном листами (телеграмами, факсами), укладенням додаткових угод. Якщо споживач та енергопостачальна організація не досягли згоди, сторони мають право звернення до господарського суду для вирішення спірних питань.

06.03.2006р. позивач направив відповідачу лист №1-14/373, відповідно до якого запропонував підписати додаткову угоду №2 від 01.10.2005р. до договору №905 про включення орендованих приміщень по вул.Гребельній,1, вул.Кремлівська,39, бул.Вінтера, 24, вул.Дніпропетровське шосе,30, вул.Зестафонська,6.

Відповідач відмовився підписати додаткову угоду, а також не підписав направлені позивачем акти виконаних робіт за цими адресами за період грудень 2005р.- квітень 2006р., жовтень 2006р. –лютий 2007р.

У грудні 2007р. позивач звернувся з позовом до суду та просить стягнути з відповідача вартість теплової енергії за період грудень 2005р.- квітень 2006р., жовтень 2006р. –лютий 2007р. у сумі 5 494 грн. 84 коп., яку визначає як безпідставно набуту.

Проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Згідно ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов’язання виникають, зокрема, в силу закону, договору. Цивільні угоди, що укладаються суб’єктами господарських правовідносин, повинні відповідати нормам чинного законодавства і не суперечити ним. Зобов’язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов’язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов’язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення зазначеної глави застосовуються і до відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Із змісту цієї норми слідує, що для встановлення чи набула особа відповідного зобов’язання, передбаченого ст.1212 ЦК України, необхідно встановити наступні обставини: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи, відсутність для цього підстав.

Відповідно до ст.ст.32,33,34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обгрунтування своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст.26 Закону України “Про електроенергетику” споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Згідно з ст.1 цього Закону термін “енергія” вживається у значенні: енергія- електрична чи теплова енергія, що виробляється на об’єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Статтею 275 ГК України також визначено, що відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Постачання гарячої води на опалення за змістом ст.1 та ст.13 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” є одним із видів комунальних послуг.

Згідно з ст.ст.19,22 Закону та ст.24 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах і особливим учасником відносин у сфері житлово –комунальних послуг є балансоутримувач, який, залежно від цивільно-правових угод, може бути споживачем, виконавцем або виробником.

Приписами ст.6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст.179 ГК України укладення господарського договору є обов’язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов’язком для суб’єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов’язковості укладання договору для певних категорій суб’єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Аналогічна норма встановлена ст.627 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, правовідносини сторін врегульовано договором постачання теплової енергії в гарячій воді №905 від 01.11.2002р., яким передбачено постачання за адресами: по вул. Кіяшко,2; вул.Кремлівська,51, бульвар Вінтера,38. При цьому в договорі визначено, зокрема, опалювальна площа, теплове навантаження. Позивач запропонував відповідачу внести зміни до договору щодо постачання теплової енергії і за адресами вул.Гребельній,1, вул.Кремлівська,39, бул.Вінтера, 24, вул.Дніпропетровське шосе,30, вул.Зестафонська,6. Однак, запропонована ним додаткова угода щодо нових об’єктів теплопостачання відповідачем не підписана.

Згідно з ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов’язку в натурі, зміна правовідношення.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Отже, зазначена вище норма, а також ст.652 ЦК України, передбачають можливість зміни договору в разі істотної зміни обставин якими сторони керувалися при укладенні договору, при не досягненні сторонами згоди щодо зміни договору такий спір може бути переданим на вирішення суду, при цьому сторона вправі самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, передбаченого статтею 16 Цивільного кодексу України.

Позивач не звертався із позовом про зобов’язання відповідача вчинити певні дії, зокрема, внести зміни до договору шляхом підписання додаткової угоди, способом захисту права обрав стягнення вартості безпідставно набутої теплової енергії.

Між тим, всупереч ст.ст.33,34 ГПК України ним не надано належних доказів факту набуття (споживання) відповідачем теплової енергії (у тому числі обсяг, вартість) за рахунок позивача та відсутність для цього підстав. При цьому суд бере до уваги, що укладеним між сторонами договором передбачено опалювальна площа, теплове навантаження. Позивач не доказав, на підставі яких саме доказів він визначив обсяг теплової енергії, опалювальну площу приміщень, які знаходяться в буд.№30 по вул.Дніпропетровське шосе, в буд. №6 по вул.Зестафонська, в буд.№1 по вул.Гребельна, в буд. №24 по бульвару Вінтера, в буд.№39 по вул.Кремлівська у м.Запоріжжя.

Враховуючи вимоги ст. 26 Закону України “Про електроенергетику”, п.3 ст.179, ч.2 ст.275 ГК України, ст.627 ЦК України, відповідач не зобов’язаний укладати договір на постачання теплової енергії у випадку відсутності у нього наміру її отримувати та споживати. Відсутність договору, який є підставою для виникнення у позивача обов’язку постачати теплову енергію, надає позивачу право її не поставляти відповідній особі.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Вищого господарського суду України від 25.12.2007р. у справі №4/204-07. Ухвалою Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 07.02.2008р. відмовлено у порушенні провадження з перегляду.

На підставі викладеного, у задоволенні позову відмовляється за недоведеністю.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя Л.П.Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення оформлено і підписано у повному обсязі 06.06.008р.