ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

02.09.08 р. Справа № 36/350

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Семенюшко Г.Р., розглянувши матеріали за скаргою боржника Сіверської міської ради (представник Рибачук О.А., довіреність 8/04-770 від 14.07.08 року), на дії підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Донецькій області (представник до судового засідання не з’явився), про визнання неправомірними дій державного виконавця в перебігу примусового виконання наказу арбітражного суду Донецької області у справі № 36/350 від 02.10.01 року, про визнання недійсною постанови державного виконавця про арешт коштів боржника від 14.04.08 року та зобов’язання державного виконавця припинити виконавче провадження з примусового виконання наказу арбітражного суду Донецької області у справі № 36/350 від 02.10.01 року, за участю стягувача дочірньої компанії „Газ України” національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” (представник Коваленко Л.М., довіреність 214/10 від 29.12.07 року),

ВСТАНОВИВ:

Сіверська міська рада (далі – Рада) звернулася до господарського суду Донецької області зі скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Донецької області (далі – Служба), в якій просила визнати неправомірними дій Служби в перебігу примусового виконання наказу арбітражного суду Донецької області від 02.10.01 року № 36/350 (далі – Наказ) про стягнення з Ради на користь дочірньої компанії „Газ України” національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” (далі – Компанія) 74’897,88 грн. боргу та судових витрат, скасувати постанову державного виконавця про арешт коштів боржника Ради від 14.04.08 року та зобов’язання державного виконавця припинити виконавче провадження з примусового виконання Наказу. Вимоги скарги обґрунтовані недотриманням державним виконавцем вимог Закону України „Про виконавче провадження” та безпідставним накладенням арешту на кошти Ради, що завдає шкоди місцевій територіальній громаді.

Назва скарги Ради визначена як „позовна заява” та подана на підставі статті 181 КАС України, наразі суд вважає зазначене формулювання назви скарги на дії державного виконавця помилковим, оскільки нормами статті 181 КАС України передбачено право Ради (боржника за виконавчим провадженням за Наказом) звернутися до адміністративного суду із адміністративною позовною заявою, якщо Рада вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено його права, свободи чи інтереси. Водночас, нормами частини 1 статті 181 КАС України право Ради на реалізацію такого права передбачене лише у тому разі, якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Нормами статті 85 Закону України „Про виконавче провадження” та статті 1212 ГПК України визначено, що скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських (арбітражних) судів можуть бути подані до господарського суду, який видав виконавчий документ, стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена. Таким чином, для оскарження дій державного виконавця в перебігу примусового виконання Наказу передбачено інший, такий, що відрізняється від норм КАС України, порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності Служби.

З огляду на наведене, заяву Ради про визнання протиправними дій та скасування рішень Служби належить розглядати не в порядку адміністративного судочинства, а господарським судом Донецької області в порядку, передбаченому статтею 85 Закону України „Про виконавче провадження” та статтею 1212 ГПК України – шляхом подання скарги на дії державного виконавця, а не позовної заяви.

В судовому засіданні Рада підтримала викладену у скарзі позицію, усно зазначивши, що трирічний строк пред’явлення Наказу до примусового виконання – сплинув, тому виконавче провадження відносно Ради має бути припиненим. Заявник підтвердив відсутність перерахувань коштів Компанії за Наказом.

Служба до судового засідання не зважаючи на належне повідомлення судом про час та місце судового засідання – не з’явилася, наразі це не є перешкодою для розгляду скарги по суті за правилами статті 1212 ГПК України.

Компанія (позивач у справі № 36/350) в судовому засіданні заперечив проти скарги, вважаючи її необґрунтованою з правової точки зору, вказав на правомірність дій державного виконавця щодо арешту коштів боржника та наголосив на тому, що стягнення за Наказом на користь Компанії – не провадилось.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені докази, суд вважає, що скарга Ради не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За змістом Наказу, суд у справі № 36/350 вирішив стягнути з Ради на користь Компанії суму боргу та судових витрат 74’897,88 грн. Наказ не містить посилань на те, що стягнення має провадитись з якогось певного рахунку боржника Ради, тому твердження боржника щодо неправомірності звернення стягнення на грошові кошти Ради на всіх відомих рахунках є безпідставними та суперечить нормам статті 50 Закону України „Про виконавче провадження”.

23.10.01 року державним виконавцем відкрите виконавче провадження з примусового виконання Наказу. Посилання Ради на пропущення строку пред’явлення Наказу до примусового виконання є безпідставними, оскільки Наказ поданий до виконання в передбачений статтею 21 Закону України „Про виконавче провадження” (в редакції станом на 2001 рік) тримісячний термін, натомість за умовами статті 22 Закону України „Про виконавче провадження” подання виконавчого документу до виконання перериває строк пред’явлення і у разі повернення виконавчого документу цей строк тече заново.

14.04.08 року державний виконавець в порядку та на підставі статей 5, 50 та 63 Закону України „Про виконавче провадження” наклав арешт на грошові кошти боржника Ради на всіх наявних рахунках у межах суми стягнення та витрат на проведення виконавчих дій. Вказані процесуальні дії державного виконавця суд вважає цілком правомірними та такими, що ґрунтуються на приписах Закону України „Про виконавче провадження”.

З врахуванням вказаного, суд вважає безпідставною вимогу заявника про припинення виконавчого провадження за наказом, оскільки ані Закон України „Про виконавче провадження”, ані Інструкція про проведення виконавчих дій – не передбачають інституту припинення виконавчого провадження та правових підстав для такої процесуальної дії, натомість суд не вбачає наявності визначених статтями 37 та 40 Закону України „Про виконавче провадження” правових підстав для закінчення виконавчого провадження за Наказом або повернення виконавчого документу без виконання.

При цьому суд враховує, що жодні докази повного або часткового виконання Радою рішення суду у справі № 36/350 – відсутні.

Твердження Ради про неможливість звернення стягнення на грошові кошти, які знаходяться на рахунках боржника через особливий режим їх використання та спеціальне бюджетне призначення – також є юридично неспроможними. Зокрема, чинне законодавство України містить низку заборон на звернення органами державної виконавчої служби на грошові кошти боржників, а саме, заборонено арештовувати кошти на:

a.          кореспондентських рахунках банків – пряма заборона арешту встановлена частиною 3 статті 59 Закону України „Про банки та банківську діяльність”;

b.поточних рахунках із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії (розподільчі рахунки) – заборона звертати стягнення по зобов’язаннях учасників оптового ринку електричної енергії встановлена частинами 8 та 9 статті 151 Закону України „Про електроенергетику”, які визнано конституційними згідно рішення Конституційного суду України від 12.02.02 року № 3-рп/2002;

c.          поточних рахунках зі спеціальним режимом використання для проведення грошових розрахунків для погашення заборгованості при застосування механізмів взаєморозрахунків та реструктуризації підприємствами паливно-енергетичного комплексу – заборона звертати стягнення в порядку, передбаченому Законом України „Про виконавче провадження” встановлена пунктом 1.9 Закону України „Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу”.

Водночас, Радою не доведено, що рахунки боржника відносяться саме до цих категорій банківських рахунків, а посилання стосовно незаконності звернення стягнення на цільові бюджетні кошти позбавлені правових підстав.

Нарешті, заявник скарги Рада жодним чином не довів суду причин поважності причин пропуску скаржником визначеного статтями 50, 85 Закону України „Про виконавче провадження” та статтею 1212 ГПК України десятиденного процесуального строку оскарження дій державного виконавця з винесення постанови про накладення арешту від 14.04.08 року, що додатково вказує на безпідставність вимог щодо скасування арешту коштів Ради.

З огляду на наведене, суд вважає вимоги заявленої скарги на дії державного виконавця Служби за підстав, наведених у скарзі № 8/04-715 від 08.07.08 року – необґрунтованими з правової та доказової точки зору, а також такими, що подані з пропущенням строку оскарження в частині скасування постанови від 14.04.08 року.

На підставі статей 5, 25, 50, 63, 85 Закону України „Про виконавче провадження”, керуючись ст.ст.22, 33, 36, 44, 86 та 1212 ГПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні скарги боржника Сіверської міської ради на дії підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Донецькій області про визнання неправомірними дій державного виконавця в перебігу примусового виконання наказу арбітражного суду Донецької області у справі № 36/350 від 02.10.01 року, про визнання недійсною постанови державного виконавця про арешт коштів боржника від 14.04.08 року та про зобов’язання державного виконавця припинити виконавче провадження з примусового виконання наказу арбітражного суду Донецької області у справі № 36/350 від 02.10.01 року.

Ухвала може бути оскаржена через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня її винесення.

Суддя Мєзєнцев Є.І.

Надруковано у 4 примірниках:

1 –стягувачу;

2 –боржнику;

3 –органу державної виконавчої служби;

4 –господарському суду Донецької області