ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2008 р.

№ 3/83

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Т.Б. Дроботової,

суддів :

Н.О. Волковицької,

Л. І. Рогач

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області

на постанову

Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2008р.

у справі

№ 3/83

господарського суду

міста Києва

за позовом

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог Лайт Імпекс"

про

стягнення 2942,92грн.

за участю представників:

позивача

Козуліна Л.Я., дов. від 28.03.08р.

відповідача

Чорний Є.О., дов. від 20.03.08р.

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пролог Лайт Імпекс" про стягнення 2942,92грн., в тому числі 2788,96грн. заборгованості по орендній платі за вересень, жовтень, листопад 2007р. з урахуванням її індексації та 153,96грн. пені за несвоєчасну сплату, мотивуючи позовні вимоги умовами договору оренди, частиною 1 статті 284, частиною 3 статті 285 Господарського кодексу України, статтею 526 Цивільного кодексу України.

Господарський суд міста Києва розглянув справу на підставі наявних в справі документів згідно статті 75 Господарського процесуального кодексу України та рішенням від 14.02.08р. (суддя Сівакова В.В.) позов задовольнив: з відповідача стягнуто на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області стягнуто 2788,96грн. основного боргу та 153,96грн. пені, в дохід державного бюджету 220грн. судових витрат.

Судове рішення обґрунтовано встановленими обставинами справи щодо порушення відповідачем договірних зобов'язань у частині сплати орендних платежів, правомірністю вимог позивача на підставі статей 525, 526, 530, 611 Цивільного кодексу України, статей 193, 216, 218 Господарського кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2008р. (судді: Кондес Л.О. - головуючий, Куровський С.В., Михальська Ю.Б.) рішення місцевого господарського суду скасовано; у позові відмовлено повністю, з позивача на користь відповідача стягнуто 51,00грн. судових витрат.

Скасовуючи судове рішення, суд апеляційної інстанції прийняв до уваги докази, додатково надані відповідачем до апеляційної скарги, зазначивши, що вони не могли бути надані відповідачем до суду першої інстанції з поважних причин.

Відтак постанову обґрунтовано встановленими обставинами справи, що відповідач з незалежних від нього причин протягом спірного періоду був позбавлений можливості користуватися орендованим майном, тобто, відсутня його вина, як підстава відповідальності за порушення зобов'язання в розумінні статті 614 Цивільного кодексу України, в зв'язку з чим відповідач має бути звільнений від внесення орендної плати за цей період.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційної інстанції скасувати, а справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду. Скаржник зазначає про неправильне застосування апеляційним судом положень частини 6 статі 762 Цивільного кодексу України, оскільки наведені у постанові обставини не є такими, що звільняють відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу та усно в судовому засіданні відхилив її доводи, вважаючи постанову апеляційної інстанції законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді–доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) 23.11.2004р. був укладений договір оренди № 91/57 індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності (нежитлового приміщення); за умовами договору орендодавець передає через балансоутримувача, а орендар приймає у строкове платне користування побутові приміщення площею 414кв.м. вартістю 69984грн. з метою розміщення побутових приміщень та офісу; в свою чергу орендар зобов'язався своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату.

Умовами договору визначено, що орендна плата встановлюється на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України та становить за базовий місяць (вересень 2004 року) 590,20грн. (без ПДВ); орендна плата за кожний місяць коригується на індекс інфляції та перераховується до державного бюджету щомісячно не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним.

Передача предмету договору відбулась згідно акту приймання-передачі від 23.11.2004р., строк дії договору сторонами пролонговано до 21.11.2008р.

За поданим позивачем розрахунком відповідач не виконав у повному обсязі зобов'язання по сплаті орендної плати, внаслідок чого утворилась заборгованість на суму 2788,96грн.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд дійшов висновку про невиконання відповідачем грошового зобов'язання відповідно до предмету позову всупереч умовам договору та чинного законодавства, що регулює орендні правовідносини.

Натомість, переглядаючи справу у повному обсязі, апеляційний господарський суд на підставі доданих відповідачем до апеляційної скарги документів та матеріалів встановив, що протягом спірного періоду (вересень-листопад 2007 року) відповідач не користувався орендованими приміщеннями, оскільки ці приміщення та орендоване обладнання було відключено від електромережі власником мереж –Світловодським казенним комбінатом твердих сплавів та тугоплавких металів.

Відтак колегія суддів дійшла висновку про позбавлення відповідача можливості користуватися орендованим майном з незалежних від нього підстав, у зв'язку з чим він має бути звільнений від орендної плати за спірний період; тобто, відповідача звільнили як від виконання зобов'язання, так і від відповідальності за його порушення.

Правовідносини, що виникають з оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та спеціальним Законом України "Про оренду державного та комунального майна" (із змінами та доповненнями).

Пунктом 1 статті 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до пункту 1 статті 762 Цивільного кодексу за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання визначено статтею 617 Цивільного кодексу України, за якою такими підставами можуть бути випадок чи непереборна сила; не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, необхідних для виконання зобов'язання, відсутність коштів у боржника.

За статтею 614 Цивільного кодексу України передбачено наявність вини, як складової частини відповідальності за порушення зобов'язання; при цьому умовою застосування даної статті є доведеність боржником вжиття всіх залежних від нього заходів для належного виконання зобов'язання. Водночас статтею 625 Цивільного кодексу України, яка є спеціальною нормою в порівнянні до статті 614 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову на підставі частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України, апеляційний господарський суд не встановив обставин, які є підставою для застосування даної норми закону.

Підстави звільнення наймача від орендної плати встановлено частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України (на яку не містить посилання постанова апеляційної інстанції), та яка передбачає звільнення наймача від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути ним використано через обставини, за які він не відповідає.

Визначення в якості таких обставин результатів господарської діяльності відповідача за його правовідносинами з третіми особами (за договором про постачання електричної енергії) суперечить статті 286 Господарського кодексу України; інших обставин, які б не залежали від діяльності відповідача та позбавляли б його можливості користуватися орендованим майном, судом не встановлено.

Таким чином, висновок апеляційного господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог не ґрунтується на обставинах справи, які підлягали встановленню для звільнення відповідача від сплати орендної плати за застосованими ним нормами чинного законодавства.

Водночас рішення місцевого господарського суду не містить чіткого та обґрунтованого розрахунку стягуваної суми, зокрема, з посиланням на період нарахування пені; наведені відповідачем у апеляційній скарзі доводи та докази не були предметом дослідження у місцевому господарському суді.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Разом з тим рішення та постанова судів попередніх інстанцій вказаним вимогам не відповідають за вище вказаних підстав.

З огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, рішення та постанова у даній справі підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до місцевого господарського суду. Під час нового розгляду справи господарському суду слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.05.08р. у справі № 3/83 господарського суду міста Києва та рішення господарського суду міста Києва від 14.02.2008р. скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий                     Т. Дроботова

Судді:                     Н. Волковицька

Л. Рогач