ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2008 р.

№ 2-29/10454-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Козир Т.П. - головуючого,

Мележик Н.І.,

Подоляк О.В.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу                                                   Державного підприємства "Кримське

республіканське протизсувне управління"

на рішення           господарського суду Автономної Республіки Крим від 01.11.2007 року

та на постанову           Севастопольського апеляційного

господарського суду від 24.01.2008 року

у справі                                                  № 2-29/10454-2007

господарського суду                              Автономної Республіки Крим

за позовом                                                  Державного підприємства "Кримське

республіканське протизсувне управління"

до          Дочірнього державного унітарного підприємства пансіонату "Зеніт"

про          стягнення 47 238,36 грн.

за участю представників:

позивача –          Странадко М.А.

відповідача –          не з"явились

ВСТАНОВИВ:

У липні 2007 року Державне підприємство "Кримське республіканське протизсувне управління" звернулась до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Дочірнього державного унітарного підприємства пансіонату "Зеніт" про стягнення заборгованості у розмірі 47 238,36 грн. та судових витрат.

Вподальшому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідача 23 919,11 грн. заборгованості.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 01.11.2007 року (суддя Башилашвілі О.І.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 24.01.2008 року (судді: Гонтра В.І., Плут В.М., Черткова І.В.), в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі Державне підприємство "Кримське республіканське протизсувне управління" просить скасувати рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судом першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права, що призвело до прийняття незаконного судового акту.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга частково підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення” від 29.12.76 №11 із змінами, внесеними постановами Пленуму від 24.04.81 № 4, від 25.12.92 № 13, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту законодавства України. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та безумовні

висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин, викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

Разом з тим, оскаржувані рішення та постанова зазначеним вимогам не відповідають.

Так, господарським судом встановлено, що 30.04.2002 року між сторонами у справі укладено договір №86, за яким позивач протягом 10 днів з моменту підписання договору, та відповідно до акту складу майна, зобов"язався надати відповідачу в користування берегозахисні споруди курорту "Морське" Судакського району, ІV комплексу, на ділянці відкосо-ступінчатої набережної, довжиною 50 м, а останній, в свою чергу, прийняв на себе зобов"язання нести витрати, пов"язані з користуванням майном, забезпечувати виконання норм протизсувного режиму і технічних умов управління, а також своєчасно проводити ремонт майна за рахунок власних коштів.

Цього ж дня між тими ж сторонами укладено договір №86-Ф, за яким відповідач зобов"язався передавати позивачу кошти на відновлення та капітальний ремонт майна, визначеного в попередньому договорі. Перерахування коштів за договором №86-Ф, розмір яких може бути переглянутий сторонами з врахуванням зміни балансової вартості майна, відповідач зобов"язався проводити рівними частками щокварталу не пізніше 5 числа місяця, наступного за кварталом.

В зв"язку з наявністю заборгованості по несплаті відповідачем платежів за договором №86-Ф позивач звернувся до суду про її стягнення у примусовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, з висновками якого погодилась апеляційна інстанція, пославшись на відсутність доказів щодо фактичної передачі майна позивачем відповідачу за договором №86, відмовив в задоволенні позовних про стягнення платежів за договором №86-Ф від 30.04.2002 року.

При цьому, суд першої інстанції вказав на неналежне оформлення акту прийому –передачі обумовленого договором №86 від 30.04.2002 року майна, що передбачено нормами статті 765 ЦК України. Наявний в матеріалах справи акт складу майна, в якому визначений його перелік та який є невід"ємною частиною договору, суди попередніх інстанцій не визнали в якості належного доказу такої передачі.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна, оскільки вони не в повній мірі відповідають матеріалам справи.

Так, поза увагою суду залишився пункт 2.4. договору №86 від 30.04.2002 року щодо визначення моменту передачі майна, в якому, зокрема, визначено, що майно передається з моменту підписання договору й акту складу майна.

Пунктом 3.1.1. цього ж договору сторони передбачили, що майно передається протягом 10 днів з моменту підписання договору відповідно до акту складу майна.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Всупереч зазначених вимог, місцевий та апеляційний господарські суди не в повному обсязі дослідили та не надали належної оцінки умовам договору №86 від 30.04.2002 року, не з"ясували обставин справи щодо моменту передачі майна у користування на умовах, передбачених договором, та не дослідили доказів на підтвердження цього факту.

Враховуючи порушення судом першої інстанції ст.ст. 47, 43 ГПК України, відсутні підстави вважати, що суд дійшов правильного висновку щодо прав та обов’язків сторін.

Вказані порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті касаційною інстанцією, враховуючи межі перегляду справи у касаційній інстанції, визначені ст. 1117 ГПК України.

За таких обставин, прийняті у цій справі рішення та постанова підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведене, всебічно, повно, об’єктивно з’ясувати всі обставини справи, надати об’єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального права, які регулюють спірні відносини та вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Кримське республіканське протизсувне управління" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 01.11.2007 року та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 24.01.2008 року у справі №2-29/10454-2007 скасувати.

Справу перелати на новий розгляд господарському суду Автономної Республіки Крим в іншому складі суддів.

Головуючий суддя

Т.П. Козир

Судді

Н.І. Мележик

О.А. Подоляк

Доповідач –суддя Мележик Н.І.