ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2008 р.

№ 26/27

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів :

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

касаційної скарги

Спільного українсько-дагестанського підприємства з іноземними інвестиціями товариства з обмеженою відповідальністю “Каспій”

на постанову

від 10.06.2008 року Київського апеляційного

господарського суду

у справі

№ 26/27

господарського суду

міста Києва

за позовом

Українсько-білоруського товариства з обмеженою відповідальністю “Луксор”

до

Спільного українсько-дагестанського підприємства з іноземними інвестиціями товариства з обмеженою відповідальністю “Каспій”

про

стягнення 90292,98 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача:

не з’явились

від відповідача:

Теплюк В.С. (довіреність від 05.03.2008р.)

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Пінчук В.І.) від 06.03.2008 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду (головуючий суддя –Кондес Л.О., судді –Куровський С.В., Михальська Ю.Б.) від 10.06.2008 року, у справі № 26/27 позов задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 85678,74 грн. боргу, 507,03 грн. –3% річних, 3136,07 грн. пені, 6323,09 грн. збитків від інфляції, 956,45 грн. держмита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати ухвалені по справі судові акти та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст.3, 4, 6, 628, 651, 1011, 1012, 1013, 1016 ЦК України, ст.218 ГК України.

Відзиву на касаційну скаргу позивач не надіслав.

Позивач не скористався наданим процесуальним правом на участь в засіданні суду касаційної інстанції.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представника відповідача, який підтримав викладені в ній доводи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача договірної заборгованості, пені, інфляційних втрат та 3 процентів річних, посилаючись на порушення відповідачем взятих на себе зобов’язань за договором консигнації, зокрема п.4.1.

Судом встановлено, що 06.10.2004 року між Українсько-білоруським товариством з обмеженою відповідальністю фірмою “Луксор” (консигнантом) та СП “Каспій” (консигнатором) був укладений договір консигнації №177, відповідно до пункту 1.1 якого консигнант доручив, а консигнатор прийняв на себе зобов’язання за винагороду здійснити від свого імені одну чи декілька угод спрямованих на реалізацію килимових виробів.

Відповідно до п.4.1 вказаного договору консигнатор зобов’язався перераховувати консигнанту грошові кошти за весь реалізований товар не пізніше, чим через 10 календарних днів з моменту реалізації даного товару.

На виконання умов договору позивач передав відповідачу згідно видаткових накладних №62 від 12.10.2004 року, №Ф-38 від 12.10.2004 року,

№ВИ-47 від 12.10.2004 року, №63 від 15.10.2004 року, №Т-4 від 15.10.2004 року, №Ви-60 від 22.12.2004 року, №94 від 22.12.2004 року, №15 від 20.01.2005 року, №32 від 15.02.2005 року, №110 від 21.03.2005 року, №Ф-51 від 21.03.2005 року №128 від 12.06.2005 року, №3 від 19.07.2005 року, №4 від 19.07.2005 року, №18 від 27.10.2005 року, №152 від 27.10.2005 року, №167 від 22.05.2005 року, №26 від 22.12.2005 року, №205 від 29.06.2006 року, №90 Ф від 29.06.2006 року, №40 від 30.08.2007 року килимові вироби па загальну суму

1904734,24 грн. Однак, відповідач сплатив позивачу грошові кошти частково, лише в сумі 27311,81 грн.

Згідно накладних №КС-0000006 від 22.03.2005 року, №КС-0000007 від 22.03.2005 року, №КС-0000008 від 22.03.2007 року, №КС-0000013 від 13.06.2007 року, №КС-0000017 від 13.06.2005 року, №КС-0000027 від 15.08.2005 року, №КС-0000011 від 26.11.2007 року, №КС-0000012 від 26.11.2007 року, №КС-0000013 від 26.11.2007 року, №КС-0000014 від 26.11.2007 року, №КС-0000015 від 28.11.2007 року позивачем було здійснено повернення товару на загальну суму 81743,69 грн.

На виконання Договору консигнації, відповідач уклав договір поставки килимових виробів з ПП “Зерноторгова компанія”, зобов’язання по якому виконав в повному обсязі, поставивши замовнику, згідно видаткової накладної №КС-86 від 27.08.2007 року товар на загальну суму 105682,20 грн. Однак, ПП “Зерноторгова компанія” здійснило лише попередню оплату по договору поставки, оплативши лише 10000 грн.

Для належного виконання Договору консигнації, ТОВ “Каспій” звернулось з позовом до ПП “Зерноторгова компанія” про стягнення остаточної вартості килимових виробів. Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 14.01.2008 року по справі №2/377 зазначений позов був задоволений у повному обсязі. На підставі даного рішення був виданий наказ, який надісланий на виконання до Кіровоградського відділу державної виконавчої служби. За словами відповідача наказ Господарського суду Кіровоградської області не виконаний до теперішнього часу, тому він не має підстав і можливості сплачувати позивачу вартість реалізованої ним продукції до повного розрахунку з ним третьої особи (ПП “Зерноторгова компанія”).

Касаційна інстанція вважає, що судами правомірно задоволено позовні вимоги з огляду на таке.

На підставі укладеного спірного договору між сторонами, згідно ст.11 ЦК України, виникли цивільні права та обов’язки. Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, суди вірно застосували до них положення Господарського кодексу України як спеціального акта законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 ст.193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільною кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.4 ст.179 ГК України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб’єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб’єктів, коли ці суб’єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Колегія суддів відзначає, що консигнація – це операція з реалізації товарів, згідно з якою одна сторона (консигнатор) зобов’язана за дорученням другої сторони (консигнанта) протягом певного часу за обумовлену винагороду продати з консигнаційного складу від свого імені товари, що належать консигнанту. Цивільне законодавство України не знає визначення договору консигнації, проте, цей договір є різновидом торгово-посередницького договору.

Суди встановили, що договір консигнації укладений на основі вільного волевиявлення, тобто сторонами до його підписання були узгодженні всі умови договору, в тому числі і істотні. Зокрема, учасниками договору досягнуто згоди у питанні порядку проведення розрахунків за договірні послуги. Посилання відповідача в касаційній скарзі на те, що судами було невірно визначено правову природу спірного договору, як такого, який не є договором комісії, колегія суддів не бере до уваги, оскільки: по-перше, суди відзначили, що договір консигнації містить елементи договору комісії, тобто є змішаним договором; по-друге, укладений сторонами договір є дійсним, має виконуватись сторонами на умовах взятих на себе зобов’язань.

Посилання на те, що з назви додаткової угоди до договору консигнації вбачається, що спірні правовідносини сторін врегульовані нормами закону, які стосуються виключно комісії, є помилковими. Так, правова природа договору визначається виходячи із змісту зобов’язань сторін за цим договором, а не виходячи із його назви. Крім того, зобов’язання відповідача оплатити товар протягом десяти банківських днів з моменту його реалізації, не суперечить приписам ч.2 ст.1013 ЦК України, відповідно до якої комісіонер може поручитися за виконання правочину третьою особою.

Оскільки домовленість сторін, викладена ними в п.4.1 договору, має ознаки поручительства відповідача перед позивачем за виконання правочину, який укладено відповідачем з третьою особою (делькредере), додаткова винагорода за яке вбачається з права реалізувати товар по цінам вищим ніж зазначені в накладних з повним зарахуванням всієї вигоди консигнатору (п.2.2 договору консигнації), то посилання скаржника на те, що він не повинен нести відповідальність за невиконання третьою особою своїх грошових зобов’язань по договору поставки, є таким, що суперечить умовам договору і закону.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.6.3 договору за прострочення консигнатором здійснення розрахунків за реалізований чи придбаний товар, консигнатор зобов’язаний сплатити консигнанту пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який нараховується неустойка, від простроченої до перерахування суми за кожен день прострочення.

Згідно ст.193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов’язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, (ст.525 ЦК України).

Вищевикладене свідчить, що відповідач не довів відсутності у нього зобов’язання перед позивачем а також заборгованості в розмірі спірної суми за договором консигнації, що робить висновки судів правомірними і такими, що зроблені на підставі належно та повно встановлених обставин справи.

Беручи до уваги все наведене та вимоги чинного законодавства в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови Київського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст.11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Спільного українсько-дагестанського підприємства з іноземними інвестиціями товариства з обмеженою відповідальністю “Каспій” на постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2008 року у справі № 26/27 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2008 року у справі № 26/27 –без змін.

Головуючий-суддя

К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

О.Глос