ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2008 р.

№ 1/311-26/131 (1/1223-6/344)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кравчука Г.А.,

суддів:

Мачульського Г.М., Шаргала В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2007 р.

у справі

№ 1/311-26/131(1/1223-6/344)

господарського суду

Львівської області

за позовом

Закритого акціонерного товариства "Львівська фабрика по переробці вторинної сировини"

до

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області

про

зобов'язання усунути перешкоди та зупинити втручання у здійснення права власності щодо об'єкту нерухомості: гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Грунтова, 5, придбаного згідно договору купівлі-продажу № 145 від 31.01.1996 р.

та за зустрічним позовом

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області

до

Закритого акціонерного товариства "Львівська фабрика по переробці вторинної сировини"

про

визнання недійсним договору купівлі-продажу № 145 від 31.01.1996 р. у частині додатка до акта прийому-передачі Орендного підприємства "Львівська фабрика по переробці вторинної сировини" в частині включення гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Грунтова, 5, інвентарний № 1а, та про визнання вказаного гуртожитку за державою

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача:

Іваночко М.В., дов. № б/н від 05.05.2006 р.;

відповідача:

— не з'явились;

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2005 р. Закрите акціонерне товариство "Львівська фабрика по переробці вторинної сировини" (далі –Товариство) звернулось до господарського суду Львівської області з позовною заявою, у якій просило зобов’язати Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області (далі –Відділення) усунути перешкоди та припинити втручання в здійснення права власності щодо об’єкту нерухомості –гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Ґрунтова, 5, придбаного згідно договору купівлі-продажу № 145 від 31.01.1996 р. (далі –Договір № 145).

Позовні вимоги Товариство обґрунтовувало тим, що Відділення чинить йому перешкоди у здійсненні права власності щодо частини майна, яке є об’єктом Договору № 145, а саме –надає органам державної влади неправдиві відомості щодо власника вказаного майна, забороняє здійснювати у повному обсязі розпорядження цим майном, приймає рішення про повторну приватизацію частини зазначеного майна та чинить інші перешкоди, чим порушує ст. 6 Господарського кодексу України, ст. ст. 48 та 49 Закону України "Про власність" та ст. 41 Конституції України.

У лютому 2006 р. Відділення звернулось до господарського суду Львівської області з зустрічною позовною заявою, а у березні 2007 р. –з доповненнями до неї, у яких просило визнати недійсним Договір № 145 в частині додатка до акта прийому-передачі Орендного підприємства "Львівська фабрика по переробці вторинної сировини" в частині включення гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Ґрунтова, 5, інвентарний № 1а та визнати за державою в його особі право власності на гуртожиток за адресою: м. Львів, вул. Ґрунтова, 5.

Зустрічні позовні вимоги Відділення обґрунтовувало тим, що Договір № 145 в частині додатка до акта прийому-передачі Орендного підприємства "Львівська фабрика по переробці вторинної сировини" в частині включення гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Ґрунтова, 5, інвентарний № 1а, було укладено з порушенням вимог Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та іншим нормативно-правовим актам.

Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

Останнім рішенням господарського суду Львівської області від 31.07.2007 р. (суддя Деркач Ю.Б.) первісні позовні вимоги Товариства задоволено, а в задоволенні зустрічних позовних вимог Відділення відмовлено.

У частині задоволення первісних позовних вимог Товариства рішення прийнято з посиланням на ст. 41 Конституції України та ст. ст. 321, 328 та 391 Цивільного кодексу України з мотивів, наведених Товариством у позовній заяві.

У частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог рішення мотивовано спливом позовної давності, про застосування якої заявило Товариство, що у відповідності до ст. 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2007 р. (колегія суддів: Городечна М.І., Юркевич М.В., Кузь В.Л.) рішення господарського суду Львівської області від 31.07.2007 р. скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог Товариства відмовлено, а щодо зустрічних позовних вимог Відділення провадження у справі припинено.

У частині відмови у задоволенні позовних вимог Товариства постанова мотивована тим, що Товариство не довело факту вчинення Відділенням дій, спрямованих на обмеження його права власності.

У частині припинення провадження у справі постанова мотивована тим, що згідно зі ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спір про приватизацію державного житлового фонду господарським судам непідвідомчий.

Відділення звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2007 р. у частині припинення провадження у справі за зустрічним позовом та прийняти у цій частині нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Викладені у касаційній скарзі вимоги Відділення обґрунтовує тим, що апеляційний господарський суд при прийнятті оскаржуваної постанови неправильно застосував ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, не врахував вимоги Закону України "Про приватизацію державного майна" та Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Товариство не скористалось правом, наданим ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, та відзив на касаційну скаргу Відділення до Вищого господарського суду України не надіслало, що не перешкоджає касаційному перегляду судового акту, який оскаржується.

У судовому засіданні 16.04.2008 р. оголошувалась перерва до 23.04.2008 р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами першої та другої інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення та постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Відділення підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 1 частини першої ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім, зокрема, спорів про приватизацію державного житлового фонду.

Згідно з частиною першою ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду (далі –приватизація) –це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

З матеріалів справи вбачається, що за Договором № 145 та додатком до акта прийому-передачі Орендного підприємства "Львівська фабрика по переробці вторинної сировини" відбулось зокрема, відчуження гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Ґрунтова, 5, на користь Організації орендарів Львівської фабрики по переробці вторинної сировини, а не на користь громадян України.

Таким чином, спір про визнання недійсним Договору № 145 в частині додатка до акта прийому-передачі Орендного підприємства "Львівська фабрика по переробці вторинної сировини" в частині включення гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Ґрунтова, 5, інвентарний № 1а, не є спором про приватизацію державного житлового фонду, а тому є підвідомчим господарським судам у відповідності до п. 1 частини першої ст. 12 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 127 Житлового кодексу Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Згідно з п. п. 2 та 3 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 р. № 208, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання; під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Ст. 6 Житлового кодексу Української РСР визначає, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Ст. 4 Житлового кодексу Української РСР встановлює, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Як вбачається зі ст. 3 Житлового кодексу Української РСР, відносини щодо використання житлового фонду (житлові відносини) регулюються цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства.

Відповідно до частини першої ст. 4 Закону України "Про оренду державного майна" (у редакції, чинній на момент укладення Договору № 145) цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданим йому державою державною земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання.

Згідно з частиною першою ст. 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств " (у редакції, чинній на момент укладення Договору № 145) до об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належить, зокрема, майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами.

З наведених норм законодавства України випливає, що гуртожитки не входять до складу цілісних майнових комплексів, а входять до складу житлового фонду, у зв'язку з чим відносини щодо їх використання регулюються нормами Житлового кодексу Української РСР та інших актів житлового законодавства.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що відносини щодо використання гуртожитку, розташованого за адресою: м. Львів, вул. Ґрунтова, 5, регулювались нормами Житлового кодексу Української РСР та інших актів житлового законодавства, а не Законом України "Про приватизацію майна державних підприємств", а тому Договір № 145 в частині додатка до акта прийому-передачі Орендного підприємства "Львівська фабрика по переробці вторинної сировини" в частині включення гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Ґрунтова, 5, інвентарний № 1а, укладено з порушенням законодавства України.

Частина перша ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР (який був чинним на момент укладення та виконання Договору № 145) встановлює, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Таким чином, Договір Договору № 145 в частині додатка до акта прийому-передачі Орендного підприємства "Львівська фабрика по переробці вторинної сировини" в частині включення гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Ґрунтова, 5, інвентарний № 1а підлягає визнанню недійсним.

П. 7 ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Цивільного кодексу України передбачає, що до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до ст. 83 Цивільного кодексу Української РСР позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян.

З наведених норм Цивільного кодексу України та Цивільного кодексу Української РСР випливає, що у даному випадку позовна давність не застосовується.

Усе вищевикладене не було враховано місцевим та апеляційним господарськими судами при вирішення спору за зустрічними позовними вимогами Відділення.

Зважаючи на те, що господарські суди попередніх інстанцій встановили усі обставини справи, які мають значення для вирішення спору за зустрічними позовними вимогами Відділення, проте при його вирішенні неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2007 р. та рішення господарського суду Львівської області від 31.07.2007 р. щодо зустрічних позовних Відділення вимог скасувати та прийняти у цій частині нове рішення, яким відповідні вимоги задовольнити.

Як вбачається з касаційної скарги, Відділення не оскаржує постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2007 р. в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог Товариства.

Між тим, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що визнання даною постановою Вищого господарського суду України недійсним Договору № 145 в частині додатка до акта прийому-передачі Орендного підприємства "Львівська фабрика по переробці вторинної сировини" в частині включення гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Ґрунтова, 5, інвентарний № 1а, є підставою для відмови у задоволенні первісних позовних вимог Товариства про усунення перешкод та припинення втручання в здійснення права власності щодо об’єкту нерухомості –гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Ґрунтова, 5, який є об'єктом Договору № 145, оскільки Товариство не є власником вказаного майна, а тому у відповідності до вимог законодавства України не наділено правом на пред'явлення зазначеного позову.

Тобто, постанова Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2007 р. в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог Товариства підлягає залишенню без змін, не зважаючи на те, що вона прийнята з інших мотивів.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 та 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2007 р. та рішення господарського суду Львівської області від 31.07.2007 р. у справі № 1/311-26/131(1/1223-6/344) щодо зустрічних позовних вимог скасувати.

Прийняти у цій частині нове рішення.

Зустрічні позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 145 від 31.01.1996 р., укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області та Організацією орендарів Львівської фабрики по переробці вторинної сировини, в частині додатка до акта прийому-передачі Орендного підприємства "Львівська фабрика по переробці вторинної сировини" в частині включення гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Ґрунтова, 5, інвентарний № 1а.

Визнати за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області право власності на гуртожиток за адресою: м. Львів, вул. Ґрунтова, 5.

В іншій частині постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.12.2007 р. у справі № 1/311-26/131(1/1223-6/344) господарського суду Львівської області залишити без змін.

Головуючий суддя                                                   Г.А. Кравчук

Суддя                                                                       Г.М. Мачульський

Суддя                                                                       В.І. Шаргало