ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2008 р.

Справа № 33/19-08-1028

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Мирошниченко М. А.,

Суддів: Бєляновського В. В., Шевченко В. В.,

при секретарі - Волощук О.О.,

за участю представників:

позивача за первісним позовом –не з’явився,

відповідача за первісним позовом –Лабунець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу ЗАТ “Лондонська-Брістоль”, м. Одеса

на рішення господарського суду Одеської області від 18.04.2008 р.

у справі №33/19-08-1028

за позовом ТОВ “Стрейт Флеш”, м. Одеса

до ЗАТ “Лондонська-Брістоль”, м. Одеса

про визнання договору суборенди дійсним та усунення перешкод у користуванні орендованим майном

та за зустрічним позовом ЗАТ “Лондонська-Брістоль”, м. Одеса

до ТОВ “Стрейт Флеш”, м. Одеса

про визнання договору суборенди недійсним ,

ВСТАНОВИЛА:

14.03.2008 р. (вх. №1363) у господарському суді Одеської області ТОВ “Стрейт Флеш” (Далі-Позивач) пред’явлено позов до ЗАТ “Лондонська-Брістоль” (Далі-Відповідач) про визнання договору суборенди від 02 квітня 2007 року, укладеного між ТОВ “Стрейт Флеш” та ЗАТ “Лондонська-Брістоль” (далі –Договір) дійсним та зобов'язання ЗАТ “Лондонська-Брістоль” не вчиняти перешкоду ТОВ “Стрейт Флеш” у виконанні договору суборенди від 02.04.2007 року(а.с. 2-3). Свої вимоги воно мотивувало наступним.

02 квітня 2007 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір суборенди приміщення в будівлі №11 по Приморському бульвару в м. Одесі, площею 397,9 кв.м, для розміщення казино строком до 01 березня 2010 року. Таким чином, відповідно ст. ст. 173-176 та 179 ГК України між зазначеними сторонами виникли майново-господарські та організаційно-господарські зобов'язання. Відповідно до ст.5 вказаного договору Позивач повинен щомісячно сплачувати орендну плату шляхом 100% передоплати до десятого числа поточного місяця разом з експлуатаційними витратами, розрахунок яких Відповідач повинен надавити Позивачу не пізніше двох днів до настання строку платежу. У зв'язку з цим Позивач щомісячно сплачував орендну плату та експлуатаційні витрати відповідно наданих йому Відповідачем рахункам. Позивач 31 травня 2007 року звернувся до Відповідача з листом про зменшення у двічі орендної плати на термін проведення в орендованих приміщеннях реконструкції. Тобто, згідно ч.2 ст. 180, ст.181 ГК України сторони досягли згоди на укладення цього доповнення до договору, про що свідчать виставлені ним рахунки. Починаючи з грудня 2007 року Відповідач відмовився надавати Позивачеві рахунки на сплату орендної плати та за експлуатаційні витрати. Незважаючи на це Позивач продовжує оплату Відповідачеві орендної плати та експлуатаційних витрат без рахунків і не 50%, а в повному обсязі. Відповідно до ст.188 ГК України розірвання договору може бути здійснено за згодою сторін, а якщо сторони не дійдуть до згоди тільки через суд, якщо інше не встановлено в договорі. Позивач свої обов'язки по договору виконує повністю, заборгованості по сплаті орендної плати та експлуатаційних витрат не має. Підстав для розірванні договору суборенди у Відповідача відсутні.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 17.03.2008 р. (а.с. 1) порушено провадження у справі і прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду.

28.03.2008 р. (вх. №1731) у господарському суді Одеської області ЗАТ “Лондонська-Брістоль” пред’явлено зустрічний позов до ТОВ “Стрейт Флеш” про розірвання договору суборенди від 02.04.2007 р., укладеного між ЗАТ „Лондонська-Брістоль" та ТОВ „Стрейт-флеш" та виселення ТОВ “Стрейт Флеш” з приміщення готелю “Лондонський”, що розташований на Приморському бульварі, 11 в м. Одесі (а.с. 31-33).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 28.03.2008 р. (а.с. 30) прийнято зустрічну позовну заяву для спільного розгляду з первісним позовом.

08.04.2008 року (вх. №7104) до господарському суді Одеської області від ЗАТ “Лондонська-Брістоль” надійшла заява про зміну зустрічних позовних вимог (а.с. 48-49), в якій воно просило суд визнати недійсним договір суборенди від 02.04.2007 року посилаючись на те, що згідно ст. ст. 203, 215 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом, не протирічити нормам цивільного законодавства. Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує проти його дійсності на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Організація та утримання тоталізаторів, гральних закладів, випуск та проведення лотерей, організація діяльності з проведення азартних ігор, відповідно до п.29 ст. 9 ЗУ „Про ліцензування певних видів господарської діяльності" від 01.06.2000р. № 1775 ( із змінами та доповненнями) підлягає ліцензуванню, і тому необхідною умовою для здійснення операцій з надання послуг у сфері грального бізнесу суб'єктом господарювання є наявність у нього ліцензій. Правові засади ліцензування господарської діяльності визначаються виходячи з конституційного права кожного на здійснення підприємницької діяльності не забороненої законом, а також принципів господарювання, встановлених ст.6 ГК України. Ліцензія, це документ державного зразка, що засвідчує права ліцензіата на проведення зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку і за виконання ліцензійних умов. Відповідно до роз'яснень Держпідприємництва як спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування, наданих листом від 16.03.2006р. № 2036, „ організація та утримання тоталізаторів, гральних закладів" та організація діяльності з проведення азартних ігор" є окремими видами господарської діяльності, для провадження яких необхідно отримати ліцензії у відповідних органах ліцензування. Таким чином, Суборендар не мав права укладати договір суборенди приміщення для розміщення казино не маючи відповідної ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності. Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути, відповідно ст. 227 ЦК визнаний судом недійсним.

17.04.2008 р. (вх.8068) Позивач надав суду відзив на зустрічний позов (а.с. 51), в якому вказав, що надане у суборенду приміщення підтримується у належному стані і за весь час оренди орендодавець не дав Позивачу документи які могли підтвердити, що внаслідок їх діяльності орендоване приміщення занепало. Що стосується проведення реконструкції то вона здійснюється за згодою Відповідача. У грудні 2007 року реконструкція фактично була закінчена, орендну плату Позивач став сплачувати у повному обсязі, згідно договору. Позивач має дозвіл виконавчого комітету Одеської міської ради на розміщенні у орендованому приміщені казино-бару, а також торгові патенти на право здійснення підприємницької діяльності у сфері грального бізнесу. Крім того, Позивач звернувся до Міністерства фінансів України про видачу ліцензії на організацію діяльності проведення азартних ігор, що підтверджується отриманою позитивною відповіддю за № 31-35020-03-10/5434 від 21.02.2008р., але орендодавець перешкоджає Позивачу почати працювати. З цього приводу 21.03.2008 року керівництво Позивача змушено звернутись до Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

17.04.2008 р. (вх.8070) до господарського суду Одеської області надійшла заява Відповідача про відмову від зустрічного позову (а.с.60), в якій він просив суд припинити провадження по зустрічному позову ЗАТ “Лондонська-Брістоль” до ТОВ „Стрейт-флеш" про розірвання договору суборенди від 2.04.2007 року та виселення.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 17.04.2008 р. (а.с. 58) провадження по даній справі за зустрічною позовною заявою ЗАТ “Лондонська-Брістоль” до ТОВ „Стрейт-флеш" про розірвання договору суборенди та виселення припинено.

18.04.2008 р. (вх. №2254) у господарському суді Одеської області ЗАТ “Лондонська-Брістоль” пред’явлено зустрічний позов до ТОВ “Стрейт Флеш” про визнання недійсним договору суборенди від 02.04.2007 р., укладеного між ЗАТ „Лондонська-Брістоль" та ТОВ „Стрейт-флеш" (а.с. 62-63), посилаючись на те, що орендар не має ліцензії на здійснення господарської діяльності з проведення азартних ігор та утримання казино, а тому і не має права укладати договір суборенди приміщення для розміщення казино. В обґрунтування зазначених позовних вимог відповідач послався на ст.ст. 203, 215 і 227 ЦК України та Закон України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності”

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.04.2008 р. (а.с. 61) прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням господарського суду Одеської області від 18.04.2008 р. (суддя Мазур Д. Т.) з цієї справи позовні вимоги ТОВ „Стрейт Флеш" задоволено та визнано дійсним договір суборенди, в зустрічних позовних вимогах ЗАТ „Лондонська-Брістоль" відмовлено (а.с.107-108). Таке рішення суд мотивував тим, що Позивачем надано для огляду у судовому засіданні дозвіл Одеського міськвиконкому № 054680 „Б” на розміщення Позивачем об'єкта торгівлі та сфери послуг казино по вул. Приморський бульвар, 11 м. Одеса зі строком дії з 31.01.2008 року по 31.01.2009 року, дозвіл Одеського міськвиконкому № 050687 „А” на експлуатацію об'єкту торгівлі за зазначеною адресою зі строком дії з 31.01.2008 року по 31.01.2009 року, торгові патенти на право здійснення підприємницькою діяльності з грального бізнесу №№ 822401; 822402; 822403; 822404 зі строком дії з 10.09.2006 року по 30.06.2011 року, що свідчить про здійснення орендарем відповідних підготовчих дій для організації та утримання грального закладу. На виконання вимог Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності", для здійснення діяльності з проведення азартних ігор, Позивач звернувся до Міністерства фінансів України з заявою про видачу ліцензії на організацію діяльності з проведення азартних ігор, що підтверджується листом Мінфіну України №31- 35020-03-10/5434 від 21.02.2008 року. Здійснення позивачем підготовчих дій щодо організації діяльності з проведення азартних ігор свідчить про усунення у визначеному чинним законодавством порядку порушень які могли б потягти за собою визнання договору недійсним. Сторони також не позбавлені права укласти угоду про внесення змін до договору з метою приведення його у відповідність з законом або про розірвання договору за пропозицією однієї/або обох сторін. Умови договору суборенди від 2 квітня 2007 року відповідають положенням ст.284 ГК України. Відповідно до положень ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відносно до вимог, що у певних умовах ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків передбачених законом. Враховуючи безпідставне ухилення Відповідача від отримання грошових коштів перерахованих на розрахунковий рахунок орендаря суборендатором, дії Відповідача, що перешкоджають вільному доступу Позивачу та користуванню ним орендованим приміщенням згідно умов договору суборенди слід визнати неправомірними.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, Відповідач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і винести нове, яким відмовити Позивачу в задоволенні його позовних вимог, а зустрічну позовну заяву Відповідача задовольнити повністю з тих підстав, що при винесенні рішення господарський суд дійшов неправильного застосування Цивільного та Господарського Кодексів України, оскільки твердження господарського суду про сплату орендної плати в строк, перепони з боку охорони Відповідача у доступі працівників Суборендатора до орендованого приміщення не відповідають обставинам справи, і не можуть бути прийняті судом до уваги як умови визнання договору дійсним. Згідно ст.203 Цивільного кодексу України правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, а саме: законність змісту правочину; наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; відповідність форми вчинення правочину вимогам закону; спрямованість правочину; захист інтересів малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є чинним, якщо він не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам громадянського суспільства. Правочин повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Всі ці ознаки містить договір суборенди від 02.04.2007р.. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно п.5.2. договору суборенди розмір орендної плати становить 6240,77 грн. на місяць та сплачується Позивачем згідно п. 5.4 договору суборенди шляхом 100% передплати в строк до 10 числа поточного місяця. На відміну від положень договору Позивач не регулярно сплачував орендну платню, а з грудня 2007 року взагалі припинив сплачувати орендні та комунальні платежі. На теперішній час у Позивача виникла заборгованість по орендній платі за договором суборенди від 02.04.2007р., яку він не сплачував впродовж трьох місяців підряд. Багаторазово усно і листами від 01.12.2007р. та 23.01.2008р. Відповідач попереджав Позивача про можливе розірвання договору та виселення в зв'язку з несвоєчасною сплатою орендної плати, однак, Позивач залишив їх без відповіді. Також, Відповідач звернувся до Позивача з листом від 25.02.2008р. про розірвання договору суборенди та виселення, на який отримав відповідь Позивача за №1 від 04.03.2008р., у якому повідомив, що нібито сплачує орендну плату щомісячно. Згідно картки-рахунку та банківських виписок орендні та комунальні платежі Позивача ніколи не вносились своєчасно. Порушення строків орендної плати за користування майном, невнесення плати за користування річчю наймачем протягом місяця відноситься до істотних порушень, які призводять до розірвання договору, а не визнання договору дійсним. На час подачі позову Позивачем про визнання договору дійсним, в провадженні господарського суду не існувало рішення про визнання договору недійсним. При прийнятті рішення в частині відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви про визнання договору суборенди від 02.04.2007р. недійсним господарським судом не враховано те, що цей договір має бути визнаний недійсним, через недотримання вимог законодавства. Організація та утримання тоталізаторів, гральних закладів, випуск та проведення лотерей, організація діяльності з проведення азартних ігор, відповідно до п.29 ст. 9 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності" від 01.06.2000р. № 1775 (із змінами та доповненнями) підлягає ліцензуванню, і тому необхідною умовою для здійснення операцій з надання послуг у сфері грального бізнесу суб'єктом господарювання є наявність у нього ліцензій. Відповідно до роз’яснень Держпідприємництва як спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування, наданих листом від 16.03.2006р. № 2036, „ організація та утримання тоталізаторів, гральних закладів” та організація діяльності з проведення азартних ігор” є окремими видами господарської діяльності, для провадження яких необхідно отримати ліцензії у відповідних органах ліцензування. Відповідно листа Державної податкової адміністрації України від 16.11.2007р. за №14404/5/15-0416 „ суб'єкт господарювання, який має намір провадити господарську діяльність з організації діяльності з проведення азартних ігор, необхідно отримати відповідну ліцензію.." Твердження господарського суду, що Позивач надав для огляду дозвіл Одеського міськвиконкому на розміщення товариством об'єкта торгівлі та сфери послуг, дозвіл Одеського міськвиконкому на експлуатацію об'єкту торгівлі, патенти на право здійснення підприємницької діяльності з грального бізнесу не заслуговує на увагу, оскільки необхідною умовою для придбання торгового патенту на здійснення операцій з надання послуг у сфері грального бізнесу суб'єктом господарювання є наявність у нього ліцензії як на організацію діяльності з проведення азартних ігор, так і на організацію та утримання тоталізаторів, гральних закладів. Твердження господарського суду, що Позивач на виконання вимог Закону „Про ліцензування певних видів господарської діяльності" звернувся до Міністерства фінансів України з заявою про видачу ліцензії на організацію діяльності з проведення азартних ігор, що підтверджується листом Мінфіну України № 31-35020-03-10/5434 від 21 лютого 2008р. не заслуговує на увагу, оскільки згідно ст. 10 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності „ заява про видачу ліцензії та документи, що додаються до неї, приймаються за описом, копія якого видається заявнику з відміткою про дату прийняття документів органом ліцензування..". Лист Мінфіну від 21.02.08р., на який посилається господарський суд є документом, який свідчить тільки про прийняття Мінфіном документів про видачу ліцензії Позивачу, тобто жодного підтвердження про здійснення необхідних дій з боку Позивача для її отримання, а також надання йому рішення про видачу ліцензії цей лист не доказує. Насамперед, згідно ст. 11 вищезазначеного Закону орган ліцензування приймає рішення про видачу ліцензії або про відмову у її видачі у строк не пізніше ніж десять робочих днів з дати надходження заяви про видачу ліцензії та документів, що додаються до заяви. Згідно ст. 14 Закону „Про ліцензування певних видів господарської діяльності" орган ліцензування робить відмітку про дату прийняття документів, що підтверджують внесення заявником плати за видачу ліцензії, на копії опису, яку було видано заявнику при прийомі заяви про видачу ліцензії, а також якщо заявник протягом тридцяти календарних днів з дня направлення йому повідомлення про прийняття рішення про видачу ліцензії не подав документа, що підтверджує внесення плати за видачу ліцензії, або не звернувся до органу ліцензування для отримання оформленої ліцензії, орган ліцензування, який оформив ліцензію, має право скасувати рішення про видачу ліцензії або прийняття рішення про визнання такої ліцензії недійсною. Таким чином, Позивач з 21.02.2008р. до теперішнього часу не отримав рішення про видачу ліцензії. Крім того, лист Мінфіну датовано 21.02.2008р. тоді як договір суборенди було укладено 02.04.2007р.. Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути, відповідно до ст. 227 ЦК України визнаний судом недійсним. Таким чином, Позивач не мав права укладати договір суборенди приміщення для розміщення казино, не маючи відповідної ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 16.05.2008 р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 10.06.2008 р., про що сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Фіксування судового засідання здійснювалось технічними засобами.

Представник позивача у судове засідання не з’явився, про причини неявки суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду справи не надав і судова колегія прийняла рішення про розгляд справи за його відсутністю.

Представник скаржника в усних поясненнях, наданих апеляційному суду, підтримав скаргу і просив її задовольнити на викладених у ній підставах.

Згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення представника відповідача, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши обставини і матеріали справи, в тому числі наявні у ній докази, відповідність викладеним у рішенні висновкам цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

В обґрунтування своєї скарги Відповідач послався на те, що місцевий суд не врахував, що Позивач здійснює свою діяльність без ліцензії, що на думку Відповідача є підставою для скасування судового рішення та задоволення його позову про визнання договору недійсним.

Проте з таким доводами та висновками погодитись не можна з огляду на таке.

Як вбачається з умов спірного Договору (п.3.2) приміщення які є предметом договору дійсно передавались Відповідачем Позивачу в оренду для розміщення казино, тобто під гральний бізнес. Матеріали справи свідчать і ці обставини визнає сам Позивач, що він (Позивач) використовував ці приміщення саме на вищезазначеної цілі (гральний бізнес).

Дійсно відповідно до п.29 статті 9 Закону „Про ліцензування певних видів господарської діяльності від 01.06.2000р.№2775, з наступними змінами та доповненнями (далі –Закон), який діяв на час укладення Договору та є чинним на час розгляду спору, організація та утримання тоталізаторів, гральних закладів, випуск та проведення лотерей, організація діяльності з проведення азартних ігор підлягає ліцензуванню, а стаття 227 ЦК України (на яку посилається відповідач в обґрунтування зустрічного позову) передбачає, що правочин юридичної особи, вчинений без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним.

Проте з аналізу вищевказаних норм права вбачається, що застосування ст.227 ЦК України можливо лише до правочинів за якими реалізуються товари, виконуються роботи чи надаються послуги які передбачають обов’язковість відповідного дозволу (ліцензії), тобто правочинів якими безпосередньо здійснюється така підприємницька діяльність. Однак правочини, що укладаються з метою матеріально-технічного забезпечення цієї підприємницької діяльності, яка потребує ліцензування, не можуть визнаватись недійсними тільки в зв’язку з відсутністю ліцензії.

Спірний Договір за своєю правовою природою є договором оренди (найму) майна, тобто правочином який укладено з метою матеріально-технічного забезпечення цієї підприємницької діяльності, яка потребує ліцензування, а не правочином яким безпосередньо здійснюється така підприємницька діяльність.

Передача майна в оренду згідно чинного законодавства України ( в незалежності для якої мети буде використовуватись орендоване майно) не є видом діяльності (правочином) який передбачає (потребує) необхідність отримувати дозвіл ( ліцензію), а тому до цього правочину не можна застосовувати наслідки передбачені ст.227 ЦК України.

Згідно приписів ст.215 ЦК України, на яку посилався Відповідач у зустрічному позові, підставою для визнання правочину, в тому числі договору, недійсним є недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п’ятою та шостою ст.203 цього кодексу. Стаття 203 ЦК України регламентує вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Вказані вище частини цієї статті встановлюють, що:

- зміст правочину не може суперечити цьому кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства(ч.1);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2);

- волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати їх внутрішній волі (ч.3);

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5);

- правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

Проаналізувавши фактичні обставини та зміст Договору судова колегія дійшла висновку, що: по-перше, цей Договір не суперечить вимогам чинного законодавства, в тому числі яке регулює відносини майнового найму (оренди) та моральним засадам суспільства; по-друге, особи які вчинили цей правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; по-третє, цей правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що вимоги Відповідача про визнання спірного Договору недійсним на зазначених ним підставах не ґрунтуються на законі, а його (Відповідача) доводи є хибними та не можуть бути підставами для задоволення цих вимог.

Слід зазначити, що доводи Відповідача викладені в позові та апеляційній скарзі щодо неналежного виконання Позивачем умов Договору також не можуть бути підставою для визнання його недійсним, оскільки порушення умов договору (при їх доведеності) може бути підставою його розірвання в судовому порядку, а не визнання його недійсним.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що місцевий суд обґрунтовано відмовив Відповідачу в задоволенні його зустрічних позовних вимог, а наведені Відповідачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та можуть бути підставою для скасування рішення місцевого суду в цієї частині.

Водночас, судова колегія не може погодитись з висновками місцевого суду щодо обґрунтованості вимог Позивача в частині визнання Договору дійсним з огляду на таке.

Як свідчать матеріали справи та позиції сторін, на момент звернення Позивача до суду з цією вимогою, ніхто не ставив під сумнів, дійсність вищезазначеного договору, тобто фактично між сторонами був відсутній спір щодо законності договору.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією статтею передбачено наступні способи захисту цивільних прав та інтересів: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішень, дій або бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових ocіб.

Відповідно до ст.20 ГК України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єкта господарювання; припинення дій що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин, та іншими способами, передбаченими законом.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин, це такий правочин недійсність якого встановлена законом, але у випадках встановлених цим Кодексом, такий правочин може бути визнаний дійсним.

З викладеного вбачається, що правочин може визнаватись дійсним в судовому порядку тільки у випадках передбачених ЦК України. Такі випадки наведені у ст.ст. 218, 219, 220, 221, 224, 226 ЦК України. У відповідності зі змістом і суттю вказаних статей правочин може бути визнаний дійсним у наступних випадках: у випадку недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, за умови, що договір укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання; у випадку недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину; у випадку недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, за умови, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення: у випадку вчинення правочину малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності; у випадку вчинення правочину без дозволу органу опіки та піклування; у випадку вчинення правочину недієздатною фізичною особою.

Позивач звернувшись до суду з позовом про визнання Договору (правочину) дійсним не послався на будь-яку із вищевказаних підстав і не навів будь-яких належних доказів їх існування, хоча відповідно до ст.33 ГПК України, обов’язок по доказуванню та обґрунтуванню вимог лежить на ньому.

Місцевий суд також не зазначив у рішенні, на підставі якої норми матеріального права він визнав договір дійсним.

Відповідно до приписів ст.204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність вищезазначеного договору не встановлена законом і він не визнавався таким судом і відповідно є дійсним.

Статті 1, 2 та 12 ГПК України встановлюють право юридичної особи, в тому числі суб’єкта господарювання, на звернення до суду за захистом своїх порушених прав або оспорюваний прав та охоронюваних законів інтересів.

Однак, як зазначалось вище, в даному конкретному випадку будь-яких порушень прав Позивача не було і ніхто на час звернення його до суду з цим позовом не оспорював його прав та інтересів за вищевказаним договором.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що вимоги Позивача про визнання вищезазначеного Договору (правочину) дійсним в судовому порядку, не мають будь-яких правових підстав, а обраний Позивачем спосіб захисту своїх прав в даному конкретному випадку не відповідає встановленим (передбаченим) чинним законодавством способам захисту прав та законних інтересів.

За таких обставин висновок місцевого суду щодо обґрунтованості цих вимог є помилковим, таким що не відповідає фактичним обставинам та приписам чинного законодавства.

Враховуючи викладене рішення місцевого суду в частині визнання вищезазначеного договору дійсним відповідно до ст.103 та 104 ГПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цієї частині.

Судова колегія також не погоджується з висновками місцевого суду щодо обґрунтованості вимог Позивача в частині зобов’язання Відповідача не чинити Позивачу перешкоду у виконанні умов Договору з огляду на таке.

Слід зазначити, що у резолютивні частині рішення місцевий суд не вказав що саме зобов’язано Відповідача, тобто не чинити які саме перешкоди у виконанні яких прав та обов’язків.

Крім того, сам по собі факт ухилення Відповідача від виставлення рахунків по орендній платі та відмова в їх отриманні не є перешкодою (як це зазначає місцевий суд) у вільному доступі Позивача та користуванню орендними приміщеннями, а тому висновки місцевого суду що відмова Відповідача отримувати орендну плату є перешкодою у вільному доступі Позивача та користуванню орендними приміщеннями є хибним та не відповідає фактичним обставинам справи.

Доказів, того що Відповідач позбавляє його можливості користуватись орендованими приміщеннями Позивач суду не надав, хоча відповідно до ст.33 ГПК України, обов’язок по доказуванню та обґрунтуванню вимог лежить на ньому .

Наявні у матеріалах справи надані Позивачем акти та звернення його до Приморського РВ МУМВС України в Одеській області на думку судової колегії не є належними та достатніми доказами того що Відповідач заважає йому в користуванні приміщеннями з огляду на таке.

Так, по-перше, вищезазначені акти складено працівниками Позивача в односторонньому порядку і не засвідчені (підтверджені) іншими сторонніми (незаінтересованими) особами. По-друге, сам по собі факт звернення до Приморського РВ МУМВС України в Одеській області не є безумовним підтвердженням факту здійснення Відповідачем зазначених в цьому зверненні дій.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що Позивач не довів обґрунтованість своїх вимог в цієї частин, а місцевий суд необґрунтовано без наявності належних та достатніх доказів задовольнив ці вимоги Позивача.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 29.12.1976р. (з наступними змінами та доповненнями ) мотивувальна частина судового рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи , їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Згідно п.3 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України №02-5422 від 10.12.1996р. „Про судове рішення” ( з наступними змінами та доповненнями) рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з’ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. При цьому необхідно мати на увазі, що у відповідності зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній ча стині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фак тичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сто рони, на користь якої приймається рішення, є порушенням ви мог статті 42 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

На думку судової колегії місцевий суд задовольняючі позов Позивача в цієї частині не дотримався вищезазначених приписів і висновки суду щодо обґрунтованості цих позовних вимог Позивача не вмотивовані не відповідають фактичним обставинам та не підтверджені доказами.

З огляду на викладене рішення місцевого суду в частині задоволення первісного позову згідно ст.103 та 104 ГПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 99,101-105 ГПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ЗАТ “Лондонська-Брістоль” –задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 18.04.2008 р. у справі №33/19-08-1028

в частині задоволення позову ТОВ “Стрейт Флеш” до ЗАТ “Лондонська-Брістоль” про визнання договору суборенди дійсним та усунення перешкод у користуванні орендованим майном –скасувати, а ТОВ “Стрейт Флеш” в позові до ЗАТ “Лондонська-Брістоль” про визнання договору суборенди дійсним та усунення перешкод у користуванні орендованим майном –відмовити.

В решті частині рішення господарського суду Одеської області від 18.04.2008 р. у справі №33/19-08-1028 (відмова у задоволенні зустрічного позову про визнання договору недійсним) - залишити без змін.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                               Мирошниченко М. А.

Судді:                                                             Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови підписано 11.06.2008 р.