ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

"28" липня 2008 р.

Справа № 18/123

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді ТимошевськоїВ.В. при секретарі судового засідання Горлової М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 18/123

за позовом: Державної екологічної інспекції в Кіровоградській області, м. Кіровоград

до відповідача: Звенигородської сільської ради, с. Звенигородка Олександрійського району Кіровоградської області

про стягнення 5321,87 грн.

Представники сторін:

від позивача - Леконт Р.В. , довіреність № 04-4/302 від 20.02.08 головний спеціаліст - юрисконсульт ;

від відповідача - Федоренко Ю.П. - сільський голова; Боровський В.А., довіреність № б/н від 18.06.08 ;

Державна екологічна інспекція в Кіровоградській області звернулась до господарського суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з Звенигородської сільської ради 5 321,87 грн. збитків, заподіяних державі внаслідок засмічення земельної ділянки твердими побутовими відходами.

Відповідач позов заперечив з наступних підстав:

позивачем не надано доказів того, що саме Звенигородська сільська рада завдала шкоди навколишньому природному середовищу;

земельна ділянка, на якій виявлено засмічення, не відноситься до території села Звенигородка, а тому не знаходиться у розпорядженні Звенигородської сільської ради.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалі суду від 20.06.2008р. та в судовому засіданні 22.07.2008 р. оголошено перерву до 28.07.2008 р.

В судовому засіданні 28.07.2008 р. представником позивача позовні вимоги підтримано у повному обсязі; представники відповідача позов заперечили.

В судовому засіданні 28.07.2008 р. за згодою представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши обставини, наведенні в обґрунтування позовних вимог і заперечень проти позову, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Земельним кодексом України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно статті 5 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в народному господарстві в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Державна екологічна інспекція в Кіровоградській області є спеціальним підрозділом Мінприроди та відповідно до покладених на неї завдань, здійснює державний контроль за додержанням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, раціональне використання, відтворення та охорону природних ресурсів на території Кіровоградської області (а.с. 31-38).

Згідно статті 20 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” спеціально уповноваженим центральним органам виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів і його органам на місцях надано право подавати позови про відшкодування збитків і втрат, заподіяних в результаті порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2007 р. державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Державної екологічної інспекції в Кіровоградській області проведено перевірку дотримання природоохоронного законодавства Звенигородською сільською радою. Проведеною перевіркою на території Звенигородської сільської ради виявлено несанкціоновані сміттєзвалища твердих побутових відходів. Дозвіл на розміщення відходів та інша документація на відповідні сміттєзвалища не оформлялась (відсутня).

За результатами перевірки 20.12.2007 р. складено акт № 07-428, в якому зафіксовано зазначене порушення (а.с. 11).

На підставі складеного акту позивачем здійснено розрахунок заподіяної шкоди згідно з Методикою визначення розмірів шкоди, зумовленої забрудненням і засміченням земельних ресурсів через порушення природоохоронного законодавства, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 27.10.1997 р. № 171 (у редакції наказу № 149 від 04.04.2007 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.04.2007 р. за № 422/13698). Згідно вказаного розрахунку розмір шкоди склав 5 321,87 грн. (а.с. 15).

На адресу Звенигородської сільської ради позивачем 10.01.2008 р. направлено претензію №07-8/38 з вимогою відшкодувати збитки в сумі 5 321,87 грн. (а.с.13-14), на яку Звенигородська сільська рада повідомила про відсутність коштів.

При вирішені спору щодо стягнення з Звенигородської сільської ради збитків, заподіяних внаслідок засмічення земельної ділянки відходами, господарський враховує наступне.

Згідно статті 1 Закону України “Про відходи” відходи – це будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворюються у процесі людської діяльності і не мають подальшого використання за місцем утворення чи виявлення та яких їх власник повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення. Виробник відходів - фізична або юридична особа, діяльність якої призводить до утворення відходів.

Відповідно до статей 8, 9 Закону України “Про відходи” відходи є об'єктом права власності. Суб'єктами права власності на відходи є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи та організації усіх форм власності, територіальні громади, Автономна Республіка Крим і держава. Територіальні громади є власниками відходів, що утворюються на об'єктах комунальної власності чи знаходяться на їх території і не мають власника або власник яких невідомий (безхазяйні відходи). Суб'єкти права власності володіють, користуються і розпоряджаються відходами в межах, визначених законом.

Статтею 17 Закону України “Про відходи” встановлені обов”язки суб”єктів господарської діяльності у сфері поводження з відходами, в тому числі, пункт “л” цієї статті - відшкодовувати шкоду, заподіяну навколишньому природному середовищу, здоров'ю та майну громадян, підприємствам, установам та організаціям внаслідок порушення встановлених правил поводження з відходами, відповідно до законодавства України. А пункт “ї” цієї статті визначає обов”язок суб”єктів господарської діяльності надавати місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, спеціально уповноваженим органам виконавчої влади у сфері поводження з відходами інформацію про відходи та пов'язану з ними діяльність, у тому числі про випадки несанкціонованого попадання відходів у навколишнє природне середовище та вжиті щодо цього заходи.

Розміщення відходів здійснюється лише в місцях, визначених органами місцевого самоврядування з врахуванням вимог земельного та природоохоронного законодавства, за наявності спеціальних дозволів, у яких визначені обсяги відходів відповідно до встановлених лімітів та умови їх зберігання (ст. 33 Закону “Про відходи”).

Згідно статті 10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 7 частини 1 статті 33 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища віднесено, зокрема, визначення території для складування, зберігання або розміщення виробничих, побутових та інших відходів відповідно до законодавства.

Нормами Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” та Закону України “Про відходи” окремо визначаються повноваження органів місцевого самоврядування у галузі охорони навколишнього природного середовища та поводження з відходами, серед яких здійснення контрою за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища та за раціональним використанням і безпечним поводженням з відходами на своїй території.

Згідно статті 15 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” місцеві Ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території.

Перелік осіб, які зобов”язані відшкодовувати шкоду, заподіяну внаслідок порушення законодавства про охорону природного середовища, визначено статтею 68 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” та статтею 43 Закону України “Про відходи”. Органи місцевого самоврядування до зазначеного переліку не входять, а отже не є суб"єктами, на яких покладено обов"язок відшкодовувати таку шкоду.

Вказане відповідає позиції, викладеній колегією суддів Вищого господарського суду України в постанові від 01.08.2006 р. по справі № 35/205.

За приписами статті 12 Закону України “Про відходи” відходи, що не мають власника вважаються безхазяйними. Визначення режиму використання безхазяйних відходів покладається на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, якщо інше не передбачено законом. Місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування ведуть облік безхазяйних відходів і несуть відповідальність за комплексне використання таких відходів, додержання умов поводження з ними та запобігання негативному впливу їх на навколишнє природне середовище і здоров'я людей.

Порядок виявлення та обліку безхазяйних відходів затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 1217 від 03.08.1998 р.

Згідно вказаного Порядку на органи місцевого самоврядування покладається прийняття на підставі акта комісії з питань поводження з безхазяйними відходами рішень щодо подальшого поводження з відходами та в разі необхідності порушення справи про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні законодавства про відходи, та відшкодування заподіяної шкоди. У разі визначення власника відходів, він несе повну відповідальність за додержання умов поводження з ними та запобігання негативному впливу відходів на навколишнє природне середовище відповідно до положень Закону України “Про відходи”.

Підставами для здійснення процедур визначення відходів та наступного їх обліку є повідомлення власників або користувачів земельних ділянок, повідомлення (заяви) громадян, підприємств, установ та організацій, засобів масової інформації, результати штатних інспекційних перевірок органів Мінекоресурсів на місцях, санітарно-епідеміологічної служби, органів місцевого самоврядування тощо.

Матеріалами судової справи не підтверджується здійснення відповідних процедур щодо зазначених в акті перевірки відходів та наявність наведених вище підстав для їх проведення. Отже, виявлені перевіркою відходи на обліку як безхазяйні не значились.

Шкода, яку просить стягнути позивач, обрахована згідно Методики, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 27.10.1997 р. № 171 (у редакції наказу № 149 від 04.04.2007 р.). Поряд з цим, згідно пункту 1.2. дана Методика встановлює порядок розрахунку розмірів відшкодування шкоди саме суб”єктами господарювання та фізичними особами в процесі їх діяльності через забруднення земель хімічними речовинами, їх засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і поширюється на всі землі України незалежно від форм їх власності.

З огляду на викладене, господарський суд вважає позовні вимоги про стягнення із Звенигородської сільської ради збитків, заподіяних внаслідок засмічення земельної ділянки твердими побутовими відходами у розмірі 5321,87 рн. необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо заперечення відповідача про неналежність засмічених земельних ділянок до розпорядження Звенигородської сільської ради, господарський суд вказує на відсутність відповідних доказів, оскільки надана відповідачем схема села Звенигородка не затверджена та, як повідомляє відповідач, знаходиться у стані розробки.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Згідно частини 3 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Дане рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя В.В.Тимошевська