ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.07.08 р.                     Справа № 44/53пд

Господарський суд Донецької області у складі колегії суддів

Головуючого Ю.О Підченко

Суддів Н.О.Мартюхіна

Г.Є.Курило

При секретарі судового засідання Пальчак О.М.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом прокурора м. Донецька в інтересах держави в особі Міністерства палива та енергетики України м. Київ та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області м. Донецьк

до першого відповідача відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Донецькміськгаз” м. Донецьк

до другого відповідача дочірньої компанії „Газ України” національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” м. Київ

про визнання договору недійсним

за участю:

прокурора Демидова М.В.

представників сторін:

від першого позивача не з’явився

від другого позивача Сорокіна В.В. - юрисконсульт

від першого відповідача Шулятинський В.О. - юрисконсульт, Горніна В.В. - юрисконсульт

від другого відповідача Коваленко Л.М. - юрисконсульт

від третьої особи не з’явився

Суть спору: прокурор м. Донецька звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Міністерства палива та енергетики України м. Київ та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області з позовом до відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Донецькміськгаз” про визнання недійсним договору від 28.12.01р. № 04/01-826, за яким останній отримав в користування розподільні газопроводи, споруди на них та транспортні засоби спеціального призначення, та про зобов’язання відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Донецькміськгаз” та національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” укласти договір оренди майна, що не підлягає приватизації, з дотриманням вимог Закону України “Про оренду державного та комунального майна.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.11.07р. по справі №44/53пд постанову Донецького апеляційного господарського суду від 24.07.07р. та рішення господарського суду Донецької області від 16.04.07р. у справі №44/53пд було скасовано і справу передано на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Судом прийнято до уваги, що вказівки які містяться у постанові касаційної інстанції, є обов’язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи в розумінні ст. 111-12 ГПК України.

Склад судової колегії по розгляду справи №44/53пд неодноразово змінювався.

У зв’язку з відпусткою судді Бойко І.А. розпорядженням заступника голови господарського суду Донецької області від 28.07.08р. було змінено склад судової колегії по розгляду справи №35/469пд, а саме замість судді Приходько І.В. призначено суддю Курило Г.Є.

Ухвалою від 15.05.08р. у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, судом було залучено Національну акціонерну компанію „Нафтогаз України” на тих підставах, що спірне майно було передано їй за договором № 76 від 04.02.98р., укладеним між нею та Фондом державного майна України про використання державного майна, яке не підлягає приватизації. Крім того, 28.12.01р.

Сторін було належним чином повідомлено про час та місце проведення судового засідання, тому судом з урахуванням вимог ст. ст. 4-2, 4-3 ГПК України створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом.

Представник першого позивача - Міністерства палива та енергетики України до жодного з судового засідання не з’явився, однак телеграмою повідомив суд, що підтримує вимоги прокурора.

Другий позивач - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області також підтримав вимоги прокурора, та повідомив, що органом управління спірним державним майном є перший позивач.

Відповідачі позов не визнали по викладеним у письмових поясненнях доводам. Крім того, просять застосувати строк позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши висновок прокурора, доводи представників сторін, суд встановив:

Позов прокурора мотивовано тим, що згідно угоди про використання державного майна, яке не підлягає приватизації № 76 від 04.02.1999р. Фонд державного майна України передав національній акціонерній компанії „Нафтогаз України" в оперативне управління певне державне майно. При цьому пунктом 2.3 угоди було передбачено необхідність узгодження з Фондом державного майна України передачі майна в користування третім особам (за винятком передачі підприємствам, які входять до НАК „Нафтогаз України").

28.12.01р. між відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації „Донецькміськгаз”, далі - перший відповідач, та дочірньою компанією „Газ України” національної акціонерної компанії „Нафтогаз України”, далі - другий відповідач, був укладений договір № 04/01-826, згідно зі статтею 1 якого другий відповідач передав у тимчасове користування першому відповідачу державне майно, яке не підлягає приватизації, а саме: розподільні газопроводи, споруди на них і транспортні засоби спеціального призначення, які передані національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" у користування згідно з Переліком (додаток № 3 до постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998р. № 747 "Про утворення Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України” .

Статтею 5 договору „Порядок розрахунків” передбачений обов‘язок першого відповідача відраховувати 50% прибутку на розвиток вищевказаного майна, а також здійснювати амортизаційні відрахування.

Позовні вимоги прокурора ґрунтуються на невідповідності умов договору приписам законодавства, у тому числі статті 75 ГК України та пункту 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 15.12.92 року № 8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності”, які забороняють безоплатну передачу об’єктів в користування суб’єктів господарювання. Правовими підставами заявленого позову прокурор зазначив статті 203, 215, 216 ЦК України та статтю 207 ГК України.

Тобто, прокурором заявлені вимоги про визнання недійсним договору від 28.12.01р. № 04/01-826 та зобов’язання відповідачів укласти договір оренди майна, що не підлягає приватизації, з дотриманням вимог Закону України “Про оренду державного та комунального майна.

Однак, до прийняття рішення по справі прокурор, використовуючи своє право, передбачене ст. 22 ГПК України, зменшив позовні вимоги та намагається визнати договір від 28.12.01р. № 04/01-826, укладений між відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації „Донецькміськгаз” та дочірньою компанією „Газ України” національної акціонерної компанії „Нафтогаз України”.

З’ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, надавши правову оцінку правовідносинам сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора необґрунтовані з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 207 ГК України Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Дійсно, пунктом 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 15.12.1992р. № 8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності" визначено, що підприємствам, які є у загальнодержавній власності, заборонено передавати безоплатно закріплене за ними майно іншим підприємствам.

Однак, твердження прокурора про безоплатне використання майна спростовується тим, що статтею 5 спірного договору передбачений обов‘язок першого відповідача відраховувати на розвиток майна 50% чистого прибутку, отриманого від використання майна, а також здійснювати амортизаційні відрахування. Виконання зазначеного обов’язку підтверджено наданими першим відповідачем платіжними документами, довідкою головного бухгалтера, накопичувальними відомостями на виконані роботи з капітального будівництва об’єктів державної власності.

Крім того, Декрет Кабінету Міністрів України від 15.12.1992 року № 8-92 "Про управління майном, що є у загальнодержавній власності” втратив чинність на підставі Закону України N 185-V (185-16) від 21.09.2006 року "Про управління об'єктами державної власності", який визначає правові основи управління об'єктами державної власності. Судом з урахуванням ст. 58 Конституції України та вказівок, що містяться у постанові Вищого господарського суду України від 29.11.07р. враховано ці обставини і взято до уваги, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За змістом ч. ст. 55 ГК України під господарською компетенцією розуміється сукупність господарських прав та обов’язків, якими наділений суб’єкт господарювання. Отже, господарське зобов’язання може бути визнане недійсним з підстав порушення сторонами господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), зокрема, якщо таке зобов’язання укладене за межами прав та обов’язків, якими наділений суб’єкт господарювання.

Судом надана належна правова оцінка та з’ясовано, що згідно з п. 2.3 угоди про використання державного майна, яке не підлягає приватизації № 76 від 04.02.1999р. між Фондом державного майна України та національною акціонерною компанією „Нафтогаз України", останній зобов’язався не передавати без дозволу Фонду майно, зазначене в п. 1.1. цієї угоди, в користування третім особам, крім підприємств, які входять до складу Компанії.

Відповідно до розділу 1 статуту ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” входить до складу НАК “Нафтогаз України”, яка є її єдиним засновником та власником.

Відповідно до п п. 4.3., 4.4. Статуту ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” Компанія використовує державне майно, що не підлягає приватизації, відповідно до чинного законодавства України. Майно, що є державною власністю і надане Компанії у користування, включається до її активів. Відчуження майна, що є державною власністю і перебуває у користуванні Компанії, здійснюється у порядку, встановленому чинним законодавством України та за погодженням з Фондом державного майна України.

Тобто, погодженням з Фондом державного майна України при укладанні спірного договору не потребувалось, оскільки за ним не відбулося відчуження майна, а тільки його передача у користування.

Дочірнє підприємство - ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” має статус юридичної особи, проте НАК “Нафтогаз України” як єдиний засновник володіє 100 відсотками корпоративних прав власних дочірніх підприємств.

Стаття 167 ГК України визначає, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно ч. 5 ст. 63 ГК України корпоративне підприємство утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об'єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.

28.12.01р. між НАК “Нафтогаз України” та ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” було укладено угоду №14/1127 про користування державним майном, яке не підлягає приватизації, відповідно до п. 4.4.3. останній зобов’язався не передавати без дозволу Компанії майно, зазначене в п. 1.1. цієї угоди, в користування третім особам, крім підприємств, зазначених у додатку до цієї угоди. К переліку підприємств, що входять до складу НАК “Нафтогаз України”, який міститься у додатку № 1 до вказаної угоди під порядковим номером 8 зазначено ВАТ „Донецькміськгаз”.

Тобто, ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” було отримано згоду НАК “Нафтогаз України” на передачу зазначеного майна ВАТ „Донецькміськгаз”.

Таким чином, з урахуванням наявності угод № 76 від 04.02.1999р. та №14/1127 від 28.11.01р. необхідності в отриманні дозволу Фонду державного майна України не було, оскільки як ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України”, так і ВАТ „Донецькміськгаз” входять до складу НАК “Нафтогаз України”.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень прокурора про порушення при укладенні договору умов пункту 2.3 Угоди про використання державного майна, яке не підлягає приватизації, № 76 від 04.02.1999 року.

Згідно зі ст. 1 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” цей закон регулює: організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Статтею 4 даного закону передбачено перелік об’єктів, які не можуть бути об’єктами оренди: об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", а також об'єкти, включені до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", які випускають підакцизну продукцію, крім цілісних майнових комплексів, які випускають підакцизну продукцію, переданих в оренду до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 29 червня 2004 року

Відповідно до статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. До об'єктів, що мають загальнодержавне значення, відносяться майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів, основним видом діяльності яких є виробництво товарів (робіт, послуг), що мають загальнодержавне значення, зокрема магістральні нафто- і газопроводи та магістральний трубопровідний транспорт, що обслуговують потреби держави в цілому, підземні нафто- та газосховища.

Таким чином, доводи прокурора щодо застосування до спірних правовідносин Закону України „Про оренду державного та комунального майна” необґрунтовані, оскільки майно, яке є предметом спірного договору не підпадає під дію даного нормативного акту

Пунктом 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до ст. 36 Закону України "Про прокуратуру" підставою представництва в суді держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вичиняються у відносинах між ними і державою.

Тобто, прокурор в кожному конкретному випадку самостійно повинен визначити в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави.

Прокурор чи його заступник, звертаючись до господарського суду в інтересах держави з заявою про визнання договору недійсним, зазначає у ній позивачем державний орган або установу, організацію, уповноважені здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, наприклад, управляти майном, що є предметом цього договору, і визначає відповідачами, як правило, обох контрагентів за договором.

Договори, укладені з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства є окремим різновидом протиправних договорів. Для визнання їх недійсними не вимагається обов’язкового зазначення прямого припису закону, який цей договір порушує, а лише доведення мети, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Прокурором не доведена мета, що суперечить інтересам держави і суспільства, а також не доведений факт порушення охоронюваних законом прав та інтересів держави в особі Міністерства палива та енергетики України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вичиняються у відносинах між ними і державою.

Законодавець визначає підстави для визнання правочину недійсним:

-          так Цивільний кодекс (ст. 215) формулює детальні та достатньо визначені положення про підстави недійсності правочинів та про види недійсних правочинів (нікчемні та оспорювані). Положення ст. 207 ГК з цього ж питання, хоч і стосуються лише господарських договорів, але є більш загальними. Виходячи із принципового положення про Цивільний кодекс як основний акт цивільного законодавства, при вирішенні питання про підстави недійсності (нікчемності, оспорюваності) правочина у сфері дії Господарського кодексу слід застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу. Підстави нікчемності умов договорів, встановлені ч. 2 ст. 207 ГК не повинні застосовуватись, оскільки визнання нікчемності умов типових договорів є взагалі некоректним (як таке, що передбачає застосування до типового договору, що є нормативно-правовим актом, правової конструкції нікчемності, яка може стосуватись тільки правочинів).

-          відповідно до ч. 1 ст. 215 і ч. 1 ст. 203 ЦК підставою недійсності правочину є суперечність його змісту актам цивільного законодавства. Під змістом правочину тут розуміється зміст волевиявлення учасників правочину в цілому, тобто як волевиявлення щодо змісту цивільних правовідносин, що мають виникнути на підставі правочину, так і волевиявлення стосовно того, з ким ці правовідносини мають бути встановлені. Тому правочин може бути визнаний недійсним, зокрема у разі, коли ним порушено право третьої особи, яка відповідно до закону отримала право на укладення договору стосовно того ж предмета за результатами конкурсу, аукціону тощо (в зв’язку з тим, що волевиявлення стосовно учасника правочину, суперечить акту цивільного законодавства);

-          підставою недійсності правочину може бути його суперечність актам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК). При застосуванні цього положення слід врахувати, що абсолютна більшість законів та інших нормативно-правових актів формулюють норми, що належать до декількох галузей законодавства. В багатьох випадках в одних і тих же положеннях актів законодавства формулюються норми двох і навіть трьох галузей права. Тому, численні публічно-правові заборони та обмеження, які стосуються умов, за яких можливе вчинення правочину, мають тлумачитись так, що вони мають цивільно-правовий зміст, а їх порушення є підставою для висновку про те, що зміст правочину суперечить акту цивільного законодавства;

-          наслідки недійсності правочинів встановлюються ст.ст. 216, 217 та іншими Цивільного кодексу. Враховуючи, що в Цивільному та Господарському кодексах, в інших законах терміни “зобов’язання”, “правочини” часто використовуються як тотожні, положення ст.ст. 207, 208 ГК про недійсність зобов’язань та наслідки їх недійсності з урахуванням термінології, що використовується у Цивільному кодексі, мають тлумачитись як такі, що стосуються недійсності правочинів. Тому відповідно до ч. 1 ст. 208 ГК правочини, що є підставою господарських зобов’язань, можуть бути визнані недійсними у разі вчинення їх з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства з застосуванням наслідків, передбачених цією частиною.

Прокурором не доведено яким чином п. 2.3. угоди про використання державного майна, яке не підлягає приватизації № 76 від 04.02.1999р. впливає на недійсність спірного правочину, різновидом якого є договір.

Таким чином, фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження свідчать про те, що спірний договір відповідає вимогам законодавства, а тому у задоволенні вимог прокурора про визнання недійсним договору про користування державним майном, яке не підлягає приватизації від 28.12.01р. за № 04/01-826, укладеного між відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації “Донецькмісьгаз” та Дочірньою компанією “Газ України” Національної акціонерної компанії “ Нафтогаз України слід відмовити, як необґрунтовано заявлених.

Відповідачами заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. 08.02.07р. прокурором був заявлений позов про визнання недійсним договору від 28.12.01р. № 04/01-826, укладеного між відповідачами у справі.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набув чинності 01.01.04р., правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Зважаючи на те, що по даній справі строк позовної давності у три роки не сплив до набрання чинності ЦК України, застосовуються положення про позовну давність Цивільного кодексу України.

Згідно п. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право позивача, захистити яке він просить, відповідачем не порушено, приймається рішення про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

Якщо буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд приймає рішення, яким відмовляє в позові у зв’язку із закінченням строку позовної давності. А при визнанні причин пропуску цього строку поважною порушене право має бути захищене.

З введенням нового ЦК України 2003р. суд може застосувати строк позовної давності тільки за заявою сторони у спорі (частина 4 ст. 267 ЦК України). Така заява стане підставою для відмови у позові, коли суд не визнає причину пропуску строку поважною. По старому ЦК України 1963р. суд був зобов’язаний застосувати строк позовної давності незалежно від заяв сторін.

Судом з’ясовано, що право, яке просить захистити прокурор відповідачами не порушено. І тому суд повинен винести рішення про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

У задоволенні клопотання першого відповідача про зупинення провадження у справі слід відмовити на тих підставах, що ним не доведено факт неможливості розгляду даної справи до вирішення господарським судом м. Києва справи № 3/465.

У випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судових витрат зі справи, у тому числі і сум державного мита за подання заяви про перегляд рішення в апеляційному або у касаційному порядку, здійснює господарський суд, який приймає рішення, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат за приписами ст.ст. 44, 46, 49 ГПК України.

За такими обставинами витрати по державному миту за подання скарги про перегляд рішення в апеляційному порядку в сумі 42 грн. 50 коп. та перегляд рішення в касаційному порядку в сумі 42 грн. 50 коп. відносяться на заявника - дочірню компанію „Газ України” національної акціонерної компанії „Нафтогаз України”.

У зв’язку з тим, що за згодою сторін присутніх у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення згідно частини третьої ст. 85 ГПК України, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 58 Конституції України, ст. ст. 4, 5 Закону України “ Про оренду державного та комунального майна”, п.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 15.12.92р. за № 8-92 “Про управління майном, що є у загальнодержавній власності” ст. ст. 87, 88, 203, 215 ЦК України, ст. ст. 180, 181, 188, 207 ГК України ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 27, 29, 33, 36, 38, 43, 44, 49, 82, 84, ч.3 ст. 85, ст. 11112 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1.          У задоволенні позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору про користування державним майном, яке не підлягає приватизації від 28.12.01р. за № 04/01-826, укладеного між відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації “Донецькмісьгаз” та Дочірньою компанією “Газ України” Національної акціонерної компанії “ Нафтогаз України відмовити.

2.          У задоволенні решти позовних вимог прокурора відмовити.

3.          Витрати по державному миту за подання скарги про перегляд рішення в апеляційному порядку в сумі 42 грн. 50 коп. та перегляд рішення в касаційному порядку в сумі 42 грн. 50 коп. відносяться на дочірню компанію „Газ України” національної акціонерної компанії „Нафтогаз України”.

4.          Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Дата підписання рішення оформленого у відповідності з вимогами ст. 84 ГПК України 01.08.08р.

Головуючий суддя

Судді Мартюхіна Н.О.

Курило Г.Є.