ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.08                                                                                           Справа№ 14/119А

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Західно-Українська торгова компанія “Ріо-Плюс”, м. Львів

до відповідача: Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова, м. Львів

Про визнання нечинними податкових повідомлень рішень від 06.10.2005 р. №22675/23-0/0/, №22676/23-0//0.

Суддя Кітаєва С.Б.

Секретар Мільчук І.

Представники:

Від позивача –Шнир О.Б. - представник

Від відповідача – Карпин Я.С. –представник

Суть спору: товариство з обмеженою відповідальністю “Західно-Українська торгова компанія “Ріо-Плюс”, м. Львів, звернулось із позовом до Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова, м. Львів, про визнання нечинними податкових повідомлень рішень від 06.10.2005 р. №22675/23-0/0/ з платежу податок на прибуток на загальну суму 15037 грн. (з яких 13670 грн. –основний платіж, 1367 грн. –штрафні (фінансові) санкції), від 06.10.2005 р. №22676/23-0//0. з платежу податок на додану вартість на загальну суму 16402,5 грн. (з яких 10935 грн. –основний платіж, 5467,5 грн. –штрафні (фінансові) санкції).

Ухвалою господарського суду Львівської області (суддя Зварич О.В.) від 24.11.2005 р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд на 27.12.2005 р.. Розгляд справи неодноразово відкладався з мотивів, зазначених в ухвалах суду. Постановою господарського суду Львівської області від 07.03.2006 р. позов задоволено та визнано недійсними оспорювані податкові повідомлення-рішення. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 31.07.2006 р. постанову господарського суду Львівської області від 07.03.2006 р. залишено без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.04.2008 р. у справі №К-29722/06 було частково задоволено касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Залізничному районі міста Львова, постанову господарського суду Львівської області від 07.03.2006 р. та ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від 31.07.2006 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, Вищий адміністративний суд України, погодившись з доводами скасованих судових рішень, тим не менш, зазначив, що судовими інстанціями не були перевірені посилання Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова щодо здійснення позивачем оплати за придбаний ним часник.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 30.05.2008 р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи на 26.06.2008 р.. Розгляд справи відкладався з мотивів, зазначених в ухвалі суду від 26.06.2008 р та від 08.08.2008 року.

У відповідності до ч.3 ст.121 КАС України, за письмовою згодою представників сторін , в засіданні 02.09.2008 року розпочато судовий розгляд справи.

Відповідно до ст..126 КАС України здійснювалось повне фіксування судового засідання технічними засобами

Представникам сторін роз’яснено їх права згідно зі ст. ст. 49, 51 КАС України; видано пам”ятки про їхні права та обов”язки, встановлені КАС України. Заяви про відвід судді та секретаря судового засідання, з підстав, зазначених в ст..ст..27,28, ч.1 ст.29 КАС України, від сторін не надходили.

У відповідності до ст. 71 КАС України справа слухається за наявними у ній матеріалами.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови по даній справі, у зв”язку з чим , відповідно до вимог ч.4 ст.167 КАС України, суд повідомив час виготовлення постанови суду в повному обсязі –05.09.2008 року.

Постанова суду в повному обсязі виготовлена 05.09.2008 року.

Представник позивача у судових засіданнях позов підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві, доповненні до позовної заяви, запереченнях, додаткових обґрунтуваннях. Ствердив, зокрема, що оспорювані податкові повідомлення-рішення були винесені на підставі акту №562/23-2/32326774 від 07.09.2005 р. “Про результати комплексної планової документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства ТзОВ “ЗУТК “Ріо-Плюс” за період з 01.04.04 по 31.06.05”, яким виявлено списання часнику, проведене на підставі акту на списання №4 від 29.06.2005 р. в сумі 54795 грн.. Посилається на помилкове застосування відповідачем норм Наказу Міністерства торгівлі СРСР №75 від 23.03.1984 р., замість норм Наказу Міністерства торгівлі СРСР №88 від 02.04.1987 р., відповідно до якого норми убутку часнику визначені на рівні 0,40% у весняний період. Однак пізніше, у запереченні №14 від 23.0-9.2005 р. позивач ствердив, що прийнятий до уваги відповідачем акт на списання №4 від 29.06.2005 р. та накладна №3 від 02.06.2005 р. були лише чорновиками, а фактично списання відбулось на підставі акту на списання часнику від 02.08.2005 р., на підставі якого були вчасно відкориговані валові витрати за три квартали 2005 р. і сума податку була сплачена повністю. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача позов заперечив з мотивів, зазначених у відзиві, запереченнях. Ствердив, зокрема, що відповідач не оплатив вартість часнику, придбаного у Sp.Z.O.O. “AMEX”, а тому безпідставно відніс його вартість на валові витрати. Реалізувавши часник лише на суму 2008 грн., позивач безпідставно не застосував норму списання 0,22% від загальної вартості товару (передбачену Наказом Міністерства торгівлі СРСР №75 від 23.03.1984 р.), а списав залишок часнику у повному обсязі. Посилається на п. 17.2. Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, відповідно до якого платник податків, який тільки до початку перевірки контролюючим органом самостійно виявляє факт заниження податкового зобов’язання минулих податкових періодів, зобов’язаний вжити відповідних заходів до корегування. Просить у позові відмовити.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши оригінали документів, що мають значення для справи, суд встановив наступне.

З 16.08.2005 р. по 29.08.2005 р. відповідач провів комплексну планову документальну перевірку дотримання вимог податкового та валютного законодавства позивачем, що підтверджується актом №562/23-2/32326774 від 07.09.2005 р. “Про результати комплексної планової документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства ТзОВ “ЗУТК “Ріо-Плюс” за період з 01.04.04 по 31.06.05”.

Згідно із актом №562/23-2/32326774 від 07.09.2005 р. встановлено ряд порушень законодавства, з яких позивачем заперечується правомірність висновків лише щодо порушення п. 5.2.1. Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” –заниження податку на прибуток в 2 кварталі 2005 р. в сумі 13670 грн.; а також п. 7.4.1. Закону України “Про податок на додану вартість” –заниження податку на додану вартість в 2005 р. на суму 10935 грн.. Зазначені порушення мотивовані відповідачем тим, що в порушення п.п. 5.2.1. п. 5.2 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" підприємством неправомірно віднесено до складу валових витрат у 2 кв. 2005 р. списаний часник на суму 54674 грн., який придбаний у SР. Z. о.о "АМЕХ" (Польща) згідно Договору купівлі-продажу № 7/12/ІМ від 03.02.2005 р. та вантажно-митної декларації №004001 від 11.03.2005 р., загальною вартістю 56803,25 грн. (фактурна та митна вартість товару становить 27269,47 грн., мито та митні збори - 29533,78 грн.). Оплати за часник не було, кредиторська заборгованість станом на 01.07.05р. становила 27269,47 грн. Однак, у 2 кв. 2005 р. вартість його придбання була включена до валових витрат.

В кінці 1 кв. 2005 р. часник було передано на відповідальне зберігання ТзОВ „Фірма "Патрон і Ко", згідно договору зберігання (схову) майна № 1/3 від 31.03.2005 р. та накладної приймання-передачі №1/03/2005 р. від 31.03.2005 р. в кількості 19800 кг на загальну суму 56803,25 грн. Згідно п 4.1 договору, відповідальність за втрати, зменшення кількості, пошкодження, зміну якості майна покладені на ТзОВ „Фірма „Патрон і Ко". ТзОВ „ЗУТК „Ріо-Плюс" не зобов'язало фірму-охоронця відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, а понесло дані збитки самостійно. Згідно накладної № 3 від 02.06.2005 року ТзОВ „Фірма „Патрон і Ко" повернула часник ТзОВ „ЗУТК „Ріо-Плюс" на суму 54 795 грн.. Однак, ТзОВ „ЗУТК „Ріо-Плюс" продало часник лише на суму 2008,00 грн., у зв’язку з чим залишок часнику становив 54795 грн., після чого його було списано за непридатністю до вживання у повній сумі згідно із актом списання часнику у зв'язку з непридатністю до вживання № 4 від 29.06,2005 р. на загальну суму 54 795 грн.. На думку відповідача, згідно Наказу Міністерства торгівлі СРСР № 75 від 23.03.1984 р. підприємство мало право віднести на валові витрати суму списаного часнику лише в розмірі 0,22% від загальної вартості товару, тобто 54796 х 0,22 % = 121 грн., а не у повному обсязі. Однак, ТзОВ „ЗУТК „Ріо-Плюс" списало часник у повному обсязі. Таким чином стверджується, що позивач неправомірно відніс до складу валових витрат списаний часник згідно акту списання № 4 від 29.06.2005 р. на загальну сумку 54674 грн., тобто 54795-121=54674 грн.

На підставі зазначеного акту, ДПІ у Залізничному районі м. Львова прийнято оспорювані податкові повідомлення-рішення від 06.10.2005 р. №22675/23-0/0/ з платежу податок на прибуток на загальну суму 15037 грн. (з яких 13670 грн. –основний платіж, 1367 грн. –штрафні (фінансові) санкції), від 06.10.2005 р. №22676/23-0//0. з платежу податок на додану вартість на загальну суму 16402,5 грн. (з яких 10935 грн. –основний платіж, 5467,5 грн. –штрафні (фінансові) санкції).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу №7/12/ІМ від 03.02.2005 р. за вантажно-митною декларацією №004001 від 11.03.2005 р., позивач придбав у SР. Z.о.о “АМЕХ" (Польща) часник на загальну суму 56803,25 грн.. Платіжним дорученням в іноземній валюті №1 від 19.10.2005 р. позивач оплатив SР. Z.о.о “АМЕХ" 20000 доларів США, у т.ч. за договором №7/12/ІМ від 03.02.2005 р. –5148 доларів США (курс 1 долар США = 5,039 грн. відповідно до меморіального ордеру від 19.10.2005 р.), чим підтверджується посилання відповідача в акті від 07.09.2005 р. про те, що станом на дату перевірки вартість часнику не була повністю оплачена.

Однак, відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності, а згідно п. 1.32 ст. 1 вказаного закону господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах. Відповідно до п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті, а згідно з п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 зазначеного закону не належать до складу валових витрат будь –які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення та зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до п.п. 11.2.3. п. 11.2. ст. 1.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" датою збільшення валових витрат платника податку при здійсненні ним операцій з особами, які є нерезидентами, є дата оприбуткування платником податку товарів (а при їх імпорті –також робіт (послуг), супутніх чи допоміжних такому імпорту товарів), а для робіт (послуг), - дата їх фактичного отримання від таких осіб, незалежно від наявності їх оплати (у тому числі часткової або авансової). Факт отримання позивачем часнику за вказаною вантажною митною декларацією відповідачем не заперечувався, відповідно, позивач підставно збільшив валові витрати в другому кварталі 2005 р. у зв’язку із одержанням часнику.

31.03.2005 р. між позивачем (майнодавець) та ТзОВ “Фірма "Патрон і Ко" (охоронець) був укладений договір зберігання (схову) майна №1/3. На підставі вказаного договору, відповідно до накладної приймання-передачі №1/03/2005 від 31.03.2005 р. позивач передав охоронцю товар, у т.ч. часник ваговий в кількості 19800 кг на загальну суму 56803,23 грн..

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було реалізовано часнику лише на суму 2008 грн.. Згідно із накладною №3 від 02.06.2005 р. ТзОВ „Фірма „Патрон і Ко" повернула часник на суму 54795 грн. ТзОВ „ЗУТК „Ріо-Плюс".

У відповідності до акту №4 про списання товарно-матеріальних цінностей від 29.06.2005 р., часник ваговий на суму 54795,03 грн. був списаний у зв’язку із непридатністю для вживання. Акт підписаний комісійно та скріплений печаткою позивача. Вартість списаного часнику була віднесена на валові витрати позивача, що підтверджується відповідними деклараціями (декларацією на прибуток за серпень 2005 р. та декларацією з ПДВ за цей період) та не заперечувалось сторонами.

Позивач посилається на ту обставину, що акт №4 про списання товарно-матеріальних цінностей від 29.06.2005 р. був лише чернеткою, а насправді часник ваговий на іншу суму –52436,84 грн. був списаний на підставі акту №1/08 про списання товарно-матеріальних цінностей від 02.08.2005 р. і, таким чином, не підлягав відображенню у період, який перевірявся відповідачем, а згодом був належно відкоригований позивачем самостійно на підставі п. 17.2. Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”. Надав завірену ним копію акту №1/08 від 02.08.2005 р..

Однак, таке посилання не заслуговує на увагу та не відповідає іншим доказам по справі, оціненим в їх сукупності. Зокрема, акту №4 від 29.06.2005 р. містить усі необхідні реквізити, належно оформлений та перебував під час перевірки у бухгалтерії позивача та наданий відповідачу для перевірки. Стосовно посилань відповідача на вказаний акт №4 від 29.06.2005 р. позивач зауважень в акті перевірки від 07.09.2005 р. не надав, хоча станом на дату складання акту в розпорядженні позивача повинен був бути акт №1/08 від 02.08.2005 р., на який він посилається.

Податковий орган вважає безпідставним віднесення позивачем вартості списаного часнику на валові витрати в повному обсязі, покликаючись на те, що згідно Наказу Міністерства торгівлі СССР №75 від 23.03.1984 р. “Про затвердження диференційованих розмірів списання втрат непродовольчих і продовольчих товарів в магазинах (відділах, секціях) самообслуговування” позивач мав право віднести на валові витрати суму списаного часнику лише в розмірі 0,22% від з загальної вартості товару, тобто 121 грн., в зв’язку з чим позивачем завищено валові витрати на суму 54674 грн.. Однак, суд погоджується з позивачем щодо помилкового застосування відповідачем норм зазначеного наказу, оскільки цей наказ застосовується в магазинах (відділах, секціях) самообслуговування, а позивач займається гуртовою торгівлею продуктами харчування. Таким чином, при визначенні норм природного убутку часнику в даному випадку має застосовуватись Наказ Міністерства торгівлі СРСР „Про затвердження норм природного убутку продовольчих товарів у торгівлі та інструкцій їх застосування" №88 від 02.04.1987 р., яким передбачено норму убутку часнику в розмірі: осінь - 0,37%; зима - 0,20%; весна - 0,40%; літо - 1,00%. Враховуючи встановлену вищезазначеним наказом норму убутку часнику її розмірі 0,44% до складу валових витрат підлягає віднесенню часник на суму 219,18 грн., а не визначена податковим органом сума 121 грн..

Відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість в редакції від 01.01.2004р., податковий кредит звітної періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді, у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, а згідно п.п. 7.4.4 зазначеної статті, що діяла на момент проведення відповідних господарських операцій позивачем, у разі коли платник придбає товари (роботи, послуги), вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) і не підлягає амортизації, податки, сплачені у зв'язку з таким придбанням, відшкодовуються за рахунок відповідних джерел і до складу податкового кредиту не включаються.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що донарахування податку на прибуток та податку на додану вартість було проведено відповідачем на основі помилково визначеної бази оподаткування. Враховуючи те, що суд розглядає спір про визнання рішення нечинним чи його скасування повністю або частково, суд не може вносити зміни в спірне податкове повідомлення-рішення. Спірні податкові повідомлення-рішення не містять в собі будь-яких частин щодо окремо визначення сум податкових зобов'язань та штрафних (фінансових) санкцій, а тому з цих підстав не можуть визнаватись нечинними в частині.

Відповідно, у зв’язку із безпідставністю нарахування відповідачем основних платежів з податку на додану вартість та податку на прибуток, відповідачем безпідставно нараховані і суми штрафних (фінансових) санкцій.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із ч. 2 ст. 162 КАС України, суд вправі постановою визнати протиправним рішення суб’єкта владних повноважень чи окремі його положення, дії чи бездіяльність і скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення. Суд також може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод чи інтересів суб’єкта у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб’єктів владних повноважень. Згідно зі ст. 20 ГК України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання. Кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони , яка не є суб”єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

З врахуванням зазначеної норми відшкодуванню підлягають на користь позивача з Державного бюджету України судові витрати , зокрема, 3,40 грн.судового збору.

Клопотання від позивача, в порядку ч.2 ст.89 КАС України, від позивача не надходили.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 69-71, 86, 87,89,94, 161-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов задовольнити повністю.

2.          Визнати нечинними податкові повідомлення рішення від 06.10.2005 р. №22675/23-0/0/ з платежу податок на прибуток та від 06.10.2005 р. №22676/23-0//0. з платежу податок на додану вартість.

3.           Присудити здійснені ТзОВ “Західно-Українська торгова компанія “Ріо-Плюс” ( м.Львів, вул..Каховська,39/8, ) документально підтверджені судові витрати, а саме –3,40 грн. судового збору, з Державного бюджету України.

4.          Видати в порядку встановленому КАС України виконавчий лист..

5.          Постанова набирає законної сили у відповідності із ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена у порядку і строки, передбачені ст. 186 КАС України.

Суддя                                                                                                     Кітаєва С.Б.