ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2008 р.

№ 3/519

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Козир Т.П.

суддів :

Барицької Т.Л.,

Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги

Фермерського господарства

"Росинка" та Фермерського

господарства "Журавушка"

на рішення

від 31.08.2005 р. господарського суду міста Києва

у справі

№ 3/519

за позовом

ВАТ "Племінний завод "Бортничі"

до

ТОВ "Таврис";

Бориспільської районної державної адміністрації;

Фермерського господарства

"Росинка";

Фермерського господарства

"Журавушка"

про

визнання договорів недійсними та стягнення 10500 грн.

за участю представників:

від позивача

- Клименко Д.С.

від відповідача-1

- не з’явились

від відповідача-2

- не з’явились

від відповідача-3

- Шпарик Ю.М.

від відповідача-4

- Шпарик Ю.М.

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2005 р. ВАТ "Племінний завод "Бортничі" звернулось в господарський суд міста Києва з позовом про стягнення з ТОВ "Таврис" 10500 грн. штрафу, а також про визнання недійсними договорів купівлі-продажу землі від 05.08.2004 р., укладених між Бориспільською районною державною адміністрацією з однієї сторони та фермерським господарством "Росинка" та фермерським господарством "Журавушка" з іншої сторони.

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.08.2005 р. (суддя Хілінська В.В.), за наслідками розгляду справи в передбаченому ГПК України порядку, позов задоволено частково: визнано недійсним договір купівлі-продажу землі від 05.08.2004 р., укладений між Бориспільською районною державною адміністрацією та фермерським господарством "Росинка"; визнано недійсним договір купівлі-продажу землі від 05.08.2004 р., укладений між Бориспільською районною державною адміністрацією та фермерським господарством "Журавушка". В іншій частині в позові відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2005 р. на підставі ст. ст. 184, 185, 186, 195, 196, 198, 199, 200, 205, 206, 207 КАС України рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2005 р. залишено без змін.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 17.10.2006 р. рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2005 р. та ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2005 р. скасовано, в позові відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 29.05.2007 р. ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2005 р. та постанову Вищого адміністративного суду України від 17.10.2006 р. скасовано, провадження в адміністративній справі закрито, а справу направлено до Київського апеляційного господарського суду на новий судовий розгляд у порядку господарського судочинства. Приймаючи постанову Верховний Суд України виходив з існування між сторонами спору про право, що виключає розгляд справи в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2007 р. прийнято відмову ВАТ "Племінний завод "Бортничі" від апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2005 р., а апеляційне провадження припинено.

До Вищого господарського суду України звернулись фермерське господарство "Росинка" та фермерське господарство "Журавушка" з касаційним скаргами, в яких просять рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційних скарг, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05.08.2004 р. між Бориспільською районною державною адміністрацією та фермерським господарством "Росинка" було укладено договір купівлі-продажу землі, відповідно до якого останньому було продано земельну ділянку.

В цей же день, 05.08.2004 р. було укладено договір купівлі-продажу землі між Бориспільською районною державною адміністрацією та фермерським господарством "Журавушка", відповідно до якого останньому було продано земельну ділянку.

Визнаючи вказані договори недійсними місцевий господарський суд виходив з того, що в мотивувальній частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.04.2005 р. у справі № 2-363/05 встановлено, що земельна ділянка, яка була продана фермерському господарству "Росинка" за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05.08.2004 р., плани меж якої визначені в Державному акті на право власності на земельну ділянку (серія ЯА №220773, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів за № 2), це частина земельної ділянки, що передана ВАТ "Племінний завод "Бортничі" на підставі рішення № 32 Гнідинської сільської ради від 29.05.1997 р. та яка визначена в Державному акті на право колективної власності на землю (серія КВ, зареєстрований в книзі записів актів на право колективної власності на землю за № 4/22, що виданий Гнідинською сільською радою 08.09.1997 р. ВАТ "Племінний завод "Бортничі"), як земельна ділянка № 3.

Крім того даним судом було встановлено, що частина земельної ділянки, яка продана фермерському господарству "Журавушка" за договором купівлі-продажу землі від 05.08.2004 р., укладеним між Бориспільською районного державною адміністрацією та фермерським господарством "Журавушка", плани меж якої визначені в Державному акті на право власності на земельну ділянку (серія АЯ № 220772, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів за № 4), це частина земельної ділянки, що передана ВАТ "Племінний завод "Бортничі" на підставі рішення № 32 Гнідинської сільської ради від 29.05.1997 р. та яка визначена в Державному акті на право колективної власності на землю (серія КВ, зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 4/22, що виданий Гнідинською сільською радою 08.09.1997 р. ВАТ "Племінний завод "Бортничі"), як земельна ділянка № 3.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевим господарським судом невірно застосовані норми матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до положень ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приймаючи рішення в частині задоволення позову місцевий господарський невірно встановив право інших осіб подавати позов про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 05.08.2004 р., окрім сторін за вказаними договорами або відповідного органу державної влади.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29.05.1997 р. виконавчим комітетом Гнідинської сільської ради народних депутатів Бориспільського району Київської області було прийняте рішення № 32 "Про передачу земель у колективну власність і постійне користування ВАТ "Племінний завод "Бортничі", згідно з яким товариству було передано у колективну власність - 705,8 га земель та надано у постійне користування - 81,6 га земель водного фонду.

Проте, місцевим господарським судом невірно застосовані норми матеріального права, на підставі яких зроблено висновок про встановлення обставин наявності у позивача права колективної власності і права постійного користування земельними ділянками.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗК України (в редакції 18.12.1990 р. із змінами і доповненнями) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Статтею 19 Закону України "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", який був чинним на момент прийняття рішення № 32 "Про передачу земель у колективну власність і постійне користування ВАТ "Племінний завод "Бортничі", встановлено, що регулювання земельних відносин відповідно до законодавства віднесено до питань, які підлягають вирішенню виключно на пленарних засіданнях Рад народних депутатів.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Матеріали справи не свідчать про те, що рішення приймалося на пленарному засіданні сесії Гнідинської сільської ради народних депутатів Бориспільського району Київської області, а також про делегування Гнідинською сільського радою народних депутатів Бориспільського району Київської області виконавчому комітету Гнідинської сільської ради народних депутатів Бориспільського району Київської області повноважень щодо регулювання земельних відносин.

Відповідно до положень ст. 17 ЗК України (в редакції 18.12.1990 р. із змінами і доповненнями) передача земельної ділянки у колективну власність колективним сільськогосподарським акціонерним товариствам здійснюється на підставі рішення місцевої ради народних депутатів.

Стаття 19 ЗК України (в редакції 18.12.1990 р. із змінами і доповненнями) передбачає, що передача юридичним особам в постійне користування земельних ділянок за межами населених пунктів із земель водного фонду здійснюється на підставі рішення районної ради народних депутатів.

Згідно зі ст. 23 ЗК України (в редакції 18.12.1990 р. із змінами і доповненнями) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Враховуючи, що державний акт на право власності та державний акт на право постійного користування землею відповідно до статей 17, 19, 23 ЗК України є чинним тільки на підставі рішення відповідної ради, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що в разі відсутності рішення відповідної ради, яка має повноваження на надання земельної ділянки у власність та/або постійне користування, такий державний акт не є чинним.

Також, приймаючи рішення суд безпідставно застосував ст. 35 ГПК України з посиланням на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.04.2005 р. у справі № 2-363/05.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 ГПК України рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, є обов'язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

При розгляді даної справи судом допущена помилка у застосуванні положень статті 35 ГПК України щодо підстав звільнення від доказування.

Суд неправомірно надав преюдиціального значення оціночним судженням, зробленими судом при вирішенні іншої справи, та безпідставно ототожнив факти, встановлені судом, з їх юридичною оцінкою.

Сам факт наявності рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.04.2005 р. у справі № 2-363/05 не міг бути беззаперечною підставою для задоволення позову в частині визнання оспорюваних договорів недійсними, позаяк відповідно до статті 129 Конституції України та статті 4 ГПК України рішення суду повинно ухвалюватись виключно на підставі закону.

Крім цього, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14.04.2005 р. про задоволення позову у справі № 2-363/05 скасовано ухвалою апеляційного суду Київської області від 29.12.2005 р.

Позивачем в процесі розгляду справи не доведено порушення свого права згідно ст. ст. 1, 2 ГПК України, не наведено, які норми чинного законодавства порушені при укладенні оспорюваних договорів, судом також належним чином не встановлені такі порушення, а тому підстави для задоволення позову були відсутні.

За таких обставин, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правильність юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до висновків, що договір купівлі-продажу землі від 05.08.2004 р., який укладений між Бориспільською районною державною адміністрацією та фермерським господарством "Росинка", та договір купівлі-продажу землі від 05.08.2004 р., який укладений між Бориспільською районною державною адміністрацією та фермерським господарством "Журавушка", відповідають нормам чинного законодавства України, вимоги позивача про визнання цих договорів недійсними та про стягнення з TOB "Таврис" 10500 грн. штрафу є необґрунтованими та безпідставними, а тому позов не підлягає задоволенню.

Викладене свідчить про те, що приймаючи оскаржуване рішення господарський суд надав невірну юридичну оцінку обставинам справи, порушив і неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставою для скасування рішення місцевого господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, а в силу п. 2 ст. 1119 ГПК України Вищий господарський суд України за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення суду першої інстанції повністю і прийняти нове рішення.

Враховуючи, що господарським судом першої інстанції в рішенні обставини справи встановлені, але їм надана неналежна юридична оцінка, Вищий господарський суд України вбачає за можливе прийняти нове рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Фермерського господарства "Росинка" та Фермерського господарства "Журавушка" задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 31.08.2005 р. у справі № 3/519 скасувати.

В позові відмовити.

Головуючий, суддя Т. Козир

С у д д і Т. Барицька

О. Подоляк