СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.08                                                                                 Справа № 7/355н.

Суддя Калашник Т.Л. розглянув матеріали справи за позовом

Приватного підприємства "Аттіка", м. Стаханов Луганської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об’єднання" , м. Луганськ в особі Серговської філії ТОВ "Луганське енергетичне об’єднання", м. Стаханов Луганської області

про визнання незаконними дій та визнання незаконним акту

в присутності представників сторін:

від позивача –Трунова Ю.О., , довіреність № 179 від 27.03.08;

від позивача –Безродня В.Є., довіреність № 178 від 27.03.08;

від позивача –Боженова Л.М., керівник;

від відповідача –Вороніна О.А., довіреність № 65 від 01.01.08.

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про визнання відсутності права вимоги у Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об’єднання" в особі Серговської філії з Приватного підприємства "Аттіка" грошей за недораховану активну електричну енергію на підставі акту про порушення споживачем "Правил користування електричною енергією" від 15.06.06 № 501439 та акту проведення експертизи розрахункового приладу від 21.07.06 № 1183/06 (з урахуванням зміни предмету позову за заявою від 03.08.06 –а.с.34).

Відповідач проти позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву від 31.07.06, від 14.08.06, у доповненнях до відзиву на позовну заяву від 21.08.06 та поясненнях за листом №1 від 17.03.08 (а.с.14-16, 38-39, 45-48, 103), посилаючись зокрема на те, що відповідачем проведено перевірку дотримання позивачем Правил з урахуванням вимог діючого законодавства та розрахункові документи були правомірно виписані в у зв’язку з порушенням позивачем Правил. Під захистом слід розуміти встановлені законом вид та міру можливого чи обов’язкового впливу на суспільні відносини, що потерпають від протиправного впливу, з метою поновлення порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. При цьому під суб’єктивним правом розуміється вид чи міра можливої поведінки уповноваженої особи. Позивачем не визначено, які саме суб’єктивні права порушені відповідачем. Крім того, вимоги позивача не можуть бути способом захисту прав та охоронюваних інтересів, оскільки не передбачені законом чи договором.

На підставі ст. 77 ГПК України, у судовому засіданні оголошувалась перерва з 01.04.08 до 03.04.08, 9-50.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, суд, -

в с т а н о в и в:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю “Луганське енергетичне об’єднання” в особі Серговської філії /відповідач/ та Приватним підприємством "Аттіка" /позивач/ було укладено договір про користування електричною енергією № А3320 від 05.04.04, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов’язання постачати електроенергію, а позивач –вносити відповідну плату, у тому числі за недовраховану електроенергію, у встановлений п. 9 Додатку до договору ‘’Порядок розрахунків ’’строк –5 днів з дня отримання рахунків.

15.06.06 відповідачем було проведено перевірку дотримання позивачем Правил користування електричною енергією. Про що було складено акт № 501439, який було отримано Кособоковою Т.І. (а.с.7). У акті зокрема зазначено, що перевіркою було встановлено що споживач порушив вимоги п. 3.3. Правил користування електричною енергією, а саме пошкодження пломби енергопостачаючої організації, що встановлена на клемній кришці електролічильника. Також у акті зазначено, що електропостачання припинено, електролічильник №109701 направлено на експертизу. Згідно Акту № 1183/06 проведення експертизи приладу обліку від 21.06.06, зниження показів лічильника здійснювалось таким чином –шляхом гальмування диску та зміненням схеми підключення.

На підставі зазначеного актів та п. 6.42 Правил, під час засідання комісії з розгляду акту про порушення, відповідачем визначено за Методикою обчислення обсягу електричної енергії, недоврахованої унаслідок порушення споживачем Правил користування електричною енергією суму недоврахованої електроенергії усього у розмірі 4857 грн. 43 коп., на яку відповідачем було оформлено та надіслано позивачеві рахунок № 5297 від 22.06.06 (а.с.27-29, 104).

Позивач вважає, що відповідач необґрунтовано поклав на нього відповідальність за ушкодження пломб за порушення п. 3.3. ПКЕЕ, оскільки зокрема лічильник розташований в приміщенні позивача таким чином, що дістатись до кріпильної скоби не зірвавши пломбу повністю неможливо. Згідно п. 3.1. ПКЕЕ відповідальність за цілісність пломб розрахункових приладів згідно акту про пломбування покладається на особу на чиїй території розташовано лічильник. Будь якого документу, підтверджуючого стан пломб та лічильника на момент його встановлення у позивача, відповідачем при покладанні відповідальності не розглядалось. Також позивач посилається на те, що перевірка 15.06.06 проводилась відповідачем без представника позивача.

Відповідач проти позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву від 31.07.06, від 14.08.06, у доповненнях до відзиву на позовну заяву від 21.08.06 та поясненнях за листом №1 від 17.03.08 (а.с.14-16, 38-39, 45-48, 103).

Оцінивши доводи сторін та обставини справи у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є законність.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб’єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. 2 ст. 16 цього ж Кодексу передбачаються способи захисту порушених прав. Крім того, цією ж нормою передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає статті 1 ГПК України, а правовідносини, щодо яких виник спір, носять господарський характер. Аналогічну правову позицію викладено у Постановах Верховного суду України від 13.07.04 у справі № 10/732 та від 14.12.04 у справі № 6/11. Проте захист таких інтересів повинний вчинюватись у спосіб передбачений законодавством, у тому числі процесуальним.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно уточнених позовних вимог, позивач просить визнати відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об’єднання" в особі Серговської філії з Приватного підприємства "Аттіка" грошей за недораховану активну електричну енергію на підставі акту про порушення споживачем "Правил користування електричною енергією" від 15.06.06 № 501439 та акту проведення експертизи розрахункового приладу від 21.07.06 № 1183/06 (а.с.34).

Проте, виходячи із змісту положень статті 20 ГК України та статті 16 ЦК України, заявлені позивачем вимоги не можуть бути способом захисту прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки є такими, що не передбачені законом чи договором.

Таким чином, зазначена позовна вимога не може бути самостійним предметом спору в господарській справі. По суті така вимога спрямована на встановлення факту, що має юридичне значення, а не на поновлення порушеного права або захист охоронюваного законом інтересу. Цей факт може встановлюватись господарським судом лише у разі вирішення спору про право та може бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог. Тобто позивач не позбавлений права захисту порушеного на його погляд права у інший спосіб.

Положенням ч.1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому ч.2 ст.16 цього Кодексу встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, та зауважено при цьому, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.25 Закону України "Про електроенергетику" споживачі електричної енергії мають право, зокрема, на відшкодування збитків, заподіяних внаслідок порушення його прав, згідно з законодавством. Захист прав споживачів електричної енергії, а також механізм реалізації захисту цих прав регулюються цим Законом, Законами України "Про захист прав споживачів", "Про захист економічної конкуренції", "Про енергозбереження", іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, позивач має можливість на захист права, порушеного, на його думку, при складанні представниками енергопостачальної організації акту про порушення Правил користування електричною енергією, і від подальшої вимоги оплати недоврахованої електроенергії, у порядку, визначеному вищевказаними нормативно-правовими актами.

Крім того, п.6.41. ПКЕЕ передбачено, що у разі виявлення під час контрольного огляду або технічної перевірки уповноваженим представником постачальника електричної енергії, від якого споживач одержує електричну енергію, або електропередавальної організації порушень цих Правил або умов договору на місці виявлення порушення у присутності представника споживача оформляється двосторонній акт порушень. На підставі акта порушень уповноваженими представниками постачальника електричної енергії (електропередавальної організації) під час засідань комісії з розгляду актів про порушення визначаються обсяг недоврахованої електричної енергії та сума завданих споживачем збитків та виписуються споживачу додаткові розрахункові документи для сплати відповідно до законодавства України (п.6.42. ПКЕЕ).

При цьому, п.6.43. ПКЕЕ визначено, що спірні питання, які виникають між сторонами при складанні акта, визначення розміру коштів, належних до оплати, здійснення платежів вирішуються у судовому порядку. Проте захист таких інтересів повинний вчинюватись у спосіб передбачений законодавством.

На підставі викладеного, виходячи із змісту положень статті 20 ГК України та статті 16 ЦК України заявлені позивачем вимоги не можуть бути способом захисту прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки є такими, що не передбачені законом чи договором (аналогічна правова позиція викладена Вищим господарським судом України в постанові від 06.12.2007 у справі № 11/133н(5/264н).

За вказаних обставин у задоволенні позову слід відмовити з віднесенням судових витрат на позивача згідно ст. 49 ГПК України.

У судовому засіданні за згодою сторін у відповідності зі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

На підставі викладеного, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України та керуючись ст.ст. 44, 49, 77, 82, 84, 85 ГПК України, суд

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України.

Дата підписання рішення –04.04.08.

Суддя                                                                       Т. Л. Калашник