ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2008 р.

№ 22/371

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого

Шевчук С.Р. (доповідач)

Суддів

Воліка І.М.

Губенко Н.М.

розглянувши касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Синтез"

на постанову

від 05.02.2008 Київського апеляційного господарського суду

у справі

№22/371 господарського суду міста Києва

за позовом

Відкритого акціонерного товариства "Український науково-виробничий центр автоматизованих систем проектування і управління виробництва"

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Синтез"

3-я особа

Відкрите акціонерне товариство "Науково-виробниче підприємство "Синтез"

Про

визнання права власності

В судовому засіданні взяли участь представники:

-          позивача: Занудько М.С.

-          відповідача: Горова В.А., Гончаренко Г.В.

-          3-ї особи: Гончаренко Г.В.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Український науково-виробничий центр автоматизованих систем проектування і управління виробництва" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про визнання за ним права власності на об’єкти нерухомості: приміщення розташовані на першому та другому поверхах корпусу №65, а саме: три кімнати загальною площею 50 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9.

Рішенням господарського суду м. Києва від 18.10.2007р. (суддя Ярмак О.М.) в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2008р. (головуючий Шипко В.В., судді Борисенко І.В., Розваляєва Т.С.) вказане рішення суду скасовано з прийняттям нового рішення про задоволення позову шляхом визнання за позивачем права власності на об’єкти нерухомості: приміщення розташовані на першому та другому поверхах корпусу №65, а саме: три кімнати загальною площею 50 кв. м.

Не погоджуючись з прийнятою постановою відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України Шульги О.Ф. від 23.04.2008р. змінено колегію суддів та призначено колегію суддів у складі: головуючого Шевчук С.Р., суддів Воліка І.М., Губенко Н.М.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Предметом даного спору стала матеріально-правова вимога ВАТ "Український науково-виробничий центр автоматизованих систем проектування і управління виробництва" про визнання права власності на об’єкти нерухомості: приміщення розташовані на першому та другому поверхах корпусу №65, а саме: три кімнати загальною площею 50 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9.

В обґрунтування своєї вимоги позивач посилається на накази Мінмашпрому України №287 від 10.09.1996р. і №877 від 07.06.1994р. та акт передачі приміщень з балансу ВО "Київський радіозавод" на баланс Укр.Держ.НВЦ "АСПРУВ" від 26.09.1996р., затверджений 20.02.1997р. Міністром з машинобудування військово-промислового комплексу і конверсії України.

Місцевий господарський суд приймаючи рішення про відмову в позові виходив з того, що позивач в порушення вимог ст. 33 ГПК України не довів належними та допустимими доказами своє право власності на спірний об’єкт, тоді як право власності відповідача на спірний об’єкт зареєстровано у встановленому порядку 27.10.2003р. в Київському міському бюро технічної інвентаризації, про що зроблено запис в реєстровій книзі під №73П-245 за реєстровим №5720-П.

Проте, з висновком про відмову в позові не погодився Київський апеляційний господарський суд, зазначивши, що з наявних в матеріалах справи відомостей розрахунку балансової (залишкової) вартості основних засобів ДП "Укр. Держ. НВЦ "АСПРУВ", які складені комісією з підготовки даного підприємства до приватизації та переліку №30-07/5495 від 29.07.2005р., виданим РВ ФДМ України по м. Києву вбачається, що позивач став власником приміщень на І та ІІ поверхах корпусу №65 загальною площею 50 кв.м. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про задоволення позову апеляційний господарський суд зазначав, що відповідач та третя особа не надали належних та допустимих доказів передачі їм у встановленому порядку усіх приміщень в корпусі №65, оскільки по розподільчому балансу ДНВП "Синтез" було передано корпус №65 площею 855 кв.м., тоді як загальна його площа 911,4 кв.м.

Між тим, колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитись з прийнятими судовими рішеннями, оскільки відповідно до статей 84, 105 Господарського процесуального кодексу України, роз’яснень, що містяться в п. п. 1, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. №11 “Про судове рішення”, з відповідними змінами, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних відносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права й обов’язки сторін у спірних правовідносинах.

Прийняті у даній справі судові рішення вказаним вимогам не відповідають, оскільки вони прийнятті при неповно з’ясованих обставинах справи та при неправильному застосування норм матеріального та процесуального права.

Так, статтями 256, 257 ЦК України визначено, що загальний строк позовної давності – строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, ст. 261 Цивільного кодексу України визначає, що перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Проте, незважаючи на те, що відповідач в своїх поясненнях і відзивах стверджував про закінчення строку позовної давності, оскільки позивач станом на 01.01.1997р. було відомо про порушення свого права, ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не звернули на це уваги та не навели ніяких доводів на їх спростування у судових рішеннях.

Судам слід було з’ясувати коли позивач довідався про порушення свого права, а звідси і коли у нього виникло право звернення до суду за захистом цього права.

Окрім цього, розглядаючи дану справу в порушення вимог ст. 43 ГПК України суди не усунули невизначеність щодо площі спірного корпусу, яка була передана третій особі, а в подальшому відповідачу, та площі, на яку було видано відповідачу свідоцтво про право власності. Так, з акту приймання-передачі від 01.10.1996р. та розподільчого балансу від 01.01.1997р. ДНВП "Синтез" було передано корпус №65 інв. №400039 загальною площею 855 кв.м. та балансовою вартістю 90,6 тис. грн., тоді як свідоцтво про право власності було видано на цей же корпус але загальною площею 911,4 кв.м.

До того ж, відмовляючи в позові, місцевий господарський суд допустив порушення норм ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, оскільки в даній справі склад сторін не збігається зі сторонами у справі господарського суду міста Києва за №30/230, а тому надання фактам, встановленим в ухвалі господарського суду міста Києва від 27.09.2007р., преюдиціального значення у даній справі, є помилковим, оскільки доказування обставин, що мають значення для справи, мало здійснюватися у загальному порядку, встановленому ст. 33 ГПК України.

Разом з цим, судам слід було визначитись з необхідністю залучення до участі у справі державних органів, які приймали відповідні документи про передачу спірного об’єкта від ВО "Київський радіозавод" до ДНВП "Синтез" та ДП "Укр.Держ. НВЦ "АСПРУВ".

Вищевикладене свідчить про неповний та необ'єктивний розгляд справи, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції оскільки, в порушення вимог ст.ст. 32-34, 43 ГПК України, суди не з'ясували належним чином дійсні обставини справи, що вплинуло на їх юридичну оцінку, а відповідно і правильність застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що в силу вимог ст.1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх, Вищий господарський суд України вважає за необхідне скасувати прийняті у справі рішення, з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно з'ясувати всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для їх розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від цього прийняти основане на законі рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Синтез" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2008р. та рішення господарського суду міста Києва від 18.10.2007р. у справі №22/371 скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий                                                              Шевчук С.Р.

С у д д я                                                                                Волік І.М.

С у д д я                               Губенко Н.М.