КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2008                                                                                           № 12/39

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Мартюк А.І.

суддів:           Зубець Л.П.

Лосєва А.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Овчарук С.С. – дов. №11 від 01.12.2007р.;

від відповідача - : не з’явились;

від третьої особи:          Калугін О.Ю. – дов. №387/01-Р від 04.07.2008р.;

від прокуратури:           Карпенко Н.М. – посвідчення №17 від 18.01.2007р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційне подання Прокуратури міста Києва

на рішення Господарського суду м.Києва від 26.02.2008

у справі № 12/39 (Прокопенко Л.В.)

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова компанія "Еліт продукт"

до                                                   Фонду приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва

третя особа позивача                     Голосіївська районна у м. Києві рада

про                                                  визнання договору дійсним та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання Договору купівлі-продажу нежилих приміщень №1 (групи приміщень №1), №1 (групи приміщень №3), №1 (групи приміщень №4), №1 (групи приміщень №5), з №1-№8 (групи приміщень №6), загальною площею 135,7 кв. м, які знаходяться в м. Києві по пр. Науки, 33-А (літера А), від 27.12.2007р., укладеного між позивачем та відповідачем, дійсним та визнання права власності Товариства з обмеженою відповідальністю „Агропромислова компанія „Еліт Продукт” на вказані нежилі приміщення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначав про те, що відповідач безпідставно ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 27.12.2007р., чим порушує права позивача.

Представник відповідача у судове засідання до суду першої інстанції не з'явився, відзив на позовну заяву не надав, свою позицію у спорі не визначив.

Третя особа підтримала позовні вимоги, мотивуючи тим, що спірний договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 27.12.2007р. укладений правомірно, оскільки Голосіївська районна в м. Києві Рада в повному обсязі наділена всіма необхідними повноваженнями щодо користування та розпорядження комунальним майном територіальної громади Голосіївського району м. Києва, а Фонд приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва (відповідач) в свою чергу наділений повноваженнями відчужувати комунальне майно на підставі рішень Ради.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №12/39 від 26.02.2008р. позов було задоволено повністю, визнано дійсним Договір купівлі-продажу нежилих приміщень №1 (групи приміщень №1), №1 (групи приміщень №3), №1 (групи приміщень №4), №1 (групи приміщень №5), з №1-№8 (групи приміщень №6), загальною площею 135,7 кв. м, які знаходяться в м. Києві по пр. Науки, 33-А (літера А) від 27.12.2007р., укладений між позивачем та відповідачем; визнано право власності позивача на нежилі приміщення №1 (групи приміщень №1), №1 (групи приміщень №3), №1 (групи приміщень №4), №1 (групи приміщень №5), з №1-№8 (групи приміщень №6), загальною площею 135,7 кв. м, які знаходяться в м. Києві по пр. Науки, 33-А (літера А). Окрім того, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 85,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись із вказаним Рішенням суду, Заступник прокурора м. Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційним поданням, в якому просив Рішення Господарського суду міста Києва у справі №12/39 від 26.02.2008р. скасувати, прийнявши нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційного подання мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з’ясовано обставини, які мають значення для справи, зокрема, щодо наявності правовстановлювальних документів на спірне нерухоме майно; погодження сторонами істотних умов договору; наявності факту оспорювання права власності позивача, а також невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2008р. апеляційне подання прокуратури м. Києва було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.06.2008р.

Розпорядженням Голови Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2008р. було змінено склад колегії суддів у справі №12/39 та доручено здійснювати розгляд апеляційного подання по даній справі у наступному складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Лосєв А.М., Зубець Л.П.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання 25.06.2008р. не з’явились, про причини нез’явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2008р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 09.07.2008р.

У судовому засіданні 09.07.2008р. представником прокуратури були подані суду письмові пояснення №05/2-7494-08 від 09.07.2008р., в яких наведено додаткове обґрунтування вимог, викладених в апеляційному поданні.

У судовому засіданні 09.07.2008р. представниками позивача та третьої особи були подані відзиви на апеляційне подання.

У судовому засіданні 09.07.2008р. представником Головного управління комунальної власності м. Києва було подано заяву №042/1/б/н, в якій, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, він просить залучити Головне управління Комунальної власності м. Києва до участі у справі №12/39 як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача (Фонду приватизації Голосіївського району м. Києва).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2008р. в задоволенні заяви Головного управління комунальної власності м. Києва було відмовлено.

У судовому засіданні представником прокуратури були заявлені усні клопотання про витребування у відповідача та Головного управління комунальної власності м. Києва додаткових доказів по справі.

Суд відмовив в задоволенні вказаних клопотань представника прокуратури, оскільки останнім не було наведено обґрунтування того, які саме обставини у справі №12/39 можуть підтвердити докази, про витребування яких були заявлені відповідні клопотання, і зокрема яке відношення до справи мають вказані докази, виходячи з предмету спору.

В поясненнях, наданих суду, представник прокуратури підтримав апеляційне подання з підстав, викладених у ньому та в додаткових письмових поясненнях, просив суд задовольнити апеляційне подання та скасувати Рішення Господарського суду міста Києва у справі №12/39 від 26.02.2008р., прийнявши нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник позивача заперечував проти доводів прокуратури, викладених в апеляційному поданні, з підстав, наведених у письмовому відзиві на апеляційне подання, просив суд відмовити в його задоволенні та залишити без змін оскаржуване Рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним і всебічним з’ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник третьої особи заперечував проти апеляційного подання з огляду на обставини, викладені у письмовому відзиві на апеляційне подання, просив суд відмовити в його задоволенні та залишити без змін Рішення Господарського суду міста Києва у справі №12/39 від 26.02.2008р.

Представник відповідача у судові засідання 25.06.2008р. та 09.07.2008р. не з’явився, відзиву на апеляційне подання не надав, свою позицію у спорі не визначив, поважності причин нез’явлення в судові засідання суду не навів.

Оскільки явка повноважних представників сторін та третьої особи у судові засідання не була визнана судом обов’язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представника відповідача про місце, дату та час судового засідання, апеляційний суд визнав за можливе розглядати справу у відсутність представника відповідача за наявними в ній матеріалами, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши доводи апеляційного подання, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача та третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

27.12.2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю „Агропромислова компанія „Еліт Продукт” (далі – позивач) та Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва (далі – відповідач) було укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень (далі – Договір) (т.с.1, а.с.5-7).

Згідно з умовами Договору (п.1), відповідач (Продавець), що діє від імені Голосіївської районної в м. Києві Ради, зобов'язався передати, а позивач (Покупець) - прийняти у власність нежилі приміщення №1 (групи приміщень №1), №1 (групи приміщень №3), №1 (групи приміщень №4), №1 (групи приміщень №5), з №1-№8 (групи приміщень №6) загальною площею 135,7 кв. м, що орендувались ним і знаходяться в м. Києві, по пр. Науки, 33-А, (літера А) (далі – об’єкт).

Відчужувані нежилі приміщення належать Територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на підставі рішення №208/1642 від 27.12.2001р. IX сесії XXIII скликання Київської міської ради „Про нормування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва” (Додаток 2, таблиця 7 п.2.1, пп.126) та ст. 60 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”.

Відчужуються групи нежилих приміщень №1 (групи приміщень №1), №1 (групи приміщень №3), №1 (групи приміщень №4), №1 (групи приміщень №5), з №1 по №8 (групи приміщень №6) загальною площею 135,70 кв. м, балансова вартість яких становить 7 643 гривні 00 коп.

В п.2 Договору зазначено, що згідно Постанови Господарського суду м. Києва від 04.07.2007р. за №21/391-А, Рішення №40/11 від 24.11.2005р. 40 сесії IV скликання Голосіївської районної у м. Києві ради, Рішення №44/19 від 02.03.2006р. 44 сесії IV скликання Голосіївської районної у м. Києві Ради та згідно Наказу №111 від 21.12.2007р. Фонду приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва „Про приватизацію нежилих приміщень, орендованих ТОВ „Агропромислова компанія „ЕЛІТ ПРОДУКТ” за адресою: пр. Науки, 33-а (літера.А)” зазначені нежилі приміщення підлягають приватизації шляхом викупу Товариством з обмеженою відповідальністю „Агропромислова компанія „ЕЛІТ ПРОДУКТ”.

Згідно Наказу №116 від 27.12.2007р. Фонду приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва „Про затвердження оцінки та укладання договору купівлі-продажу нежилих приміщень, орендованих ТОВ „Агропромислова компанія „ЕЛІТ ПРОДУКТ” за адресою: пр. Науки, 33-а (літ.А)” вартість нежилих приміщень згідно незалежної оцінки становить 285 540 гривень 00коп., ПДВ складає 57 108 гривень 00 коп., всього 342 648 гривень 00 коп. (п.3 Договору).

Вказані в цьому Договорі нежилі приміщення продані за ціну 342 648 гривень 00 коп., яка складається з вартості 285 540 гривень 00 коп. та ПДВ - 57 108 гривень 00 коп. (п.4 Договору).

Позивач, як покупець, зобов'язався сплатити 342 648 грн. за придбаний об'єкт протягом тридцяти календарних днів з моменту укладання цього Договору (п.5 Договору).

Право власності на відчужувані приміщення переходить до Покупця з моменту повної сплати ціни продажу об’єкта приватизації (п.9 Договору).

На виконання умов Договору, 18.01.2008р. між сторонами було складено та підписано Акт прийому-передачі нежилого приміщення, згідно з яким відповідач передав, а позивач прийняв у власність нежилі приміщення №1 (групи приміщень №1), №1 (групи приміщень №3), №1 (групи приміщень №4), №1 (групи приміщень №5), з №1-№8 (групи приміщень №6), загальною площею 135,7 кв. м в буд. №33-А (літера А) по пр. Науки у м. Києві (т.с.1, а.с.8).

15.01.2008р. позивач перерахував відповідачу 342 648,00 грн., як оплату за вищевказані нежилі приміщення, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 15.01.2008р. (т.с.1, а.с.9).

23.01.2008р. позивач звернувся до відповідача з листом №01 від 23.01.2008р., в якому просив визначити час та місце вчинення дій по нотаріальному посвідченню Договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 27.12.2007р., у відповідності до вимог діючого законодавства.

Листом №33 від 28.01.2008р. відповідач повідомив позивача про те, що на даний час у Фонду приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва немає можливості задовольнити прохання, викладене в листі позивача №01 від 23.01.2008р.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що, укладаючи договір купівлі-продажу від 27.12.2007р., сторони досягли згоди стосовно істотних умов договору, а також повністю виконали його, у зв’язку з чим відмова відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору є необґрунтованою та свідчить про його ухилення від виконання вимог чинного законодавства України.

В апеляційному поданні прокуратури зазначено про те, що суд першої інстанції не з’ясував питання щодо наявності правовстановлювальних документів на спірне нерухоме майно, оскільки лише Рішення Голосіївської районної у м. Києві ради №40/11 від 24.11.2005р., яким затверджено перелік об’єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, що підлягають приватизації, та Рішення Київської міської ради №208/1642 від 27.12.2001р. „Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва” не можуть свідчити про приналежність спірного нерухомого майна до власності територіальної громади Голосіївського району м. Києва, тому що згадані рішення не є правовстановлювальними документами в розумінні діючого законодавства. Таким документом, зокрема, є свідоцтво на право власності.

З огляду на викладене, прокуратура стверджує, що в матеріалах справи відсутні належні докази, якими б було підтверджено право власності територіальної громади Голосіївського району м. Києва на спірне нерухоме майно.

Окрім того, в апеляційному поданні зазначено про те, що місцевий господарський суд не дослідив обставин щодо погодження сторонами всіх істотних умов Договору, зокрема, його ціни.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками прокуратури, з огляду на наступні обставини.

В ст. 327 Цивільного кодексу України визначено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правовий статус і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначається Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні” №280/97-ВР від 21.05.1997р. (із подальшими змінами та доповненнями).

Згідно зі ст. 2 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

У відповідності до ч.5 ст. 16 вказаного Закону, від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з пп.1 п.„а” ч.1 ст. 29 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

В ст. 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо радою не встановлено більш пізній строк введення цих рішень у дію.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

27.12.2001р. Київська міська рада прийняла Рішення №208/1642 „Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва”, яким було затверджено перелік об’єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва та територіальних громад районів міста Києва. Зокрема, згідно з таблицею „Будівлі і споруди” додатку №2 до вказаного Рішення Київради, за позицією 126 до комунальної власності територіальної громади Голосіївського району м. Києва ввійшла нежитлова будівля загальною площею 581,5 кв. м. залишковою вартістю 60,7 тис. грн. за адресою м. Київ, пр. Науки, 33-а.

Таким чином, рішенням №208/1642 від 27.12.2001р. Київська міська рада, в межах наданих їй повноважень, передала до комунальної власності територіальної громади Голосіївського району м. Києва нежитлову будівлю загальною площею 581,5 за адресою м. Київ, пр. Науки 33-а.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що нежилі приміщення №1 (групи приміщень №1), №1 (групи приміщень №3), №1 (групи приміщень №4), №1 (групи приміщень №5), з №1-№8 (групи приміщень №6), загальною площею 135,7 кв. м, розташовані в м. Києві по пр. Науки, 33-А (літера А), належать територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на праві власності.

24.11.2005р. Голосіївська районна у м. Києві рада прийняла Рішення №40/11, яким затвердила перелік об’єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, що підлягають приватизації.

Вказаним Рішенням Товариству з обмеженою відповідальністю „Агропромислова компанія „Еліт Продукт” (позивачу у справі) було надано дозвіл приватизувати нежитлове приміщення загальною площею 130 кв. м., розташоване за адресою: м. Київ пр. Науки 33а.

Посилання прокуратури на те, що Рішення Голосіївської районної у м. Києві ради №40/11 від 24.11.2005р. та Рішення Київської міської ради №208/1642 від 27.12.2001р. не можуть свідчити про належність спірного нерухомого майна до власності територіальної громади Голосіївського району м. Києва, та, відповідно, не є правовстановлюючими документами, якими відповідач при укладенні з позивачем договору купівлі-продажу повинен був підтвердити право власності на спірне нерухоме майно судом не приймаються до уваги, оскільки ані в апеляційному поданні, ані в поясненнях, наданих суду апеляційної інстанції, не зазначено посилання на норму права, яка б передбачала обов’язок Фонду приватизації комунального майна звертатись за отриманням свідоцтва на право власності на об’єкти нерухомого майна при наявності відповідних рішень органів місцевого самоврядування, згідно з якими затверджено перелік об’єктів рухомого та нерухомого майна, належного на праві комунальної власності територіальним громадам.

Окрім того, в ч.1 ст. 73 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” встановлено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Згідно з ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч.2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження зміни чи скасування Рішення Голосіївської районної у м. Києві ради №40/11 від 24.11.2005р. та Рішення Київської міської ради №208/1642 від 27.12.2001р. або, принаймні звернення в судовому порядку з позовами про визнання вищевказаних рішень недійсними, незаконними, тощо.

Відносно посилання прокуратури на те, що місцевим господарським судом не було з’ясовано питання досягнення сторонами згоди по всім істотним умовам Договору купівлі-продажу, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні обставини.

У відповідності до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання. Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше.

Згідно з абзацом 4 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Дана норма кореспондується зі ст. 11 Цивільного кодексу України, якою визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В ст. 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Правочин за змістом являє собою дії, спрямовані на досягнення цивільно-правових результатів, тобто на набуття, зміну та припинення цивільних прав та обов'язків, на встановлення, зміну та припинення цивільно-правових відносин.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Як уже зазначалось вище, 27.12.2007р., на виконання Рішення сесії Голосіївської районної в м. Києві Ради №40/11 від 24.11.2005р., між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов’язків.

У відповідності до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Дана норма кореспондується зі ст. 180 Господарського кодексу України, в якій передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За договором купівлі-продажу одна сторона (Продавець) передає, або зобов’язується передати майно у власність другої сторони (Покупцеві), а покупець приймає, або зобов’язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, до укладання спірного Договору купівлі-продажу було проведено оцінку нерухомого майна (предмет договору), яке підлягало відчуженню (Наказ Фонду приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва №116 від 27.12.2007р. „Про затвердження оцінки та укладання договору купівлі-продажу нежилих приміщень, орендованих ТОВ „Агропромислова компанія „ЕЛІТ ПРОДУКТ”), з урахуванням якої сторонами було погоджено ціну договору – 342 648,00 грн. (в т.ч. ПДВ – 57 108,00 грн.). Окрім того, укладаючи договір, сторони погодили й інші його умови, зокрема, строки передачі майна, порядок здійснення розрахунків, відповідальність сторін за неналежне виконання (порушення) умов договору, строк дії договору (т.б. час, впродовж якого існують зобов’язання сторін, що виникли на основі договору) та ін. (п.3 – п.10 Договору купівлі-продажу від 27.12.2007р.)

Суду не були надані належні та допустимі докази на підтвердження наявності у будь-якої із сторін договору заперечень щодо окремих умов останнього, натомість, в матеріалах справи наявні докази вчинення сторонами дій, спрямованих на виконання умов договору, а саме: платіжне доручення №1 від 15.01.2008р., згідно з яким позивач перерахував на рахунок відповідача кошти в розмірі 342 648,00 грн. як оплату за нежилі приміщення, розташовані за адресою: м. Київ, пр. Науки, 33-А, а також Акт прийому-передачі нежилого приміщення від 18.01.2008р., у відповідності до якого відповідач передав, а позивач прийняв у власність спірні нежилі приміщення в м. Києві по пр. Науки, 33-А (літера А).

Момент набуття права власності за договором визначений в ст. 334 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Таким чином, зважаючи на фактичне виконання обома сторонами умов Договору купівлі-продажу від 27.12.2007р., у суду відсутні підстави для сумніву щодо досягнення сторонами договору згоди відносно будь-якої з істотних умов останнього.

В ст. 657 Цивільного кодексу України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири), або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Отже, діючим законодавством передбачене обов’язкове нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, проте, відповідач відповів відмовою на пропозицію позивача визначити місце та час вчинення дій по нотаріальному посвідченню спірного Договору купівлі-продажу від 27.12.2007р.

Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору наведені в ст. 220 Цивільного кодексу України, в якій визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з ч.1 ст. 22 Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, право володіння, користування і розпорядження об'єктом приватизації переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкта приватизації.

Зважаючи на вищезазначене, апеляційний суд вважає, що відмова відповідача від нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу від 27.12.2007р., з посиланням на неможливість, є необґрунтованою та свідчить про його ухилення від виконання (дотримання) вимог діючого законодавства України.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача та третьої особи, дослідивши докази, наявні у справі, колегія суддів констатує, що доводи апеляційного подання не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

З огляду на вищевикладені обставини в їх сукупності, а таких виходячи з системного аналізу норм законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що Рішення Господарського суду міста Києва у справі №12/39 від 26.02.2008р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв’язку з чим апеляційне подання прокуратури задоволенню не підлягає.

Оскільки, прокуратура (апелянт) звільнена від сплати державного мита, отже судових витрат при поданні апеляційного подання не понесла, то відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за розгляд апеляційного подання не стягуються.

Керуючись ст. ст. 27, 32-34, 49, 75, 77, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційне подання Заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення, Рішення Господарського суду міста Києва у справі №12/39 від 26.02.2008р. – без змін.

2. Матеріали справи №12/39 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя                                                                      Мартюк А.І.

Судді                                                                                          Зубець Л.П.

Лосєв А.М.

11.07.08 (відправлено)