ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.08 Справа № 9/99

Господарський суд Львівської області в складі судді Данко Л.С.

При секретарі Козак І.Б.

Розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом: Прокуратури м. Львова, м. Львова, в інтересах держави в особі

Уповноваженого органу: Львівської міської ради, м. Львів,

Позивача: Львівського міського комунального підприємства “Залізничнетеплоенерго” Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, м. Львів,

До відповідача: Житлово-експлуатаційної контори “ЕЛЕКТРОН” Відкритого акціонерного товариства “КОНЦЕРН-ЕЛЕКТРОН”, м. Львів,

Про стягнення 51841 грн. 73 коп.

За участю представників:

Від прокуратури: Нагребний І.Я. посвідчення № 23.

Від позивача: Охріменко В.В., довіреність у справі,

Від відповідача: Володьково Л.М., довіреність у справі,

Представникам роз”яснено права і обов”язки передбачені ст. 22, 29 ГПК України.

Суть спору: розглядається справа за позовом Прокуратури м. Львова, м. Львова, в інтересах держави в особі Уповноваженого органу: Львівської міської ради, м. Львів, в особі Львівського міського комунального підприємства “Залізничнетеплоенерго” Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, м. Львів, до відповідача: Житлово-експлуатаційної контори “ЕЛЕКТРОН” Відкритого акціонерного товариства “КОНЦЕРН-ЕЛЕКТРОН”, м. Львів, про стягнення 51841 грн. 73 коп., в т.ч. 48427 грн. 44 коп. основного боргу, 1220,31 грн. пені, 1965,17 грн. інфляційних витрат та 3% річних в сумі 228,81 грн.

Представник прокуратури позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти відстрочення виконання рішення суду на 12 місяців заперечує, щодо зменшення розміру пені –на вирішення суду та пояснила, що інфляційні витрати та відсотки річних, які нараховано відповідно до статті 625 ЦК України –зменшенню відповідно до п. 3 статті 83 ГПК України –не підлягають, подав письмове клопотання про згоду на розстрочення платежу на 6 місяців.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, позовні вимоги в частині основного боргу визнав повністю, просить зменшити розмір пені, відсотків річних та інфляційних витрат у зв”язку з тяжким фінансовим станом відповідача, просить відстрочити виконання рішення суду на 12 місяців.

У ході судового розгляду встановлено:

між сторонами був укладений договір № 4200 від 01.10.2002р. та від 01.10.2007р. про постачання теплової енергії в гарячій воді з протоколом розбіжностей.

Позивач свої зобов»язання за даним договором виконав –надав відповідачу послуги по виробленню теплової енергії, що підтверджується матеріалами даної справи.

Відповідач в порушення умов даного договору –не своєчасно розраховувався за отриману ним теплову енергію.

Станом на час розгляду даної справи, заборгованість відповідача перед позивачем за період з 01.08.07р. по 01.01.08р. складає 48427 грн. 44 коп. основного боргу, що підтверджується розрахунком вартості теплової енергії та визнано відповідачем.

Відповідно до статті 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що вини кає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з під став, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зо бов'язаний вчинити певну дію господарського чи управ лінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від пе вних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому чи слі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сто рони виконання її обов'язку.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-го сподарські зобов'язання.

Згідно з частиною 3 даної статті, сторони можуть за взаємною згодою конкретизу вати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановле но інше.

Статтею 174 ГК України визначено, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передба чених законом, а також з угод, не передбачених зако ном, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок ін шої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної вла сності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

В нашому випадку господарське зобов”язання виникло з господарського договору .

Стаття 175 ГК України передбачає, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками го сподарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчи нити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодек сом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що суб'єктами майново-господарських зобов'язань можуть бути суб'єкти господарювання, зазначені у стат ті 55 цього Кодексу, негосподарюючі суб'єкти —юри дичні особи, а також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, наділені господарською ком петенцією. Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єк тами господарювання і негосподарюючими суб'єкта ми —юридичними особами, зобов'язаною та управленою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор.

Частиною цієї статті встановлено, що зобов'язання майнового характеру, що виникають між суб'єктами господарювання та негосподарюючими суб'єктами —громадянами, не є господарськими і регу люються іншими актами законодавства.

Згідно частини 4 зазначеної статті, суб'єкти господарювання у випадках, передбаче них цим Кодексом та іншими законами, можуть добро вільно брати на себе зобов'язання майнового характеру на користь інших учасників господарських відносин (благодійництво тощо). Такі зобов'язання не є підставою для вимог щодо їх обов'язкового виконання.

Відповідно до статті 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть гос подарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до право порушників господарських санкцій на підставах і в по рядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 статті 216 ГК України передбачено, що застосування господарських санкцій повинно га рантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування зби тків учасникам господарських відносин, завданих внас лідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Частиною 3 статті 216 ГК України визначено, що господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими:

потерпіла сторона має право на відшкодування зби тків незалежно від того, чи є застереження про це в до говорі; передбачена законом відповідальність виробни ка (продавця) за недоброякісність продукції застосовує ться також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі;

сплата штрафних санкцій за порушення зобов'язан ня, а також відшкодування збитків не звільняють право порушника без згоди другої сторони від виконання прий нятих зобов'язань у натурі;

у господарському договорі неприпустимі застере ження щодо виключення або обмеження відповідально сті виробника (продавця) продукції.

Стаття 217 ГК України передбачає, що господарські санкції є правовим засобом відповідальності у сфері господарювання, а саме, частиною 1 цієї статті визначено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання,

в результаті застосування яких для нього настають не сприятливі економічні та/або правові наслідки.

Частиною 2 цієї статті визначено, що у сфері господарювання застосовуються такі ви ди господарських санкцій: відшкодування збитків; штраф ні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 218 ГК України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальнос ті учасника господарських відносин є вчинене ним пра вопорушення у сфері господарювання (частина 1 цієї статті), а частиною 2 зазначеної статті визначено, що учасник господарських відносин відповідає за не виконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення госпо дарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господар ського правопорушення. У разі якщо інше не передба чено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе госпо дарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможли вим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обста винами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для ви конання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідач подав суду документи, які підтверджують фінансове становище у відповідача, а саме: що через несплату платежів, було арештовано рахунки боржника ( постанова Шевченківського ВДВС Львівського МУЮ від 07.02.2008р., від 02.10.07р., від 26.12.07р., від 13.11.07р. та пояснив, що у відповідача були відсутні необхідні кошти для погашення суми боргу, що і стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Виходячи з вимог статті 219 ГК України, за невиконання або неналежне виконання госпо дарських зобов'язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності правопорушник відповідає на лежним йому на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного упра вління майном, якщо інше не передбачено цим Кодек сом та іншими законами.

Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь пеню у розмірі 1220 грн. 31 коп., яка нарахована за 5 місяців (серпень, вересень, жовтень, листопад та грудень 2007р.), відповідно до п. 7.2.3. договору – розрахунок в матеріалах справи.

Стаття 230 ГК України передбачає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнають ся господарські санкції у вигляді грошової суми (не устойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відно син зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов”язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов”язання мало бути виконано.

Відповідно до вимог частини 2 статті 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996 року № 543/96-ВР, в редакції Закону України від 10.01.2002р. № 2921-111, передбачено, що розмір пені, передбачений ст. 1, 3 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нарахована пеня.

Однак, виходячи з вимог п. 3 статті 83 ГПК України, господарський суд має право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов”язання.

Застосовуючи вищевказану вимогу ГПК України, суд виходив з того, що дійсно у відповідача за період, за який нарахована пеня, були арештовані рахунки, що мешканці будинків, які обслуговуються відповідачем, не своєчасно вносили платежі за комунальні послуги, що було підставою виникнення боргу, тому прийшов до висновку, зменшити розмір пені на 50% та стягнути з відповідача на користь позивача 610 грн. 15 коп. пені.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 1965 грн. 17 коп. інфляційних витрат за весь період прострочення (розрахунок –в матеріалах справи) та 228 грн. 81 коп. три відсотки річних, які нараховано відповідно до ст.ст. 610, 625 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов”язання, на вимогу кредитора зобов”язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо звернення з позовом до господарського суду Прокурора Львівської прокуратури з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, то слід зазначити наступне.

На органи прокуратури, відповідно до ст.121 Конституції України, покладено представництво інтересів держави в суді у випадках визначених законом. Право на звернення прокурора або його заступника до Господарського суду в інтересах держави передбачено п.6 ст.20 ЗУ «Про прокуратуру» та ч.2 ст.2 ГПК України. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999р., інтереси держави можуть збігатися повністю або частково, або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності в статутному фонді.

Враховуючи те, що „інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор самостійно визначає в чому полягає порушення інтересів держави, чи в чому існує загроза інтересам держави.

Держава зацікавлена в належній поведінці суб'єктів цивільних правовідносин, яку вона закріпила в законах й інших нормативно-правових актах.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином та у встановлений строк.

Кримінально-виконавчим кодексом України (ст.1) встановлений порядок і умови відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, а також порядок діяльності установ і органів, які виконують вироки судів. Крім цього, ст.ст.115,116 КВК України, передбачено, що особам, які відбувають покарання в місцях позбавлення волі, забезпечуються необхідні житлово-побутові умови, засуджені повинні одержувати харчування, яке забезпечує нормальну життєдіяльність організму та медико-санітарне забезпечення.

Судом взято до уваги посилання позивача на те, що несплата Відповідачем боргу негативно відбивається на фінансовому становищі Львівського комунального підприємства “Залізничнетеплоенерго”, призводить до виникнення боргу перед державою за газ, що може призвести до небезпечних наслідків і створити загрозу, або завдати шкоди інтересам держави.

Суд заслухав пояснення представника прокуратури, уповноваженого, позивача, відповідача, оглянув та дослідив докази по справі оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що позов документально обгрунтований, відповідачем визнаний і є таким, що підлягає до задоволення, частково, а саме: стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 48427 грн. 27 коп. основного боргу, 610 грн. 15 коп. пені, 228 грн. 81 коп. відсотків річних та 1965 грн. 17 коп. інфляційних витрат.

Розстрочити виконання рішення суду на 6 (шість) місяців, відповідно до статті 121 ГПК України..

Судові витрати: прокурор за даним позовом державного мита та витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу не сплачував, відповідно до статті 4 Декрету КМ України “Про державне мито”, так як увільнений від сплати останнього за своїми позовами. У позовній заяві прокурор не наполягає на покладенні судових витрат на відповідача, як і не наполягав на цьому представник прокуратури в судовому засіданні, тому суд приходить до висновку, відповідно до статті 49 ГПК України, не покладати на відповідача судових витрат.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 4-3, 4-7, 32, 33, 34, 36, 43, 49, 69, 77, 80, 82 –85, 121 ГПК України, суд , -

ВИРІШИВ:

1.          Позов задоволити, частково.

2.          Стягнути з Житлово - експлуатаційної контори “ЕЛЕКТРОН” Відкритого акціонерного товариства “КОНЦЕРН - ЕЛЕКТРОН”, поштовий індекс 79069, місто Львів, вулиця Шевченка, 318 () на користь Львівського комунального підприємства “ЗАЛІЗНИЧНЕТЕПЛОЕНЕРГО” Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, поштовий індекс 79054, м. Львів, вул. С.Петлюри, 4а ( ) 48427 грн. 44 коп. основного боргу, 610 грн. 15 коп. пені, 228 грн. 81 коп. відсотків річних та 1965 грн. 17 коп. інфляційних витрат.

3.          В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Розстрочити виконання рішення суду на 6 (шість) місяців, відповідно до статті 121 ГПК України..

Наказ видати відповідно до статті 116, 117 ГПК України.

Суддя Данко Л.С.

За згодою представників прокуратури, позивача та відповідача 06.05.2008р. оголошено вступну і резолютивну частину рішення. Мотивувальна частина рішення оформлена відповідно до статті 84 ГПК України та підписана 07.05.2008р. Рішення може бути оскаржено в порядку та строки передбачені 91-93 ГПК України. Рішення набирає сили відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя