ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2008 р.

№ 18/244

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

суддів:

Н. Дунаєвської,

І. Воліка (доповідача), М. Михайлюка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

Закритого акціонерного товариства (ЗАТ) "Агропромислова компанія"

на постанову

від 30.01.2008

Дніпропетровського апеляційного господарського суду

у справі

№ 18/244

за позовом

ЗАТ "Агропромислова компанія"

до

Відкритого акціонерного товариства (ВАТ) "Комерційний банк "Надра"

третя особа без самостійних вимог на стороні позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) "Торговий дім "Олександрія-хліб"

про

визнання договору іпотеки недійсним та зобов'язання вчинити певні дії

В судове засідання прибули представники сторін:

позивача

не з'явились;

відповідача

Ковтун А.В. (дов. від 28.12.2007 б/н);

третьої особи

не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2007 року ЗАТ “Агропромислова компанія” звернулася до господарського суду з позовом до ВАТ "Комерційний банк "Надра" про визнання недійсним з моменту укладення договору іпотеки № 006 від 01.07.2005 та зобов'язання відповідача виключити з Державного реєстру іпотек та Єдиного державного реєстру обтяжень нерухомого майна записи про обтяження майна позивача.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на відсутність в договорі іпотеки умови щодо цільового призначення земельної ділянки, що не відповідає вимогам п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України “Про іпотеку” та є підставою для визнання договору недійсним згідно з ч. 2 ст.18 вказаного Закону.

Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 17.10.2007 до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє вимог на предмет спору на стороні позивача, - ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб", оскільки рішення по даній справі може вплинути на права та обов'язки даного товариства, зокрема, оскаржуваний договір іпотеки укладено між сторонами у справі в забезпечення зобов'язань третьої особи перед відповідачем.

Доповідач: Волік І.М.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 28.11.2007 у справі № 18/244 (суддя В. Тимошевська) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.01.2008 (колегія суддів: О. Голяшкін, Л. Білецька, І. Науменко) рішення господарського суду Кіровоградської області від 28.11.2007 у справі № 18/244 залишено без змін з тих же мотивів.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою, ЗАТ "Агропромислова компанія" посилається на порушення господарськими судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні оскаржуваних судових рішень норм права та просить про їх скасування та прийняття нового рішення у справі про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанції норм права, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Рішення місцевого суду та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, 01.07.2005 між ВАТ "Комерційний банк "Надра" (іпотекодержатель) та ЗАТ “Агропромислова компанія” (іпотекодавець) укладений договір іпотеки № 006, який посвідчено нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1797.

Вказаний договір іпотеки забезпечує вимоги ВАТ "Комерційний банк "Надра", що випливають з договору кредитної лінії від 01.07.2005 № 006, укладеного між відповідачем та ТОВ "Торговий дім "Олександрія-хліб", відповідно до якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію з лімітом кредитування 10 000 000 грн.

Предметом іпотеки за договором є комплекс виробничих будівель та споруд, а також обладнання елеватора згідно з додатком № 1, що є невід’ємною частиною даного договору, розташованого за адресою: Олександрійський район, селище Шарівка, вул. Садова, 1-А.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями; іпотека також поширюється на належну іпотекодавцю на праві оренди земельну ділянку, на якій розташовані відповідні будівлі та споруди і яка необхідна для використання цієї будівлі за цільовим призначенням.

Предмет іпотеки знаходиться у власності іпотекодавця, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14.02.2002, виданого Виконавчим комітетом Шарівської сільської ради Олександрійського району, зареєстрованого Олександрійським МБТІ 14.02.2002 за реєстровим номером 130 (п.1.5 договору).

Право оренди на земельну ділянку, на якій розташовано предмет іпотеки, підтверджується договором оренди земельної ділянки строком на 20 років, посвідченим приватним нотаріусом Олександрійського нотаріального округу від 20.07.2004. Земельна ділянка надана для обслуговування виробничих будівель та споруд (п. 1.7 договору).

Пунктами 1, 14, 15 вказаного договору оренди визначено, що земельна ділянка передається в оренду для обслуговування виробничих будівель та споруд, цільове призначення земельної ділянки –землі промисловості.

З врахуванням наведених обставин, господарськими судами першої та апеляційної інстанції, приймаючи оскаржувані судові рішення, були застосовані наступні законодавчі положення при вирішенні спору у даній справі.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Загальні підстави визнання правочину недійсним встановлені ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з положеннями ст. 546 ЦК України виконання зобов’язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. Окремим видом застави є іпотека –застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Спеціальним законом, що регулює відносини у сфері застави нерухомого майна –іпотеки, є Закон України “Про іпотеку”.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України “Про іпотеку” іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України “Про іпотеку” іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та повинен містити істотні умови, що передбачено даною статтею. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних у вказаній у цій статті істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Згідно з оскаржуваним договором предметом іпотеки є комплекс виробничих будівель та споруд, і обладнання елеватора, що належить позивачу (іпотекодавцю) на праві власності.

Земельна ділянка, на якій розташовані відповідні будівлі і споруди, що є предметом іпотеки, належить позивачу на праві оренди на підставі відповідного договору оренди, укладеного 20.07.2004, орендодавцем земельної ділянки є Шарівська сільська рада Олександрійського району Кіровоградської області.

Як передбачено ч. 4 ст. 6 Закону України “Про іпотеку” в редакції, що діяла на момент укладення спірного іпотечного договору, у разі передачі в іпотеку будівлі (споруди) іпотека також поширюється на належну іпотекодавцю на праві власності земельну ділянку або її частину, на якій розташована відповідна будівля (споруда) і яка необхідна для використання цієї будівлі (споруди) за цільовим призначенням. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі і була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на предмет іпотеки його новий власник набуває права і обов’язки іпотекодавця за правочином, яким встановлено умови оренди (користування). Аналогічні положення містяться у чинній редакції Закону.

Отже, відповідно до положень Закону, при передачі в іпотеку будівлі (споруди), відповідна земельна ділянка, на якій розташований предмет іпотеки, передається в іпотеку лише у випадку, якщо вона належить іпотекодавцю на праві власності. Якщо ж ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), вказана земельна ділянка в іпотеку не передається. У даному випадку іпотека поширюється на земельну ділянку в частині захисту прав нового власника предмету іпотеки щодо оренди (користування) цієї земельної ділянки.

Таким чином, земельна ділянка, на якій розташовані відповідні будівлі і споруди, у даному випадку не є предметом іпотеки, зазначення у спірному договорі про поширення іпотеки на земельну ділянку є похідним, оскільки у даному випадку йдеться про право оренди на земельну ділянку, надану для обслуговування виробничих будівель та споруд (п. 1.7 договору).

Отже, господарський суд касаційної інстанції погоджується з обґрунтованим та правомірним висновком господарських судів попередніх інстанцій про те, що обставин, з якими закон пов’язує недійсність правочину, не вбачається щодо оскаржуваного у справі договору, а посилання як на підставу визнання іпотечного договору недійсним на відсутність в договорі вказівки про цільове використання земельної ділянки є безпідставними, оскільки земельна ділянка не є предметом іпотеки, зазначення її цільового використання як істотної умови спірного договору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 18 України “Про іпотеку” не є обов’язковим. При цьому, при прийнятті оскаржуваних судових рішень слушно враховано, що договір іпотеки від 01.07.2005 містить посилання на договір оренди земельної ділянки від 20.07.2004, яким визначено цільове призначення земельної ділянки (землі промисловості), а також зазначення в договорі іпотеки, що земельна ділянка надана для обслуговування виробничих будівель та споруд, що у відповідності до ст.ст. 19, 65, 66 Земельного кодексу України свідчить про віднесення вказаної земельної ділянки за цільовим призначенням до категорії земель промисловості.

В силу вимог статті 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Тому перевірка правомірності чи неправомірності прийняття до уваги господарськими судами попередніх інстанцій того чи іншого доказу або їх відхилення при ухваленні оскаржуваних рішень не входить до повноважень касаційної інстанції.

Висновок місцевого та апеляційного господарських судів про необґрунтованість заявлених позовних вимог є законним, відповідає фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального і процесуального права. Оскільки доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час здійснення касаційного провадження, та відхиляються з тих же підстав, що і господарським судом апеляційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України залишає оскаржувані рішення господарського суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду без змін.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11112 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ЗАТ "Агропромислова компанія" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.01.2008 у справі № 18/244 залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                              Н. Дунаєвська

Судді:                                                                                 І.Волік

М. Михайлюк