ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

23.06.2008

Справа №2-27/16194-2007А

За позовом – Товариства з обмеженою відповідальністю «Міндальна Роща», (98500, м.Алушта, вул..В.Хромих, 21-А)

До відповідача – Державної податкової інспекції в м. Алушта АР Крим, (98500, м.Алушта. вул..Леніна, 22-а)

За участю третіх осіб - 1. ТОВ «Морський», ( м. Алушта, вул.. Набережна, 25 );

2. ТОВ «Кримський стандарт», ( м. Ялта, вул.. Дзержинського, 16, гуртожиток );

3. СГП «Южний берег», м. Ялта. вул.. Халтуріна, 5 ).

Про визнання нечинними податкових повідомлень – рішень.

Суддя Н.В. Воронцова.

При секретарі Пономаренко Н. О.

представники:

Від позивача – Долгополова, дор. у справі; Куткова, дор. у справі.

Від відповідача – Чурочкін, дор. у справі.

Від третіх осіб - 1. не з’явився.

2. не з’явився.

3. не з’явився.

Сутність спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Міндальна Роща», (98500, м.Алушта, вул..В.Хромих, 21-А) звернулось до Господарського суду АРК до відповідача – Державної податкової інспекції в м. Алушта, (98500, м.Алушта. вул..Леніна, 22-а) з наступними позовними вимогами :

·          визнати нечинним податкове повідомлення – рішення ДПІ в м.Алушта від 23.10.2007 р. №/0, яким донараховано податок на додану вартість у розмірі 25 016 грн. та нараховани штрафні санкції у розмірі 12 508 грн., усього на суму 37 524 грн.

·          визнати нечинним податкове повідомлення – рішення ДПІ в м.Алушта від 23.10.2007 р. №/0, яким нараховані штрафні санкції за порушення визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток у розмірі 3 183 грн.

·          визнати нечинним податкове повідомлення – рішення ДПІ в м.Алушта від 23.10.2007 р. №/0, яким донараховано податок з реклами у розмірі 180,20 грн. та нараховани штрафні санкції у розмірі 340 грн., усього на суму 520,20 грн.

·          визнати нечинним податкове повідомлення – рішення ДПІ в м.Алушта від 23.10.2007 р. №/0, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 314 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірні податкової повідомлення – рішення винесенні протиправно, з порушенням норм чинного законодавства України, а висновки, викладені в акті перевірки, не відповідають фактичним обставинам справи.

Ухвалою Заступника Голови Господарського суду АРК С.Я. Тіткова від 04.02.2008 р. залучено до розгляду справи №2-23/16194-2007А замість судді ГС АРК Іщенко Г.М. суддю ГС АРК Воронцову Н.В. Справа передана судді Воронцовій Н.В. Справі привласнено номер №2-27/16194 - 2007А.

Ухвалою ГС АР Крим від 18.02.2008 р. справу було прийнято до розгляду суддею ГС АР Крим Воронцовою Н. В.

Відповідач проти позовних вимог заперечує по мотивам, викладеним у запереченнях на позов.

Ухвалою від 08.04.2008 р. суд залучив до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – 1. ТОВ «Морський», ( м. Алушта, вул.. Набережна, 25 ); 2. ТОВ «Кримський стандарт», ( м. Ялта, вул.. Дзержинського, 16, гуртожиток ); 3. СГП «Южний берег», м. Ялта. вул.. Халтуріна, 5 ).

Третя особа №3 у поясненнях по справі повідомила про те, що вона зареєстрована в ДПІ в м. Ялта як платник податку на додану вартість з 01.01.2006 р.. ( свідоцтво №00516270 ) і знаходиться на спеціальному режимі оподаткування відповідно до п. 11.29 ст. 11 Закону України «Про податок на додану вартість». У перевіряємий період третьою особою №3 було відпущено посадочний матеріал на загальну суму 12000 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 2000 грн., про що були виписані відповідні податкові накладні. Дані податкові накладні включені до реєстру податкових накладних, забовязання відображені у податкових деклараціях.

Третя особа №1 у поясненнях по справі повідомила про те, що між ним і позивачем по справі було укладено договір оренди комплексу з 20.04.2006 р. по 30.09.2006 р., що належить третій особі №1 на праві приватної власності. В зв’язку з тим, що у цей період проводилася планова перевірка ДПІ в м. Алушта третя особа №1 і позивач по справі уклали договір позики службового приміщення з 01.04.2006 р. по 30.09.2006 р.

Третя особа №2 у поясненнях по справі повідомила про те, що вона була взята на облік як платник ПДВ 17.08.2006 р. ДПІ в м. Ялта. Між третьою особою №2 і позивачем по справі було укладено договір про надання послуг від 15.04.2006 р. Відповідно до вказаного договору третя особа №2 видала позивачу податкову накладну за надані послуги за період з 17.08.2006 р. по 31.08.2006 р. Надання послуг підтверджується актом №ОУ – 0000013 від 31.08.2006 р. на загальну суму з ПДВ 147357,00 грн. і податковою накладною №1 від 31.08.2006 р. на загальну суму з ПДВ 147357,00 грн. Оплата послуг підтверджується банківською випискою від 25.09.2006 р. і платіжним дорученням №1829 від 25.09.2006 р. на загальну суму з ПДВ 147357,00 грн. Третьою особою №2 вказана сума була включена в декларацію за вересень 2006 р.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, суд, -

В С Т А Н О В И В :

В період з 13.09.2007 р. по 08.10.2007 р. відповідачем була проведена виїзна планова документальна перевірка позивача з питання дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2006 р. по 30.06.2007 р.

По результатам перевірки було складено акт №1358/23/31395454 від 15.10.2007 р.

В ході проведення перевірки відповідачем було встановлено наступні порушення:

1. по податку на прибуток: порушено п. 1.26 ст. 1, п. 4.1 ст. 4, п.п. 5.4.9 п. 5.4, п.п. 5.6.1 п. 5.6., п.п. 5.7.1 п. 5.7 ст. 5. п. 6.1 ст. 6, п. 7.4 ст. 7, п.п. 8.1.4 п. 8.1 ст. 8, п. 10.1 ст. 10 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», а саме заниження об’єкту оподаткування в сумі 25465 грн. і податку на прибуток в сумі 6366 грн. за 9 місяців 2006 р., завищення від’ємного значення об’єкту оподаткування податком на прибуток в сумі 226587 грн. за 2006 р., завищення від’ємного значення об’єкту оподаткування податком на прибуток в сумі 500404 грн. за 1 квартал 2007 р., завищення від’ємного значення об’єкту оподаткування податком на прибуток в сумі 449493 грн. за 6 місяців 2007 р.

2. по податку на додану вартість: встановлено порушення п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.2.1. п.п. 7.2.3 п. 7.2, п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», а саме заниження податку на додану вартість на суму 27472 грн., в тому числі по періодам: в сумі 76 грн. за липень 2006 р., в сумі 24636 грн. за серпень 2006 р., в сумі 76 грн. за вересень 2006 р, в сумі 76 грн. за жовтень 2006 р., в сумі 76 грн. за листопад 2006 р., в сумі 238 грн. за грудень 2006 р., в сумі 76 грн. за січень 2007 р., в сумі 76 грн. за лютий 2007 р., в сумі 76 грн. за березень 2007 р., в сумі 864 грн. за квітень 2007 р., в сумі 1126 грн. за травень 2007 р., в сумі 76 грн. за червень 2007 р.

3. податок на рекламу: встановлено порушення ст.. 11 Декрету КМУ «Про місцеві податки і збори» і Положень «Про стягнення податку з реклами», затверджених рішеннями сесій Алуштинської міської ради №12/5 від 22.12.1999 р.. від 19.03.2002 р. №25/4, а саме позивачем було замовлено та отримано рекламні послуги, без сплати податку з реклами. Таким чином, перевіркою було донараховано податку з реклами в сумі 180,20 грн. за 1 квартал 2007 р. Встановлено порушення п.п. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами» - не надання до ДПІ в м. Алушта податкового розрахунку податку з реклами за 1 квартал 2007 р.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем було винесено наступні податкові повідомлення – рішення від 23.10.2007 р. №/0, яким донараховано податок на додану вартість у розмірі 25 016 грн. та нараховани штрафні санкції у розмірі 12 508 грн., усього на суму 37 524 грн.; від 23.10.2007 р. №/0, яким нараховані штрафні санкції за порушення визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток у розмірі 3 183 грн.; від 23.10.2007 р. №/0, яким донараховано податок з реклами у розмірі 180,20 грн. та нараховани штрафні санкції у розмірі 340 грн., усього на суму 520,20 грн.; від 23.10.2007 р. №/0, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 314 грн.

Позивач в адміністративному порядку, у відповідності до ст.. 5 Закону України «Про порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами», вказані податкові повідомлення - рішення не оскаржував.

При таких обставинах справи, позовні вимоги необхідно задовольнити, виходячи з наступних підстав.

В ході проведення перевірки було встановлено заниження валових доходів на загальну суму 4536 грн., зокрема, в сумі 1134 грн. за 9 місяців 2006 р., в сумі 2268 грн. за 2006 р., в сумі 1134 грн. за 1 квартал 2007 р. і 2268 грн. за 1 півріччя 2007 р. При цьому перевіряючими було зроблено висновок про те, що позивач надавав безкоштовні послуг з розміщення офісу ТОВ «Морський» в приміщенні площею 14,9 кв. м., яке знаходиться за адресою: алея Декабристів, 5 ( приміщення готелю «Аквапарк»). Розрахунок звичайної ціни операції оренди проведений податковим інспектором на підставі вартості послуг, вказаної в договорі оренди між ЗАТ «КБ НРБ – Україна» і ТОВ «Міндальна роща».

Судом встановлено, що між позивачем і ТОВ «Морський» не існувало відносин оренди, а, таким чином, не існувало об’єкту оподаткування податком на прибуток.

Між ТОВ «Морський» ( користувач ) і позивачем ( позикодавець ) було укладено лише договір позички від 01.04.2006 р.

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору позичкодавець передає користувачеві у безоплатне користування на строк, встановлений договором, позичку, яку користувач забовязався повернути позивачу після закінчення строку, встановленого цим договором. Предметом позички за вказаним договором було службове приміщення в готелі «Міндальна роща».

Відповідно до п. 4.2 вказаного договору строк дії договору вказано до 30.09.2006 р.

В матеріалах справи наявна пояснювальна записка директора ТОВ «Морський» вих.. №30 від 03.10.2007 р.. відповідно до якої вбачається, що ТОВ «Морський» почав використовувати приміщення в готелі «Міндальна роща» тільки з вересня 2007 р. Також наявне пояснювальна записка ТОВ «Морський» вих.. №31 від 03.10.2007 р., відповідно до якої вбачається, що в період здачі в оренду цілісного майнового комплексу ТОВ «Морський» керівництво ТОВ «Морський» здійснювалося в орендованому автомобілі, а головний бухгалтер здійснював свої обов’язки дома.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в період, що перевірявся, ТОВ «Морський» не користувався приміщеннями, що належать позивачу.

Також пеервіряючими було зроблено розрахунок звичайної ціни, виходячи з вартості послуг, вказаної в договорі оренди між ЗАТ «КБ НРБ – Україна» і ТОВ «Міндальна роща».

Відповідно до п. п. 1.20.2 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Як вже вказувалося, предметом договору позички від 01.04.2006 р. було службове приміщення, а предметом договору оренди між ЗАТ «КБ НРБ – Україна» і ТОВ «Міндальна роща» було зовсім інше приміщення. Тобто мова йдеться зовсім про різні приміщення, що розташовані в різних блоках будівлі. Доказів того, що приміщення за вказаними договорами були тотожніми, відповідачем суду не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що складаний відповідачем розрахунок суперечить нормам, встановленим п. п. 1.20.2 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до п.п. 1.20.10. ст.. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» Донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами.

Відповідно до п.п. 4.3.3 п. 4.3 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами» Методика визначення суми податкових зобов'язань за непрямими методами затверджується законом і є загальною для всіх платників податків.

Однак судом встановлено, що вказана методика визначення сум податкових забовязань за непрямими методами законом не затверджена.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що висновки відповідача відносно заниження валових доходів на загальну суму 4536 грн. не підтверджуються матеріалами справи.

Також відповідачем було виключено зі складу валових витрат відповідача витрати на оплату праці і суми збору до фондів обов’язкового пенсійного і соціального страхування працівників комунальної ідальні, з посиланням на норми п.п. 5.4.9 п. 5.4, п.п. 5.6.1 і п.п. 5.7.1 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» у розміріх: за 9 місяців 2006 р. – 16202 грн., за 2006 р. – 31549 грн., за 1 квартал 2007 р. – 14764 грн., за 1 півріччя 2007 р. - 34438 грн.

Відповідно до п. п. 5.4.9 п. 5.4 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” до валових витрат відносяться витрати платника податку на утримання, експлуатацію та забезпечення основної діяльності таких об'єктів соціальної інфраструктури, що перебували на балансі та утримувалися за рахунок такого платника податку на момент набрання чинності цим Законом (крім капітальних затрат, які підлягають амортизації), приміщень, що використовуються платником податку для організації харчування працівників такого платника податку.

Відповідно до п. п. 5.6.1 п. 5.6 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” з урахуванням норм пункту 5.3 цієї статті до складу валових витрат платника податку відносяться витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат, виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на виплату авторських винагород та виплат за виконання робіт (послуг), згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-які інші виплати в грошовій або натуральній формі, встановлені за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами закону, що регулює питання оподаткування доходів фізичних осіб (законодавства, що встановлює правила оподаткування прибутковим податком з громадян).

Відповідно до п.п. 5.7.1 п. 5.7 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” до складу валових витрат платника податку відносяться суми збору на обов'язкове державне пенсійне страхування та внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, нараховані на виплати, зазначені в підпункті 5.6.1 цієї статті, у розмірах і порядку, встановлених законом.

Судом встановлено, що працівники комунальної їдальні знаходяться у трудових відносинах з позивачем, діяльність їдальні пов’язана з господарською діяльністю, оскільки відповідно до Статуту позивача основною діяльністю товариства є надання послуг з короткотермінового розміщення і харчування відпочиваючих. Діяльність по організації харчування здійснюється через відповідні об’єкти харчування, які знаходяться на території позивача, в тому числі і в їдальні, де здійснюється продаж харчування нижчої цінової категорії. Таким чином, позивач отримує від їдальні доход.

Відповідно до п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” Суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Таким чином, суд дійшов висновку, що витрати, пов’язані з організацією господарської діяльності по харчуванню в їдальні, а саме: витрати на придбання товарів для подальшого продажу, виготовлення продукції харчування, заробітна плата працівників, плата за електроенергію, воду та інші, у повному обсязі можуть бути віднесені до складу валових витрат позивача по справі.

До речі, цієї ж позиції дотримується ДПА України в листах від 09.12.2005 р. №12104/6/15-0316 і від 23.07.2003 р. №1505/15-1117.

Також під час проведення перевірки було встановлено завищення сум амортизації за рахунок нарахування амортизації на об’єкти основних фондів першої групи ( водні гори, басейни, джакузі та інші ), які використовуються тільки в у 2 та 3 квартал року, а в першому і четвертому кварталах періоду, що перевіряється, є невиробничими фондами і на об’єкти основних фондів ( обладнання ) комунальної їдальні.

Відповідно до п.п. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” під терміном "основні фонди" слід розуміти матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом.

Суд вважає, що не має значення той факт, що вказані фонди використовуються тільки у 2 і 3 кварталах року, оскільки вказані фонди використовуються щорічно, а значить період їх використання перевищує 365 днів.

Відповідно до п.п. 8.4.5 п. 8.4 ст. 8 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” у разі виведення з експлуатації окремого об'єкта основних фондів групи 1 або передачі його до складу невиробничих фондів за рішенням платника податку балансова вартість такого об'єкта для цілей амортизації прирівнюється до нуля. При цьому амортизаційні відрахування не нараховуються. У цьому ж порядку відбувається виведення основних фондів з експлуатації внаслідок їх відчуження за рішенням суду.

Відповідачем не доведено суду факт виведення з експлуатації вказаних фондів з будь – якої причини, зокрема, в зв’язку з переведення об’єктів до невиробничих фондів. Ніяких рішень про консервацію, виведення з експлуатації, або переведення до складу невиробничих фондів цих об’єктів позивачем не приймалося.

Відповідно до п. п. 8.1.4 п. 8.1 ст. 8 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” не підлягають амортизації та провадяться за рахунок відповідних джерел фінансування , зокрема, витрати на придбання, ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих фондів.

Відповідач в акті перевірки сам вказує, що основні фонди використовуються в господарської діяльності позивача. Крім того, законодавством не передбачений порядок, коли залежно від відсутності доходів в окремому періоді, виробничі фонди на цей період стають невиробничими, а потім знов становляться виробничими.

Сума річної амортизації всіх виробничих фондів позивача включена в собівартість послуг і враховується при формуванні цін на послуг у повному об’ємі. В акті перевірки підтверджується, що доходи, отримані від надання послуг комунальною їдальнею працівникам і іншим категоріям, враховуються по рахунку 703/6. Оскільки існує дохід від організації харчування у комунальної їдальні, нарахування амортизації на кухонне і інше обладнання є правомірним.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не було допущено порушення п. п. 8.1.4 п. 8.1 ст. 8 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, а сума амортизаційних відрахувань неправомірно зменшена відповідачем на 192770 грн. у 2006 р. і на 186347 грн. у 1 півріччі 2007 р.

Також в ході проведення перевірки було встановлено заниження податкового забовязання по ПДВ в сумі 76 грн. щомісячно ( за липень – грудень 2006 р. ) і за січень – червень 2007 р. Вказані забовязання сформовані виходячи зі звичайної ціни на послуги оренди, які, як вважає відповідач, надавалися ТОВ «Морський».

Оскільки судом вже встановлено, що між позивачем і ТОВ «Морський» відносини оренди не виникли, то відповідно в даному випадку і відсутній сам об’єкт оподаткування.

В ході проведення перевірки зі складу податкового кредиту було виключено суми ПДВ згідно до податкових накладних, отриманих від СГП «Южний берег», яке є платником фіксованого сільськогосподарського податку і має спеціальний режим оподаткування з ПДВ відповідно до п. 11.29 ст. 11 Закону України «Про податок на додану вартість», у сумах: грудень 2006 р. – 1162 грн., квітень 2007 р. – 788 грн., травень 2007 р. – 1050 грн.

Судом встановлено, що третя особа №3 зареєстрована в ДПІ в м. Ялта як платник податку на додану вартість з 01.01.2006 р., про що видано свідоцтво №00516270 і знаходиться на спеціальному режимі оподаткування відповідно до п. 11.29 ст. 11 Закону України «Про податок на додану вартість». У перевіряємий період третьою особою №3 було відпущено посадочний матеріал на загальну суму 12000 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 2000 грн., про що були виписані відповідні податкові накладні: №188 від 14.12.2006 р. на суму 972 грн., в тому числі ПДВ 162 грн.; №101 від 25.05.2007 р. на суму 3852 грн., в тому числі ПДВ 642 грн.; №102 від 29.05.2007 р. нас уму 2448 грн., в тому числі ПДВ 408 грн.; №35 від 17.04.2007 р. нас уму 828 грн., в тому числі ПДВ 138 грн.; №40 від 23.04.2007 р. на суму 3900 грн., в тому числі ПДВ 650 грн.

Дані податкові накладні включені до реєстру податкових накладних, забовязання відображені у податкових деклараціях.

Відповідно до п. 1. 7 ст. 1 Закону України “Про податок на додану вартість” податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до п. п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закон України “Про податок на додану вартість” платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити певні реквізити, передбачені цим підпунком.

Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). У разі коли частка товару (робіт, послуг) не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби України, та враховується у визначенні загальних податкових зобов'язань.

Платники податку повинні зберігати податкові накладні протягом строку, передбаченого законодавством для зобов'язань із сплати податків.

Відповідно до п. 7.2.3. п. 7.2 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. п. 7.4.5. п. 7.4 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

В матеріалах справи наявні всі необхідні податкові накладні, що підтверджують право позивача на податковий кредит. Дослідивши вказані податкові накладні, суд дійшов висновку вони складені у чіткої відповідності до вимог п. п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закон України “Про податок на додану вартість”. До речі, в ході проведення перевірки було підтверджено, що вказані податкові накладні складені без порушень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач відніс вказані суми до податкового кредиту, а факт перебування третьої особи №3 на спеціальному режимі оподаткування не позбавляє позивача права на отримання податкового кредиту.

Також в ході проведення перевірки було виявлено, що позивач неправомірно включив ПДВ, відображений у податкової накладної №1 від 31.08.2006 р., отриманої від ТОВ «Кримський стандарт» в сумі 24559,50 грн.

Судом встановлено, що між третьою особою №2 ( виконавець ) з одного боку і позивачем по справі ( Замовник ) з іншого боку було укладено договір на надання послуг від 15.04.2006 р.

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору виконавець забовязався по заявці замовника на протязі визначеного договором строку, надавати послуги харчування, а замовник забовязався сплачувати вказані послуги.

Судом встановлено, що третя особа №2 була взята на облік як платник ПДВ 17.08.2006 р. ДПІ в м. Ялта. Відповідно до вказаного договору третя особа №2 видала позивачу податкову накладну №1 від 31.08.2006 р. за надані послуги за період з 17.08.2006 р. по 31.08.2006 р. Надання послуг підтверджується актом №ОУ – 0000013 від 31.08.2006 р. на загальну суму з ПДВ 147357,00 грн. і податковою накладною №1 від 31.08.2006 р. на загальну суму з ПДВ 147357,00 грн.

Дослідивши вказану податкову накладну, суд дійшов висновку вона складена у чіткої відповідності до вимог п. п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закон України “Про податок на додану вартість”.

Оплата послуг підтверджується банківською випискою від 25.09.2006 р. і платіжним дорученням №1829 від 25.09.2006 р. на загальну суму з ПДВ 147357,00 грн. Третьою особою №2 вказана сума була включена в декларацію за вересень 2006 р.

Відповідно до п.п. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Як вже вказувалося вище, третя особа №2 була взята на облік як платник ПДВ 17.08.2006 р.

Відповідно до п.п. 7.8.1 п. 7.8 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” податковим періодом є один календарний місяць, а у випадках, особливо визначених цим Законом, календарний квартал, з урахуванням того, що, зокрема, якщо особа реєструється платником податку з дня іншого, ніж перший день календарного місяця, першим податковим періодом є період, який розпочинається від дня такої реєстрації та закінчується останнім днем першого повного календарного місяця.

З урахуванням вказаної норми, таким першим періодом є 17.08.2006 р. по 30.09.2006 р.

Таким чином, в даному випадку датою виникнення податкових забовязань у постачальника є дата, що засвідчує факт надання платником податку послуг з харчування, тобто 31.08.2006 р. , тобто перша з подій. яка припадає на період з 17.08.2006 р. ( з дати реєстрації третьої особи №2 як платника ПДВ ) по 30.09.2006 р., і на цю дату постачальник послуг має право видавати податкову накладну, що надає позивачу по справі право на отримання податкового кредиту по ПДВ.

Також в ході проведення було встановлено порушення ст.. 11 Декрету Кабінету Міністрів України від 20.05.1993 р. №56 – 93 «Про місцеві податки і збори», а саме позивачем було замовлено і отримано послуги з друку поліграфії, без оплати податку з реклами. Також встановлено порушення п.п. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами» - не надання до ДПІ в м. Алушта податкового розрахунку податку з реклами за 1 квартал 2007 р.

Відповідно до п. 11 Декрету Кабінету Міністрів України «Про місцеві податки і збори» об'єктом податку з реклами є вартість послуг за встановлення та розміщення реклами. Платниками податку з реклами є юридичні особи та громадяни. Податок з реклами сплачується з усіх видів оголошень і повідомлень, які передають інформацію з комерційною метою за допомогою засобів масової інформації, преси, телебачення, афіш, плакатів, рекламних щитів, інших технічних засобів, майна та одягу: на вулицях, магістралях, майданах, будинках, транспорті та в інших місцях.

Судом встановлено, що позивач замовляв у СПД Іванець І. С. виконання робіт, а саме поліграфічні послуги.

Відповідно до Положення «Про податок з реклами», затвердженого рішенням 20 – ої сесії 4 – ого скликання Алуштинської міської ради від 23.03.2005 р. №20/192 податок з реклами сплачується під час оплати послуг за встановлення і розміщення реклами.

Виходячи з встановлених норм позивач дійсно є платником податку з реклами, проте повинен сплачувати його у вартості робіт по виготовленню і розміщенню спеціалізованими підприємствами, які включають його до складу своїх послуг.

Крім того, судом встановлено, що з виготовлення поліграфії ( друк бланків флаєрів і буклетів ) не є послугами з розміщення реклами і об’єкту оподаткування в цьому випадку не має.

Вказане підтверджується також ДПА України в листі №693/10/15-508 від 25.07.2005 р.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не було допущено порушення ст.. 11 Декрету Кабінету Міністрів України «Про місцеві податки і збори».

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади і їх посадовці зобов'язані діяти тільки в межах повноважень і способом, які передбачені Конституцією України і Законами України.

Згідно ст. 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», посадовці органів державної податкової служби зобов'язані дотримуватись положень Конституції і Законов України, іншіх нормативно-правових актів, прав та інтересів громадян, що охороняються законом, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби функцій, і повною мірою використовувати надані їм права.

Згідно статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов’язку і витребовує необхідні докази. Суб’єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов’язку суд витребовує названі документи та матеріали. Суд може збирати докази з власної ініціативи. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача – орган публічної влади , який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії

Відповідачем вказане належним чином зроблено не було.

Відповідно до п. 11 ст. 171 КАСУ резолютивна частина постанови суду про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

В даному випадку, приймаючи до уваги той факт, що опублікуванню належить постанова суду, яка виноситься по справі, результати якого зачіпають права і інтереси широкого кола осіб, суд дійшов висновку про те, що спор, який виник між сторонами по справі зачипає тільки їх інтереси. Результат розгляду даного спору носить локальний характер. Таким чином, суд не баче ніякої необхідності в опубліковані результатів розгляду даної справи.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 3,40грн. з Державного бюджету України на підставі ч. 1 ст. 94 КАС України, а зайво сплачена сума у розмірі 10,20 грн. підлягає поверненню з бюджету на підставі виконавчого листа ГС АР Крим.

Постанову проголошено 23.06.2008 р. Постанову у повному обсязі складено 01.07.2008 р.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.. 94, 98, 122, 158 – 164, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати нечинними податкові повідомлення – рішення державної податкової інспекції в м. Алушта АР Крим від 23.10.2007 р. №/0, яким донараховано податок на додану вартість у розмірі 25 016 грн. та нараховани штрафні санкції у розмірі 12 508 грн., усього на суму 37 524 грн.; від 23.10.2007 р. №/0, яким нараховані штрафні санкції за порушення визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток у розмірі 3 183 грн.; від 23.10.2007 р. №/0, яким донараховано податок з реклами у розмірі 180,20 грн. та нараховани штрафні санкції у розмірі 340 грн., усього на суму 520,20 грн.; від 23.10.2007 р. №/0, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 314 грн.

3. Стягнути з Державного бюджету України (р/р 0002 у банку отримувача: Управління Державного казначейства в АР Крим, отримувач: Держбюджет м. Сімферополь, МФО 824026, ЗКПО 34740405 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Міндальна Роща», 98500, м. Алушта, вул..В.Хромих, 21-А, ( п/р 54 в ЗАТ «Банк НРБ», м. Київ, МФО 320627, ) 3,40 грн. судового збору.

4. Повернути з Державного бюджету України (р/р 0002 у банку отримувача: Управління Державного казначейства в АР Крим, отримувач: Держбюджет м. Сімферополь, МФО 824026, ЗКПО 34740405 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Міндальна Роща», 98500, м. Алушта, вул..В.Хромих, 21-А, ( п/р 54 в ЗАТ «Банк НРБ», м. Київ, МФО 320627, ) зайво сплачену суму судового збору у розмірі 10,20 грн.

Виконавчий документ видати після вступу Постанови в закону силу, за заявою особи на користь якої воно винесено.

У разі неподання заяви про апеляційне оскарження, Постанова набирає законної сили через 10 днів з дня її проголошення.

Якщо після подачі заяви про апеляційне оскарження, апеляційна скарга не подана, Постанова вступає в закону силу через 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені ст.. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дійсну постанову направити сторонам рекомендованою кореспонденцією.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Воронцова Н.В.