КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2008                                                                                           № 50/22

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Ропій Л.М.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Головень Т.А. дов. від 10.06.2008р.

від відповідача - Клімов С.С. дов. від 20.11.2007р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "УК ФРІВЕЛ"

на рішення Господарського суду м.Києва від 18.07.2008

у справі № 50/22

за позовом                               Товариство з обмеженою відповідальністю "УК ФРІВЕЛ"

до                                                   Акціонерне товариство закритого типу "Вібропрес"

третя особа позивача

третя особа відповідача

про                                                  стягнення 6050,28 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю „УК Фрівел” (надалі позивач)заявлений позов про стягнення з Акціонерного товариства закритого типу „Вібропрес” (надалі відповідач) 6050,28 грн. заборгованості щодо поставки товару. Позовні вимоги обґрунтовані приписами статей 181 Господарського кодексу України, 509 та 526 Цивільного кодексу України, з огляду на те, що позивач не отримавши товару на суму 6050,28 грн., направив відповідачеві вимогу від 10.04.2008р. № 104, у якій відмовився від поставки частини недопоставленого товару та просив повернути кошти на суму 6050,28 грн., сплачені відповідачеві.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.07.2008 у даній справі у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Рішення мотивовано приписами статей 530 та 663 Цивільного кодексу України з огляду на відсутність правових підстав щодо стягнення з відповідача 6050,28 грн., за умови недоведеності з боку позивача факту звернення до відповідача з вимогою щодо необхідності поставити залишкову частину товару.

Стосовно заявленого позивачем клопотання про уточнення позовних вимог, суд відмовив у його задоволенні, посилаючись на неможливість одночасної зміни предмету та підстави позову.

Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю „УК Фрівел” не погоджуючись із рішенням господарського суду м. Києва від 18.07.2008 у цій справі просить його скасувати.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- судом належно не оцінені залучені позивачем докази (наказ про направлення у відрядження, посвідчення у відрядження, копія білетів, тощо), а також лист-вимогу від 10.04.2008р. № 104, які доводять факт неможливості отримання від відповідача товару.

- відповідач в порушення вимог статті 529 Цивільного кодексу України здійснював поставку товару частинами, а позивач, як кредитор з огляду на вимоги статті 670 Цивільного кодексу України має право вимагати від відповідача повернення сплаченої суми.

- позивач, скористався наданим йому правом, передбаченим приписами статей 610 та 611 Цивільного кодексу України, відмовився від поставки частини товару на суму 6050,28 грн.

- рішення суду, позбавляє позивача права на судовий захист, передбачений статтею 55 Конституції України та статті 1 Господарського процесуального кодексу України.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача усно заперечував щодо доводів апеляційної скарги, рішення просив залишити без змін, з підстав у ньому викладених.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, колегія суддів встановила наступне:

Відповідно до статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до виставленого 11.10.2007р. АТЗТ „Вібропрес” рахунку-фактури № СФ-970631, позивач – ТОВ „УК Фрівел” здійснив попередню оплату за будівельні матеріали на суму 19812 грн., що підтверджується залученим платіжним дорученням від 12.10.2008р. № 30.

Відповідачем було поставлено позивачеві товар (східцеві марші) на загальну суму 13761,72 грн. Факт поставки товару підтверджується залученими видатковими накладними від 24.10.2007р. № РН-972997, від 6.11.2007р. № РН-973079, від 28.11.2007р. № ВП000006 та не заперечується сторонами.

Залишок недопоставленого відповідачем, але сплаченого позивачем товару, становить 6050,28 грн.

Позивач, не отримавши товар на згадану суму, скерував відповідачеві лист вимогу від 10.04.2008р. № 104, у якій посилаючись на факт неналежного виконання з боку відповідача своїх зобов’язань щодо поставки товару, повідомляв останнього про відмову від поставки частини недопоставленого товару та просив відповідача повернути кошти у розмірі 6050,28 грн. у десятиденний термін на рр позивача (12 а.с.)

Відповіді отримано не було, кошти в добровільному порядку не надійшли, що на думку позивача, є підставою про стягнення цих коштів у судовому порядку.

Приписами статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Поставлений відповідачем товар на загальну суму 13761,72 грн., який відповідач отримав, свідчить про факт укладання сторонами договору купівлі-продажу у спрощений спосіб, як це передбачено вимогами статті 181 ГК України, шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення.

Відповідно до вимог статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч.1 статті 793 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Наведена норма кореспондується з приписами статті 526 ЦК України. встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно вимог статті 663 продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

При цьому, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства ( ч. 2 статті 530 Цивільного кодексу)

Зважаючи на те, що сторони не визначили строк поставки товару, за який позивач здійснив попередню оплату на суму 19812 грн., суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність прострочення боржника з боку відповідача, обґрунтовано відхиливши залучену до позовної заяви вимогу від 10.04.2008р. № 104, оскільки остання не містить вимоги до боржника щодо поставки товару, і відповідно не може розглядатись у якості вимоги кредитора саме щодо виконання боржником зобов’язання.

За наведених обставин, посилання позивача на порушення з боку відповідача зобов’язання щодо поставки товару як на підставу позову є безпідставним, за умови недоведеності з боку позивача під час судового розгляду факту звернення останнього із вимогою до відповідача про необхідність поставки товару на суму 6050,28 грн.

Посилання заявника на наказ про направлення у відрядження, посвідчення у відрядження, копія білетів, тощо, які на його думку, доводять факт звернення до відповідача, правомірно не взяті судом до уваги, оскільки не можуть розглядатись у якості належних доказів на підтвердження факту звернення позивача із вимогою до відповідача про необхідність поставки товару.

Залучена позивачем вимога від 176-1 від 17.06.2008р. правомірно відхилена судом за умови скерування її під час судового розгляду та не підтвердження факту відправлення на юридичну адресу відповідача.

З огляду на викладене, відсутні правові підстави для повернення позивачеві сплачених коштів у розмірі 6050,28 грн.

Зважаючи на встановлення під час судового розгляду відсутності прострочення з боку відповідача поставки решти товару та відсутності відмови з боку позивача приймати від відповідача виконання його обов’язку частинами (партіями товару), як це передбачено приписами статті 529 Цивільного кодексу України, наведені обставини унеможливлюють для суду висновок про наявність підстав для застосування наслідків, визначених ч. 1 статті 670 Цивільного кодексу України.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції щодо відмови в позові, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Окрім цього, слід зауважити наступне: подана позивачем заява від 9.07.2008р. про уточнення позовних вимог, у якій останній просив суд розірвати договір купівлі-продажу від 12.10.2007р., укладений між ним та відповідачем, та стягнення з відповідача 6050,28 грн. – суми недопоставленого товару, обґрунтовано залишена судом І інстанції без задоволення, оскільки позивач змінюючи предмет своїх позовних вимог змінив і підстави позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням з боку відповідача умов договору щодо поставки товару частинами, передання меншої кількості ніж передбачено договором, по іншій ціні, тощо, посилаючись при цьому на вимоги статті 188 Господарського кодексу України та наголошуючи на тому, що згадана вимога від 10.04.2008р. є пропозицією щодо розірвання договору.

Оскільки згідно вимог ч. 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено право позивача на зміну або підстав або предмету позову, а заява позивача від 9.07.2008р. містить одночасно зміну як підстав так і предмету позову, господарський суд м. Києва правомірно відмовив у її задоволенні.

При цьому, апеляційна інстанція визнає хибними посилання заявника на порушення судом його права на судовий захист, оскільки позовні вимоги були предметом судового розгляду, а відмова у задоволенні позову та відмова щодо судового захисту не є тотожними поняттями, що відповідно не позбавляє позивача права на апеляційне та касаційне оскарження, а також повторне звернення до суду із позовом за захистом порушеного права.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Згідно вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в розумінні статті 104 ГПК України. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв’язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2008 у справі № 5022 залишити без змін, а скаргу без задоволення.

2. Справу № 5022 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя

Судді