донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

10.06.2008 р.                                                              справа №21/314

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:

Ігнатова Н.О. дов. № Н-01/1567 від 16.05.2007р.,

від відповідача:

Малиновський Д.В. дов. № 40 від 25.06.2007р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного підприємства "Донецька залізниця" м. Донецьк

на рішення господарського суду

Донецької області

від

31.03.2008 року

по справі

№ 21/314

за позовом

Державного підприємства "Донецька залізниця" м. Донецьк

до

Відкритого акціонерного товариства "Вугільна компанія "Шахта Красноармійська-Західна № 1" м. Красноармійськ Донецької області

про

стягнення 8101 грн. 80 коп.

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство “Донецька залізниця» звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою про стягнення з Відкритого акціонерного товариства «Вугільна компанія «Шахта Красноармійська-Західна №1»м. Красноармійськ Донецької області збору за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу у сумі 8101грн. 80коп.

Господарський суд Донецької області рішенням від 31.03.2008р. по справі № 21/314 у задоволенні позовних вимог відмовив у повному обсязі.

Господарський суд Донецької області своє рішення мотивував тим, що

укладеним між сторонами договором про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги №514 від 14.12.2005р. не передбачено надання залізницею відповідачеві такої послуги як надання дозволу на ввезення і завантаження вантажу, окремий договір, яким би обумовлювалось надання відповідачеві залізницею такої послуги як надання дозволу на ввезення і завантаження вантажу, сторонами не укладався, залізниця не надала ніяких документів і доказів того, що нею у спірний період надавались відповідачеві дозволи на навантаження вагонів на під’їзних коліях останнього.

Господарський суд визнав, що позивач не довів, що станція Удачна надавала відповідачеві дозвіл (візу) на ввезення і завантаження вантажу у квітні-грудні 2006року і тому позовні вимоги Державного підприємства „Донецька залізниця” про стягнення збору за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу у сумі 8101грн. 80коп. визнав безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають.

Господарський суд рішенням від 31.03.2008р. з ВАТ “Вугільна компанія “Шахта Красноармійська-Західна №1” у доход Державного бюджету України стягнув 100,00 грн. штрафу за ухилення від вчинення дій, покладених судом, на підставі п.5 ч.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України.

Державне підприємство „Донецька залізниця”, не погоджуючись з рішенням господарського суду, подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Донецької області від 31.03.2008р. по справі № 21/314 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заявник скарги вважає, що господарським судом неправильно застосовані норми матеріального права, а саме: ст. 22 Статуту залізниць України, п.п. 1.6, 3.1 Правил оформлення перевізних документів, а також норми процесуального права, а саме: ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, в частині необхідності всебічного, повного та об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що призвело до неправильного вирішення спору.

Заявник апеляційної скарги вважає, що у відповідності до п.п. 1.6, 3.1 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. № 644, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000р., візування накладної здійснюється залізницею у разі надання дозволу на завантаження, а тому є обов’язковою додатковою операцією, пов’язаною з перевезенням, яка передує укладенню договору перевезення –залізничної накладної. Тобто належним чином оформлена залізнична накладна є угодою на перевезення вантажів залізничним транспортом, і на надання послуг по її візуванню укладення окремого договору не потрібно.

Представник Відкритого акціонерного товариства «Вугільна компанія «Шахта Красноармійська-Західна №1»з доводами апеляційної скарги не погоджується, вважає оскаржуване рішення обґрунтованим та винесеним у відповідності з вимогами діючого законодавства, тому просить рішення господарського суду Донецької області від 31.03.2008р. по справі № 21/314 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду у відповідності до ст.ст.28-29 Закону України “Про судоустрій” та ст.101 Господарського процесуального кодексу України на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.129 Конституції України, ч.4 ст.9 Закону України “Про судоустрій в Україні”, статей 44, 811 Господарського процесуального кодексу України здійснено фіксацію судового процесу технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 5 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Між сторонами було укладено договір № 514 від 14.12.2006р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Пунктом 1.1. даного договору сторони визначили, що предметом договору є надання Залізницею Вантажовласнику послуг, пов’язаних з перевезенням вантажів, та проведення розрахунків за ці послуги.

Відповідно пункту 2.2 даного договору залізниця зобов’язувалась приймати до перевезення вантажі Вантажовласника, для чого подавати під навантаження вагони (контейнери), згідно із затвердженими планами і заявками Вантажовласника та надавати Вантажовласнику додаткові послуги, пов’язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатку до цього договору.

Порядок оплати послуг визначений сторонами в п.3.1 договору, згідно якого плата за додаткові послуги, які виконуються залізницею за вільними тарифами, перелік яких надається в розділі 1 п.26 табл. 3 Тарифного керівництва № 1, за домовленістю сторін, визначається згідно із затвердженими калькуляціями і зазначається в доповненні до цього договору. Збори за виконання експедиторських операцій встановлюються, згідно розділу 2 п.9 Тарифного керівництва № 1 і визначаються в доповненні до цього договору.

Відповідно до ст.22 Статуту залізниць України за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов'язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов'язується сплатити за перевезення встановлену плату.

Виконання залізницею додаткових операцій, пов'язаних з перевезенням вантажів (завантаження, розвантаження, зважування, експедирування тощо), здійснюється на підставі окремих договорів.

Згідно ст.23 Статуту залізниць України відправники повинні подати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів).

Відповідно до п.1.6 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. № 644, оформлені відправником перевізні документи перевіряються і візуються начальником станції або уповноваженим ним працівником станції. Перевіркою встановлюються: наявність плану (дозволу) на перевезення, відсутність заборон і обмежень у даному напрямку перевезення, платоспроможність вантажовідправника, правильність заповнення бланків перевізних документів відповідно до цих Правил, наявність необхідних додаткових супровідних документів та дозволів на відправлення вантажу (митних, карантинних, санітарних та інших контролюючих органів). Візування здійснюється після зазначеної перевірки і передує укладанню договору перевезення.

Як вбачається з матеріалів справи за накопичувальними картками у період з квітня по грудень 2006р. позивач нарахував відповідачеві збір за виконання експедиторської операції у вигляді отримання від станції дозволу (візи) на ввіз та завантаження вантажу у суму 8101грн. 80коп.

Відповідач відмовився підписувати накопичувальні картки, оскільки не погодився із нарахуванням збору за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу.

За фактом відмови відповідача від підписання накопичувальних карток були складені акти загальної форми.

Оскільки ВАТ «Вугільна компанія «Шахта Красноармійська-Західна №1»від підписання накопичувальних карток відмовилось, проти нарахування та стягнення сум за візування залізничних накладних заперечує, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача нарахованого збору у сумі 8101грн. 80коп. у примусовому порядку.

Згідно статті 62 Статуту залізниць України належні за перевезення вантажів і надання додаткових послуг платежі можуть вноситись готівкою, чеками, безготівково, якщо інше не передбачено законодавством, на станціях відправлення або передоплатою через розрахункові підрозділи залізниць.

Відповідно пункту 2.6 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 N644, які зареєстровані в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2000р. за N864/5085), отримані гроші ТехПД залізниця заносить на особовий рахунок платника і списує їх з рахунку в міру надходження розрахункових документів за здійснені перевезення і надані послуги.

Списування грошей з рахунку проводиться на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами і контейнерами.

Усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і платника.

Тарифи на перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу залізничним транспортом (за винятком приміських пасажирських перевезень) встановлюються у порядку, що визначає Кабінет Міністрів України.

Розмір плати за додаткові послуги, для яких відсутні тарифні ставки, визначається за домовленістю сторін і зазначається в доповненні до договору про організацію перевезень вантажів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1996р. № 1548 “Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)” з наступними змінами і доповненнями Наказом Міністерства транспорту України від 15.11.1999р. № 551 затверджено Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України (Тарифне керівництво № 1), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01.12.1999р. за № 828/4121. Тарифи на перевезення, розмір зборів і штрафів, наведені в Тарифному керівництві № 1, застосовуються на всіх лініях залізниць широкої та вузької колій загальної мережі залізниць України, що включені в постійну експлуатацію, для всіх відправників і одержувачів вантажів.

Крім встановлених регульованих тарифів розділ 1 Тарифного керівництва № 1 передбачає перелік видів перевезень, робіт і послуг, щодо яких не здійснюється державне регулювання тарифів і які виконуються залізничним транспортом за вільними тарифами на підставі окремих договорів (таблиця № 3).

Розділ 2 Тарифного керівництва № 1 встановлює регульовані тарифи –збори за додаткові операції, пов’язані з перевезенням вантажів, до яких віднесено і збори за виконання експедиторських операцій, в тому числі за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу (таблиця № 4). Пунктом 9 розділу 2 Тарифного керівництва № 1 встановлений розмір збору за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу - 0,60грн. за документ, а розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.04.2005р. № 91-р затверджено підвищуючі коефіцієнти до ставок тарифів та зборів Тарифного керівництва № 1, в т. ч. і до збору за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу.

Пунктом 3.1 Правил оформлення перевізних документів (які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 N644, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2000р. за N 863/5084) встановлено, що графа «Навантаження призначено на __ число __ міс.»(візування накладної) - заповнюється у разі надання дозволу на навантаження на місцях загального і незагального користування. Порядок візування накладних установлюється начальником станції.

З урахуванням положень п.п.1.6, 3.1 Правил оформлення перевізних документів візування накладної здійснюється залізницею у разі надання дозволу на навантаження як на місцях загального, так і незагального користування.

Отже, візування є обов’язковою додатковою операцією, пов’язаною з перевезенням, яка передує укладенню договору перевезення –залізничної накладної.

Згідно з накопичувальними картками у період квітень-грудень 2006р. позивач нарахував відповідачеві збір за виконання експедиторської операції у вигляді отримання від станції дозволу (візи) на ввіз та завантаження вантажу у сумі 8101грн. 80коп., (в т.ч. ПДВ 1350грн.30коп.) На зазначених накопичувальних картках є застереження відповідача "з нарахованою сумою…(збір за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення та навантаження вантажу) не згоден", однак в накопичувальних картках немає заперечень стосовно кількості завізованих накладних.

Представник відповідача у судовому засіданні повідомив про те, що перевезення вантажів здійснювалося на підставі залізничних накладних, які були оформлені ВАТ «ВК «Шахта Красноармійська-Західна №1», із зазначенням товариства вантажовідправником.

Таким чином, слід визнати, що надання залізницею послуг по отриманню від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу та ставки збору обумовлені умовами договору про організацію перевезень вантажів, порядок надання послуг та їх вартість відповідає вищенаведеним положенням транспортного законодавства, тому вартість цих послуг повинна оплачуватися одержувачем послуг.

Додані до матеріалів справи накопичувальні картки підтверджують факт надання вказаних послуг залізницею за період квітень-грудень 2006 року у сумі 8108грн.80коп., тому вимоги позивача про стягнення вартості цих послуг в примусовому порядку є доведеними і такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене господарський суд дійшов до помилкового висновку про недоведеність позовних вимог про стягнення суми нарахованого за спірний період збору –8101грн. 80коп.

Відповідно до статті 137 Статуту залізниць України позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього статуту можуть бути подані до суду протягом 6 місяців.

Зазначений шестимісячний термін обчислюється з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Залізницею відомості про надані послуги по візуванню накладних і їх вартість були включені до накопичувальних карток з квітня по грудень 2006р.

Відповідно до п.3.2 договору № 514 від 14.12.2005р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги залізниця повинна списувати відповідні суми (провізну плату, додаткові збори, штрафи) з особового рахунку відповідача на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами і контейнерами.

Таким чином, днем настання події, що стала підставою для подання позову є дата складення накопичувальної картки. Остання за датою накопичувальна картка № 31121283 складена 31.12.2006р.

Однак, ДП “Донецька залізниця” звернулось до господарського суду Донецької області з позовом 24.12.2007р., про що свідчить штамп канцелярії господарського суду про прийняття позовних матеріалів.

При наявності даних обставин, слід визнати, що позивачем пропущений встановлений статтею 137 Статуту залізниць України строк для подачі позову до суду про стягнення збору за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу з квітня по грудень 2006р. у сумі 8101грн.80коп.

Наведені позивачем причини пропуску строку, а саме неоднакова практика застосування строків позовної давності Вищим господарським судом України та Верховним Судом України не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку позовної давності. Позивачем не наведено інших поважних причин пропуску строку для подання позову.

Враховуючі вищенаведене, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду вважає, що позивачем без поважних причин пропущено строк для подачі позову до суду, тому позов про стягнення збору за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу з вантажовідправника з квітня по грудень 2006р. у сумі 8101грн.80коп. задоволенню не підлягає, так як відповідно до ч.4 статті 267 Цивільного Кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Приймаючі до уваги викладене, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду вважає, що позовні вимоги ДП “Донецька залізниця” про стягнення збору за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу з квітня по грудень 2006р. у сумі 8101грн.80коп. задоволенню не підлягають у зв’язку з пропуском строку для пред’явлення позову.

Відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.49, 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства “Донецька залізниця” м. Донецьк залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 31.03.2008р. по справі № 21/314 про відмову у задоволенні позовних вимог ДП «Донецька залізниця»про стягнення з Відкритого акціонерного товариства «Вугільна компанія «Шахта Красноармійська-Західна №1»збору за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу з квітня по грудень 2006р. у сумі 8101грн.80коп. у зв’язку з безпідставністю скасувати.

Відмовити Державному підприємству “Донецька залізниця” м.Донецьк у задоволенні позову до Відкритого акціонерного товариства «Вугільна компанія «Шахта Красноармійська-Західна №1»м. Красноармійськ Донецької області про стягнення збору за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу з квітня по грудень 2006р. у сумі 8101грн.80коп. у зв’язку з пропуском строку для пред’явлення позову.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС