ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2008 р.

№
36/494-35/327

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів:

Гончарука П.А. (головуючого),

Вовка І.В.,

Стратієнко  Л.В.,

розглянувши
у відкритому  судовому  засіданні касаційну скаргу Виробничо
-торгівельної фірми  ”Велам” товариства  з
обмеженою  відповідальністю на
постанову Київського апеляційного
господарського суду   від 16
січня  2008 року у справі  № 36/494-35/327 за позовом Виробничо
-торгівельної фірми  ”Велам”
товариства  з  обмеженою
відповідальністю до Закритого
акціонерного  товариства  ”Дніпровський   універмаг”, третя  особа,
без  самостійних  вимог ОСОБА_1. про   стягнення
заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У
вересні  2006 року виробничо -торгівельна
фірма  товариства з обмеженою
відповідальністю  “Велам” звернулась до
господарського суду  міста Києва  з позовом до закритого акціонерного
товариства “Дніпровський універмаг” ,  з
урахуванням  уточнених  позовних
вимог,  про стягнення 16082,40
боргу  за реалізований товар з
врахуванням утриманої комісійної
винагороди.

Справа  розглядалась
судами  неодноразово.

Останнім
Рішенням  господарського суду   міста
Києва   від  24 вересня
2007р., залишеним  без  змін
постановою Київського  апеляційного  господарського  суду
від  16 січня  2008р.,
у  позові  відмовлено.

У  касаційній
скарзі позивач, посилаючись на
порушення  судами норм  матеріального і процесуального права, просить
скасувати  прийняті  у
справі  судові  рішення
та   прийняти нове рішення   про
задоволення  позову.

Заслухавши  пояснення
представника відповідача,
вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, суд
вважає, що касаційна скарга  підлягає
частковому  задоволенню з таких підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій,   між позивачем та відповідачем укладено
договори комісії від  12 січня  2004 року
за №   4011 Б та від 20
грудня  2005 року   за № 5366 Б. Відповідно до умов
договорів  позивач доручає,   а відповідач
зобов'язується  здійснити  дії  по
продажу товарів  позивача третім особам
від свого імені, але на рахунок
позивача.

Терміни
дії договорів комісії сторонами встановлено
відповідно  до  31 грудня
2005 року та до  31 грудня  2007 року.

Доповідач
: Гончарук П..А.

На
виконання умов договору  позивач передав,
а відповідач  прийняв товар власного
виробництва на загальну суму  24138,00
грн. для продажу  на протязі  60 календарних днів з часу їх отримання.

Відповідно
до п. 4.1. договорів за реалізацію товару
відповідач отримує  комісійну
плату  в розмірі  20 %
від суми реалізованого  товару.

Відповідачем  сплачено позивачу  1182,00 грн. виручки за реалізовану
продукцію. Крім того, 7 липня  2006 року
відповідач повернув  позивачу залишок
нереалізованого товару   на суму  2853,00 грн.

Неоплаченим
залишився товар  на суму 20103,00 грн.

Приймаючи
рішення про відмову у  позові суд
першої  інстанції, з яким  погодився
і апеляційний  господарський  суд,
виходив  з того, що оскільки
ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва
від 11 липня  2006 року ОСОБА_1,
якою підписані  договори, на яких
ґрунтуються позовні вимоги,  було визнано
недобросовісним набувачем, яка несе відповідальність по діям  відповідача з 23 січня  2001 року по
12 травня  2006 року, то за
невиконання зобов'язань з оплати товару повинна нести  відповідальність самеОСОБА_1.

Проте  з
такими  висновками  судів попередніх  інстанцій
погодитись  не  можна,
оскільки  вони в  порушення
вимог  ст. 43 ГПК України,  прийняті
при неповному  встановлені  обставин
справи.

Відповідно
до роз'яснень, викладених у п.п. 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України
від 29.12.1976 року № 11 "Про судове рішення", рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності -
на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для
даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Мотивувальна
частина рішення  повинна містити
встановлені судом обставини, які мають значення
для справи, їх юридичну  оцінку, а
також оцінку всіх доказів. Визнаючи  одні
і відхиляючи  інші докази, суд має це
обґрунтувати.

Оскаржувані  судові
рішення   даним  вимогам
не відповідають.

В
порушення  вимог ст. 11112 ГПК
України, не виконавши  вказівки, що  містяться
в    постанові Вищого
господарського суду  України  від 11 липня 2007 р., які  є
обов'язковими  для  суду першої інстанції  при новому
розгляді  справи, судами  попередніх
інстанцій    свої  рішення
обґрунтовано  ухвалою Дніпровського
районного суду м. Києва   від 11
липня  2006 року про  заміну способу  виконання рішення, яка не  є
рішенням  в  розумінні
ст. 35 ГПК України.

Висновок
судів попередніх інстанцій про те, що
відповідач  не повинен  нести відповідальність  за  невиконання  даного
договору  комісії, в  порушення
вимог ст. 43 ГПК України,
ґрунтується на неповно з'ясованих
обставинах справи, та є таким, що зроблений без належного
врахування  фактичних  даних, які містяться в матеріалах справи.

Зокрема, матеріали  справи
містять  довіреності  та
накладні  по яким   відповідачу передавався товар яким не дана
оцінка.

Вказані  дані
залишені  судом  поза
увагою, а  фактичні  дані, які
містяться   в них залишені  без
перевірки  та правової  оцінки.

Встановивши,  що
відповідач   сплачував певні   кошти
за  майно та  повертав
частину  нереалізованого  майна, даним
обставинам суд  не  дав
оцінки.

Враховуючи
викладене, слід визнати, що  судові
рішення прийняті при неповно з'ясованих
обставинах справи,  що мають
суттєве значення для правильного застосування норм матеріального права, їх
не  можна визнати  законними й обґрунтованими, і тому вони
підлягають  скасуванню з передачею  справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

При
новому розгляді справи суду слід урахувати наведене, встановити фактичні
обставини справи, з'ясувати дійсні права та обов'язки сторін.

У  разі
необхідності,   відповідно  до
вимог  ст. 30 ГПК України,
викликати  осіб, які зазначені  у
довіреностях на  отримання  матеріальних
цінностей для  з'ясування
знаних  їм  відомостей та
обставин  справи, встановити,  чи
звітувались  та перед  ким вказані
особи за отримані  цінності,
ким  вони
обліковувались. Оскільки довіреності
є бланком  суворої  звітності встановити по  даним
обліку обставини  їх  видачі.

В  залежності
від  встановленого  та
вимог  закону  вирішити
спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117,
1119, 11110, 11111, 11112 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну  скаргу
”Виробничо -торгівельної фірми
”Велам” товариства  з  обмеженою
відповідальністю задовольнити частково.

Рішення   господарського суду  міста
Києва   від  24 вересня
2007р. та     постанову
Київського   апеляційного  господарського суду  від 16 січня
2008 року  у справі №
36/494-35/327  - скасувати,
справу  направити  на
розгляд  до  суду першої
інстанції.

Головуючий
Гончарук П.А.

Судді
Вовк І.В.

Стратієнко  Л.В.