ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2008 р.

№ 30/280

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Стратієнко Л.В. (головуючого),

Вовка І.В.,

Гончарука П.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Шевченківської районної у місті Києві ради на постанову Київського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2007 року у справі № 30/280 за позовом об’єднання співвласників багатоквартирного будинку ”Катерина” до Шевченківської районної у місті Києві ради, Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради про визнання договору оренди приміщень недійсним та повернення необгрунтовано отриманих грошових коштів, -

Встановив:

У червні 2007р. об’єднання співвласників багатоквартирного будинку ”Катерина” звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Шевченківської районної у місті Києві ради, Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради про визнання недійсним договору оренди № 1909/2 від 26 жовтня 2006р. та стягнення отриманих за недійсним договором грошових коштів в сумі 96442,23 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29 жовтня 2007р. у позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2007р. рішення господарського суду міста Києва від 29 жовтня 2007р. скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди приміщень № 1909/2 від 26 жовтня 2006р. недійсним. Стягнуто з Шевченківської районної у м. Києві ради на користь позивача безпідставно отриману орендну плату в сумі 96442,23 грн. та судові витрати. Стягнуто з Шевченківської районної у м. Києві ради на користь держави судові витрати.

У касаційній скарзі Шевченківська районна у м. Києві рада, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Доповідач: Гончарук П.А.

В судовому засіданні оголошувалась перерва до 4 червня 2008р. У зв’язку зі зміною складу суду розгляд справи розпочато заново.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення проти них, суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 29 жовтня 2006р. між Шевченківською районною у м. Києві радою в особі начальника Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва та об’єднання співвласників багатоквартирного будинку ”Катерина” укладено договір № 1909/2 оренди нежитлових приміщень територіальної громади Шевченківського району міста Києва, відповідно до умов якого Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва на підставі розпорядження Шевченківської районної у м. Києві ради № 106 від 28 вересня 2006р. передано, а позивачем прийнято у тимчасове платне користування (оренду) нежиле приміщення ( будівлю, споруду) загальною площею 242,2 кв.м., а саме підвал з орендованою площею 242,2 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Пирогова, 6.

Строк дії договору встановлено з 26 жовтня 2006р. по 28 вересня 2007р.

Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання договору оренди № 1909/2 від 26 жовтня 2006р. недійсним та стягнення необґрунтовано отриманих грошових коштів в сумі 96442,23 грн. Позов обґрунтовано тим, що приміщення, передане за даним договором оренди є спільною - сумісною власністю власників квартир будинку по вул. Пирогова, 6, і Шевченківська районна у м. Києві рада не мала права розпоряджатися ним.

Суд першої інстанції посилаючись на те, що позивачем належних доказів наявності у нього права власності на дане нежитлове приміщення не надано, єдиним законним власником даного нежитлового приміщення є територіальна громада Шевченківського району м. Києва в особі Шевченківської районної у м. Києві ради, враховуючи, що договір оренди нежитлових приміщень № 1909/2 було укладено сторонами з додержанням всіх істотних умов, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про задоволення позову, виходив з того, що дане нежитлове приміщення належить на праві спільної часткової власності власникам квартир даного будинку, у зв’язку з чим дана угода укладена між позивачем та Шевченківською районною у м. Києві радою є недійсною. Виходячи з наслідків недійсної угоди, передбачених ст. 216 ЦК України, суд другої інстанції дійшов висновку, що кошти отриманні за даним договором оренди є безпідставно отриманими і вони підлягають поверненню.

Проте з такими рішеннями судів попередніх інстанцій погодитись не можна, оскільки вони в порушення вимог ст. 43 ГПК України, прийняті при неповному встановлені обставин справи.

За змістом ст.1 Закону України ”Про об’єднання співвласників багатоквартирного будинку”, нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин.

Приймаючи рішення про відмову у позові суд першої інстанції, зважаючи на вимоги п.9 ст. 8 Закону України ”Про приватизацію державного житлового фонду ”, про те, що нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово –комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у власність відповідних рад, дійшов висновку, що дане нежиле приміщення належить на праві комунальної власності територіальній громаді Шевченківського районну м. Києва в особі Шевченківської районної у м. Києві ради передано позивачу згідно договору оренди і підстав для визнання договору недійсним немає.

При цьому суд першої інстанції, визнаючи право власності на спірні приміщення, за відповідачем, не з’ясував правовий статус майна, не перевірив належним чином чи міг відповідач набути право власності на дане майно, виходячи з вимог ст. 10 Закону України ” Про приватизацію державного житлового фонду ” про те, що допоміжні приміщення передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир. При цьому, судом не враховано, що підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи дане рішення та приймаючи нове рішення про задоволення позову встановив, що дане майно, як допоміжне приміщення, є об’єктом спільної часткової власності власників квартир даного будинку, а тому договір оренди укладений між сторонами є недійсним.

При цьому судом попередньої інстанції не обґрунтовано на підставі яких доказів він дійшов висновку про віднесення даного приміщення нежитлового фонду до допоміжного приміщення.

Для правильного вирішення цього спору суди мали з'ясувати не лише характеристику спірного приміщення, зокрема, чи відноситься воно до підвальних, чи розташоване в цокольному поверсі, але й виходити з того чи є це приміщення допоміжним, в якому чи частині якого може знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов та безпечної експлуатації квартир), без доступу до якого експлуатація житлового будинку не є можливою, чи використовувалося воно чи якась з його частин для обслуговування будинку.

Крім того, судам необхідно було з’ясувати правовий статус даного майна на момент укладення договору оренди даного нежитлового приміщення.

З’ясування даних обставин має істотне значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин прийняті у справі судові рішення у даній частині позову не можуть бути визнані такими, що постановлені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому вони підлягають скасуванню.

У зв’язку з цим, підлягає скасуванню і постанова апеляційного господарського суду в частині застосування наслідків недійсного правочину.

При новому розгляді справи суду слід урахувати наведене, встановити фактичні обставини справи, з'ясувати характер і підстави виникнення спору та дійсні права та обов’язки сторін, і в залежності від вставленого та вимог закону, прийняти законне та обґрунтоване рішення. У разі наявності підстав для визнання договору недійсним визначити момент недійсності правочину та можливість застосування правових наслідків недійсності правочинів.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України –

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Шевченківської районної у місті Києві ради задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 29 жовтня 2007 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2007 року № 30/280 - скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий           Стратієнко Л.В.

Судді Вовк І.В.

Гончарук П.А.