ПОСТАНОВА

"23" квітня 2008 р.

Справа № 14/5-280

м. Тернопіль

Господарський
суд Тернопільської області

у складі

при секретарі судового
засідання

Розглянув справу

за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 АДРЕСА_1

до
Державної податкової інспекції у Теребовлянському районі вул. Шевченка, 26, м.
Теребовля, Тернопільська область

про  скасування податкового повідомлення-рішення
№/0 від 15.01.08 р.

За участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_2.
- довіреність №474 від 18.01.2008р.;

відповідача: не
з'явився.

Суть справи:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1,
АДРЕСА_1 звернувся у господарський суд Тернопільської області з позовом до
Державної податкової інспекції у Теребовлянському районі, м. Теребовля,
Тернопільської області про скасування податкового повідомлення-рішення
№/0 від 15.01.08 р.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, та
згідно пояснень повноважного представника позивач посилається на
безпідставність донарахування податковим органом підприємцем податку на додану
вартість, вказуючи при цьому на відсутність з боку платника податків порушень
норм податкового законодавства, що регулює спірні правовідносини.

У запереченнях на позов та згідно з
поясненням повноважного представника, відповідач позовні вимоги відхилив
повністю, посилаючись на їхню безпідставність, зазначивши при цьому, що
оскаржуваний правовий акт індивідуальної дії винесений контролюючим органом в
межах повноважень та у відповідності до чинного законодавства, з врахуванням фактичних
обставин та досліджених в процесі перевірки документів.

Учасникам судового процесу
роз'яснено їх процесуальні права та обов'язки згідно  ст.ст. 49, 51, 130 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У відповідності до ст.41 КАС
України проводилась технічна фіксація судового процесу.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне:

За результатами проведеної виїзної
планової перевірки підприємця ОСОБА_1 НОМЕР_1з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого законодавства, посадовими особами
контролюючого органу 29.12.2007р. складено акт за №2706/1701/НОМЕР_1. Період
діяльності платника податків, що охоплений перевіркою з 10.05.2006 року по
30.06.2007 року.

За наслідками дослідження документів
позивача, податковим органом зроблені, поряд з іншими, висновки про порушення
підприємцем вимог Закону України "Про податок на додану вартість" від
03.04.1997р. №168/97 (надалі Закон) внаслідок чого йому донараховано податку на
додану вартість за грудень 2006 року на суму 154 грн.,  за червень 2006 року на суму 6917 грн. та за
серпень 2006 року на суму 9423 грн., всього на 16494 грн.

Зважаючи на наведені обставини,
15.01.2008р. контролюючим органом відповідно до підпункту "б"
підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими
фондами" та згідно з підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України
"Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами" (далі - Закон №2181) позивачу, згідно з
податковим повідомленням-рішенням №/0 визначено податкове
зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі 24741 грн. (в т.ч. 16494
грн. за основним платежем, 8247 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Як слідує із матеріалів справи та
пояснень представників сторін у засіданні, вказаний вище акт ненормативного
характеру оскаржувався позивачем із застосуванням процедури апеляційного
узгодження податкового зобов'язання в порядку визначеному пунктом 5.2 статті 5
Закону  № 2181.

Наведений правовий акт
індивідуальної дії оспорений платником податків у судовому порядку.

Оцінивши зібрані у справі докази,
заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів
перевірки, нарахування спірних сум податкових зобов'язань з податку на додану
вартість  здійснено контролюючим органом
за наслідками дослідження документів, пов'язаних із придбанням приватним
підприємцем транспортного засобу, - автомобіля KIA PREGIO-2.7.

Так, констатуючи в акті
перевірки  порушення суб'єктом
господарювання п.п.7.4.4 п.7.4  та п.п.
7.4.2 п.7.4  статті 7 Закону та зайве
включення платником податку до складу податкового кредиту 16340 грн. податку на
додану вартість суб'єкт владних повноважень посилається на те, що:

- у 2006-2007 роках позивачем по
справі не подавались розрахунки по
податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та механізмів
які б свідчили про належність даного транспортного засобу суб'єкту
господарювання. Наведена обставина, на переконання суду, не може слугувати
доказом порушення позивачем вимог Закону, оскільки стаття 6 Закону України
"Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та
механізмів" містить імперативну норму про те, що відповідні розрахунки у
встановлені даним законодавчим актом строки подають виключно юридичні особи,
до яких позивач по справі не відноситься.

- згідно до статті 1 Закону України
"Про автомобільний транспорт" ст.1.10 Правил дорожнього руху,
затверджених Постановою КМ України № 1306 від 10.10.2001 року придбаний
позивачем транспортний засіб -  KIA
PREGIO-2.7. відноситься до числа легкових автомобілів, а з огляду на п.п.7.4.2
п.7.4 статті 7 Закону, суми податку на додану вартість, сплачені платником
податку у складі ціни придбання легкового автомобіля до складу податкового
кредиту включенню не підлягають. Наведені доводи суд вважає необґрунтованими і
такими що фактичним обставинам не відповідають і на належних доказах не
ґрунтуються. Так,  згідно із даними
свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (копія у справі) придбаний
позивачем автомобіль віднесений до вантажопасажирського. Із наданих управлінням
Державтоінспекції в Тернопільській області на запит суду копій сертифікату
відповідності  №339031 з додатками А і
Б  слідує, що придбаний приватним
підприємцем  автомобіль  KIA PREGIO віднесений до коду УКТ ЗЕД - 8704
(автомобілі вантажні), тип кузова - вантажний фургон з одним рядом місць. З
наведеним кореспондуються  і відомості
довідки б/н від 03.03.08 року (копія у справі), яка надана продавцем вказаного
транспортного засобу. Відомості наведених документів перевіряючими не враховані,
а відтак посилання на недотримання платником податків вимог п..п.7.4.2 п.7.4
ст.7 Закону є хибними;

- придбаний позивачем транспортний
засіб зареєстрований на ОСОБА_1як на
фізичну особу а не приватного підприємця, що виключає з точки зору
Закону  включення сплачених постачальнику
сум податку на додану вартість у ціні придбання до складу податкового кредиту.
Вказаний висновок, що викладений в акті перевірки не враховує ряд первинних
документів та  нормативно-правових актів,
що регламентують порядок реєстрації транспортних засобів. Так, згідно до п.6
Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх видів,
марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок затверджених Постановою
КМ України від 07.09.98 р. за №1388, наказу МВС України від 10.04.2002 року
№335 передбачена реєстрація транспортних засобів виключно за юридичними та
фізичними особами. Проведення реєстрації автомобіля на приватного підприємця ні
переліченими вище, ні жодними іншими законодавчими актами не передбачена. В той
же час умови договору купівлі-продажу автомашини  від 29.06.2006 року, рахунку №18 від цього ж
числа, відомості  платіжних доручень №1
від 30.06.2006 р. та № 2 від 06.07.2006 р., податкових накладних №9 від
30.06.2006 р. та №9/f від 06.07.2006 року дають підстави для беззаперечного
висновку, що автомобіль придбавався ОСОБА_1. саме як приватним підприємцем, а
не фізичною особою, як хибно вважає суб'єкт владних повноважень;

- проведеною перевіркою встановлено
що придбаний автомобіль не використовувався у господарській діяльності. Слід
зазначити при цьому що акт перевірки містить з даного приводу ряд суперечливих
висновків. Так,  в ході судових слухань,
судом встановленого, що жодного іншого транспортного засобу у власності
приватного підприємця у спірний період не було. В свою чергу, перевіряючими
зазначено, і первинними документами, які знаходяться у матеріалах справи
підтверджується, що у перевірений період приватним підприємцем придбавалось у
ТОВ ВКФ "Авіас" в безготівковій формі
паливно-мастильні матеріали. Суми податку на додану вартість сплачені
позивачем у ціні придбання включались ним до складу податкового кредиту. Жодних
порушень вимог Закону контролюючим органом при цьому не встановлено, хоч у разі
не використання транспортного засобу у господарській діяльності, не могли
використовуватись у такій діяльності і паливно-мастильні матеріали. У п.3.4
акту перевірки перевіряючий констатує, що з 06.07.2006 року підприємець
ОСОБА_1. є платником збору за забруднення навколишнього середовища, так як для
здійснення підприємницької діяльності ним придбано автомобіль 06.07.2006 року.
Контрагент позивача за договірними відносинами - ТОВ фірма "Конист"
на запит суду повідомив , що на протязі 2006 року ним відвантажувалась продукція
позивачу по справі; відпуск продукції проводився на підставі накладних та
податкових накладних; транспортування товару проводилось за рахунок приватного
підприємця ОСОБА_1наданим ним транспортом. Ні матеріалами перевірки ні судом,  в процесі розгляду спору не встановлено
фактів, які б засвідчували що позивачем по справі укладались угоди з
перевізниками на перевезення вантажу від його контрагентів. За таких обставин
суд вважає обґрунтованими  доводи
позивача по справі про використання придбаного ним автотранспорту у своїй
господарській діяльності і констатує що суб'єктом владних повноважень жодним
доказом наведені обставини  не
спростовано, а натомість зроблені висновки в акті перевірки  які фактичним обставинам не відповідають.

Щодо встановлених контролюючим
органом порушень вимог законодавства,  що
регламентує дотримання суб'єктами господарювання звичайних цін, суд констатує
наступне.

Пунктом 4.1 статті 4 Закону в
редакції, що діяла на час існування спірних правовідносин було передбачено, що
база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з
їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни.

Вирішуючи з даного приводу спір по
суті суд враховує, що звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами,
визначеними пунктом 1.20 статті 1 Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств".

При цьому, обов'язок доведення
того, що ціна договору не відповідає рівню
звичайної ціни Законом покладено на податковий орган (п.п. 1.20.8
п.1.20. статті 1 Закону про прибуток).

Вказаним нормативно-правовим
актом  визначено і спосіб за яким
визначається рівень звичайних цін. Так, п.п. 1.20.10 п.1.20 статті 1 Закону
України "Про оподаткування прибутку підприємств" передбачено, що донарахування
податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення
звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для
нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами. В той же час із
актів перевірок та пояснень учасників спору наданих у судовому засіданні слідує
що непрямі методи при визначенні звичайної ціни посадовими особами
контролюючого органу не застосовувались.

За таких обставин, зважаючи що
Закон про прибуток містить імперативну норму щодо порядку визначення звичайної
ціни і іншої процедури ніж непрямі методи не передбачає то суд констатує
недотримання  контролюючим органом вимог
статті 19 Конституції України та положень статті 3 Закону України "Про
державну податкову службу в Україні".

Пунктом 13 Указу Президента України
"Про деякі заходи з дорегулювання
підприємницької діяльності" передбачено, що звичайні ціни на товари
(роботи, послуги) для застосування їх у податкових або митних цілях
установлюються на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації
таких товарів (робіт, послуг) на внутрішньому ринку України, яка проводиться
уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку.

В той же час, як в матеріалах
справи так і в акті перевірки відсутні відомості щодо звернення в процесі
перевірки суб'єктом владних повноважень до уповноваженого державного органу з
приводу статистичного рівня цін на продукцію, яка реалізовувалась позивачем по
справі своєму контрагенту не направлялись.

Подібні дії посадових осіб
державної податкової інспекції  на переконання
суду не ґрунтуються на вимогах Закону України "Про оподаткування прибутку
підприємств", який поряд із іншим,
регламентує і механізм визначення звичайної ціни.

Так, відповідно до  пункту 1.20 статті 1 Закону про прибуток,
звичайною ціною  вважається ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотнє,
вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом,
покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При
проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит,
а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися
на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту. У матеріалах перевірки
відсутні відомості про дотримання суб'єктом владних повноважень наведеної вище
законодавчої норми.

Підпунктом 1.20.2 пункту 1.20
статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств"
обумовлено, що для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг)
використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару
(роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами,  послугами) у співставних умовах. При цьому,
враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови  платежів, звичайних  для
такої  операції,  а
також  інші об'єктивні умови, що
можуть вплинути на ціну. Умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх
відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо
відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може  бути економічно обґрунтована. Зокрема
враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни; втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням
(наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації);  збутом неліквідних або низьколіквідних товарів,
тощо.

При цьому суд констатує, що жодних
із вказаних вище умов при визначенні звичайної ціни, як свідчать матеріали
перевірки, податковим органом не дотримано.

Наведені вище обставини в
сукупності дають суду підстави стверджувати, що при визначені звичайної ціни
податковим органом недотримані вимоги як Закону про прибуток, так і інших
нормативно-правових актів, що регламентують спірні правовідносини, що в свою
чергу, вказує на невідповідність фактичним обставинам, висновків контролюючого
органу про заниження позивачем бази оподаткування податком на додану
вартість  та донарахування цього податку
згідно з оспорюваним правовим актом індивідуальної дії.

При цьому, суд зважає і на
положення статті 71 КАС України, згідно із якою
в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій  покладено на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову. Всупереч вказаної норми,  належних та допустимих доказів, які б
підтверджували правомірність дій контролюючого органу у спірних правовідносинах
суду не представлено, факт невиконання позивачем вимог   Закону про ПДВ зібраними у справі доказами
не підтверджується, а відтак позовні вимоги про скасування  податкового повідомлення - рішення як
обґрунтовані та належним чином доведені слід задовольнити в повному обсязі.

У відповідності до ст. 94, 95, 97,
98 КАС України судові витрати по справі підлягають відшкодуванню позивачу з
Державного бюджету України.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.  6, 7, 86, 89, 94 - 98, 156, 162,
163 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Позовні вимоги  задовольнити.

2.Скасувати податкове повідомлення
- рішення державної податкової інспекції у Теребовлянському районі
№/0 від 15.01.08 року.

3. Відшкодувати приватному
підприємцю ОСОБА_1(АДРЕСА_1, іден. ном. НОМЕР_1)  Державного бюджету України 3 (три) грн.
40.коп. сплаченого судового збору. Виконавчий лист видати за заявою стягувача.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження. На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне
її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі
до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після
подання заяви подати апеляційну скаргу.

Суддя