ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2008 р.

№
20-5/259

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддів:

С.
Шевчук,

С.
Владимиренко, І. Воліка (доповідача),

розглянувши
у відкритому судовому засіданні

касаційну
скаргу

Суб'єкта
підприємницької діяльності (СПД) - фізичної особи ОСОБА_1

на
постанову

від
15.11.2007

Севастопольського
апеляційного господарського суду

у
справі

№
20-5/259

за
позовом

СПД
-фізичної особи ОСОБА_2

до

СПД
-фізичної особи ОСОБА_1;СПД -фізичної особи ОСОБА_3.

3-я
особа

СПД
-фізична особа ОСОБА_4.

про

визнання
договорів оренди недійсними та стягнення 35 197,50 грн.

В
судове засідання представники сторін та третьої особи не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

СПД -
фізична особа ОСОБА_2 звернувся до господарського суду з позовом до СПД -
фізичної особи ОСОБА_1 та СПД - фізичної особи ОСОБА_3 про визнання недійсними
укладених між відповідачами договорів від 01.01.2006 на оренду нежилих
приміщень площею 235 кв. м. та 37 кв. м. другого поверху торгового центру
"Юг", розташованого за адресою: м. Севастополь, пр. Генерала
Острякова, 233, та стягнення матеріальної компенсації в розмірі 35 197,50 грн.

Заявлені
вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі без згоди позивача у період з
01.01.2006 по 01.07.2007 використовували дольову власність для ведення
підприємницької діяльності без відрахування на користь позивача відповідної
матеріальної компенсації, чим порушили права позивача, передбачені ст.ст.
355-358 Цивільного кодексу України.

Ухвалою
господарського суду міста Севастополя від 09.08.2007 до участі у справі в
якості 3-ої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, залучена СПД - фізична особа ОСОБА_4.

Рішенням
господарського суду міста Севастополя від 24.09.2007 у справі                № 20-5/259 (суддя І.Євдокимов)
позов задоволено частково, визнано недійсними договори оренди від 01.01.2006
приміщення площею 235 кв.м. і 37 кв.м. другого поверху торгового центру
"Юг", розташованого за адресою: м. Севастополь, пр. Генерала
Острякова, 233, укладені між СПД - фізичною особою ОСОБА_1 та СПД - фізичною
особою ОСОБА_3.; в іншій частині позову відмовлено.

Рішення
у справі в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів
оренди нежитлового приміщення мотивоване тим, що відповідно до

правовстановлюючих
документів, які долучено до матеріалів справи, нежитлові приміщення площею 235
кв.м. і  37 кв.м.  другого поверху  торгового
центру  "Юг",

Доповідач:
Волік І.М.

розташованого
за адресою: м. Севастополь, пр. Генерала Острякова, 233, є спільною

частковою
власністю приватних підприємців ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_4. (до укладення
шлюбу - Котлярова Л.Д.).

Відповідно
до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється
співвласниками за їхньою згодою. При цьому, співвласники зобов'язані
узгоджувати свою поведінку по володінню, користуванню та розпорядженню спільної
часткової власністю.

У
задоволенні позовних вимог СПД -фізичної особи ОСОБА_2 про стягнення
матеріальної компенсації у сумі 35197,50 грн. господарським судом першої
інстанції відмовлено виходячи з того, що позивачем майнові вимоги заявлені як
матеріальна компенсація за оренду майна, що знаходиться у спільній власності,
при цьому позивачем не надані належні докази здійснення орендних платежів між
сторонами договорів оренди у період їх дії, а саме, з 01.01.2006 до 15.01.2006.

Крім
того, місцевий господарський суд дійшов висновку, що договори оренди від
01.01.2006 припинили дію з 16.01.2006 у зв'язку з укладенням між сторонами
додаткової угоди про зміну першочергового зобов'язання іншим (новація) на
підставі ст. 604 ЦК України.

Постановою
Севастопольського апеляційного господарського суду від 15.11.2007 (колегія
суддів: В. Голик, Н. Горошко, О. Щепанська)
рішення господарського суду міста Севастополя від 24.09.2007 у справі №
20-5/259 змінено; позовні вимоги задоволено, визнано недійсними договори від
01.01.2006 на оренду нежилого приміщення площею 37 кв.м. та від 01.01.2006 на
оренду нежилого приміщення площею 235 кв.м. другого поверху торгового центру
"Юг", розміщених за адресою: м. Севастополь, пр. Генерала Острякова,
233, що укладені між СПД - фізичною особою ОСОБА_1 та СПД - фізичною особою
ОСОБА_3.; з СПД -фізичної особи ОСОБА_1 на користь СПД - фізичної особи ОСОБА_2
стягнуто 35 928,50 грн., у тому числі 35 197,50 грн. збитків; 613,00 грн.
витрат на сплату державного мита; 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

При
винесенні постанови у справі господарський суд апеляційної інстанції виходив з
наступних обставин, встановлених під час перегляду судового рішення в
апеляційному порядку.

Так,
Севастопольський апеляційний господарський суд приймаючи постанову у справі
обґрунтовував її тим, що предметом спору у дані справі є правомірність
укладених між відповідачами договорів оренди від 01.01.2006 та
відшкодування  упущеної вигоди у зв'язку
з порушенням права позивача користуванням спільною частковою власністю, а не
розподіл доходів від використання  майна,
що є у спільній частковій власності. Виходячи з цього, на думку апеляційного
господарського суду, договори оренди нежитлового приміщення від 01.01.2006
мають бути визнані недійсним на підставі ст. 369 ЦК України, а тому, місцевим
господарським судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення
ст. ст. 358, 359 ЦК України.

При
цьому, господарський суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що майнові
вимоги позивача підлягають задоволенню на підставі п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК  кодексу України та ч. 2 ст. 216 ЦК України,
як збитки, які позивач міг би отримати від здачі частки майна у майновий найм
чи оренду, тобто доходи, які позивач міг би реально одержати за звичайних
обставин, якби його право не було порушено (упущена вигода).

Звертаючись
до суду з касаційною скаргою СПД ОСОБА_1 посилається на неправильне
застосування судом апеляційної інстанції при винесенні оскаржуваної постанови
норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на думку скаржника, суд
допустив застосування норм матеріального права, а саме ч. 2 ст. 22,                 ч. 2 ст. 216, ст. 369 ЦК
України, які не можуть бути застосовані до даних спірних правовідносин, що
призвело до порушення вимог ст. ст. 32, 43, 105 ГПК України.

Перевіряючи
юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту,
Вищий господарський суд України, заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що
касаційна скарга відповідача-1 підлягає до задоволення частково з огляду на
таке.

Як
вбачається з матеріалів страви, СПД ОСОБА_2 звернувся до господарського суду з
позовом до приватних підприємців ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договорів
оренди від 01.01.2006 року недійсними та стягнення матеріальної компенсації у
сумі  35 197,50 грн., обґрунтовуючи
заявлені вимоги тим, що відповідачі без згоди позивача у період з 01.01.2006 по
01.07.2007 використовували спільну часткову власність для ведення
підприємницької діяльності, чим порушили права позивача, передбачені ст. ст.
203, 215, 317-321, 355-358 ЦК України. При цьому, зі змісту позовних вимог СПД
-фізичної особи ОСОБА_2 вбачається, що позивач просив стягнути з відповідачів
компенсацію в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Відповідно
до ст. 22 ГПК України  встановлено, що
право визначати підстави  або предмет
позовних вимог належить виключно позивачеві.

В
порушення вказаної норми господарський суд апеляційної інстанції змінив підставу
заявлених позивачем позовних вимог, що призвело до задоволення позовних вимог з
тих підстав, які позивачем не було заявлено.

Як
вбачається з оскаржуваної постанови, задовольняючи матеріальні вимоги позивача,
апеляційний господарський суд керувався положеннями ч. 2 ст. 22 ЦК України.
Однак, дана норма матеріального права не може бути застосована до даних
правовідносин, оскільки предметом спору є компенсація за неможливість
користуватися належним позивачу майном на праві спільної часткової власності.

Положенням
ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено поняття збитків, до яких відносяться доходи,
які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

При
цьому, відшкодування збитків є мірою відповідальності, а тому слід відрізняти
обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання по договору, від недоговорної шкоди, тобто
зобов'язання, яке  виникло в результаті
спричинення шкоди.

Для
застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків (упущеної
вигоди), необхідно наявність чотирьох складових цивільних правовідносин:
противоправна поведінка; збитки; причинний зв'язок між протиправною дією,
поведінкою боржника та збитками; вина. При відсутності хоча б однієї складової
цивільна відповідальність не настає. Крім цього, застосування апеляційною
інстанцією положень               ч. 2
ст. 216 ЦК України до спірних правовідносин, також  є неправомірним, оскільки  позивачем вимога про застосування до
відповідачів наслідків недійсності правочину не була заявлена.

У
зв'язку з наведеним, постанова у справі підлягає скасуванню в частині
задоволення позовних вимог про стягнення 35 197,50 грн. збитків, а в решті -
рішення та постанову слід залишити без змін.

Керуючись
ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу СПД -фізичної особи ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від 19.11.2007 у справі №
20-5/258 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення 35 197,50
грн. збитків.

В
решті - рішення та постанову залишити без змін.

Головуючий  суддя
С. Шевчук

Судді :
С. Владимиренко

І. Волік