ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 31/94

12.05.08

За позовом          Приватного підприємства "Перша Алчевська Недержавна залізнична Експедиційна контора", м. Алчевськ

До          1. Державного територіально-галузевого об’єднання "Південно-Західна залізниця", м. Київ

2. Закритого акціонерного товариства «Макіївський металургійний завод», м. Макіївка

Третя особа на стороні позивача,

яка не заявляє самостійних вимог Приватне підприємство "Вахта-Плюс", м. Алчевськ

про          стягнення 30 127,97 грн.

Суддя Н.І. Качан

Представники:

Від позивача                    Чван В.М. –пред. по довір.

Від відповідача 1.          не з’явився

Від відповідача 2.           Бєлозьоров С.С. –пред. по довір.

Від третьої особи          Чван В.М. –пред. подовір.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 30 127,97 грн. збитків у зв‘язку з недостачею вантажу, яка виникла при перевезенні залізницею згідно залізничної накладної № 50142944 у вагоні № 65724627 та судових витрат.

Заявлені позовні вимоги Позивач мотивував тим, що Відповідач-1 здійснював перевезення належного Третій особі вантажу: прокату чорних металів зі станції Ясинувата Донецької залізниці до станції Вишневе Південно-Західної залізниці вантажоодержувачу –Позивачу. На станції Красний Лиман у вагоні було виявлено ознаки незбереження вантажу при перевезенні та за наслідками зважування вагону було встановлено недостачу вантажу ( кутика ) у кількості 8000 кг.

У зв‘язку з цим, Позивач вважає, що оскільки Відповідачем-1 не було забезпечено збереження переданого йому для перевезення вантажу, то Відповідач-1 повинен нести відповідальність за незабезпечення збереження такого вантажу.

Тому Позивач просив суд стягнути з Відповідача-1 на користь Позивача заподіяні останньому збитки у розмірі вартості недостачі вантажу у сумі 30 127, 97 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2008р. порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 19.03.2008р.

У судовому засіданні 19.03.2008р. представник Позивача уточнив позовні вимоги, просив суд стягнути з Відповідача-1 фактично заподіяну шкоду, фактичні збитки, що виникли з вини Відповідача-1 під час перевезення вантажу, за недостачу вантажу у розмірі дійсної вартості недостачі у сумі 30 127, 97 грн. Крім того, представниками Позивача та Третьою особи було заявлено клопотання про залучення до участі у справі у якості співвідповідача –вантажовідправника: Закрите акціонерне товариство «Макіївський металургійний завод»(надалі –«Відповідач-2») задовольнити позов. Зазначені клопотання суд визнав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та залучив до участі у справі Відповідача-2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2008р. розгляд справи було відкладено на 23.04.2008р. та залучено до участі у справі другого відповідача –ЗАТ «Макіївський металургійний завод».

Відповідач-1 у судовому засіданні проти позову заперечував та відповідно до ст. 59 Господарського процесуального кодексу України (надалі –«ГПК України») надав до суду відзив на позов. У своєму відзиві Відповідач-1 вказував на те, згідно чинного законодавства України умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність суб‘єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Оскільки Відповідач-1 є залізницею, то такі умови перевезення вантажу залізничним транспортом регулюються положеннями Статуту залізниць України, яким визначено, зокрема, умови відповідальності залізниці в правовідносинах щодо перевезення вантажів. Завантаження вантажу у вагон відкритого типу Відповідача-1 було здійснено вантажовідправником –Відповідачем-2, який, на думку Відповідача-1, не вжив заходів зі збереження вантажу, а саме: не наніс належне захисне маркування на поверхню вагону, як це передбачено законодавством, і про що було зазначено у відповідних положеннях залізничної накладної.

Таким чином, Відповідач-1 вважає, що недостача вантажу виникла не з його вини. Крім того, на думку Відповідача-1, Позивачем було невірно розраховано розмір втраченого вантажу, а саме: не враховано норму граничного розходження у визначенні маси нетто для вантажів відповідно до правил видачі вантажів, затверджених Міністерством транспорту України, яка складає 0, 5%. Відповідач зазначає ,що Позивачем невірно було розраховано вартість втраченого вантажу, а саме: розрахунок такої вартості було здійснено на підставі рахунку-фактури постачальника –ТОВ «Леман-Україна», що суперечить положенням Статуту залізниць України та Цивільному кодексу України (надалі –«ЦК України»).

З огляду на ці доводи Відповідач-1 просив суд у задоволенні позову відмовити.

Позивач після ознайомлення із відзивом на позовну заяву, надав до суду письмові заперечення проти відзиву Відповідача-1, у яких заперечив проти доводів Відповідача-1, вважаючи, що до правовідносин з перевезення вантажу та відшкодування шкоди, завданої частковою втратою такого вантажу, не підлягають застосуванню положення Статуту залізниць України, на які посилався Відповідач-1, як такі, що на думку Позивача суперечать ЦК України та іншим законам. Факт наявності маркування вантажу червоною фарбою на думку Позивача підтверджується комерційним актом від 21.09.2007 р. та актом загальної форми. Правила видачі вантажу на думку Позивача підлягають застосуванню лише щодо правовідносин, які виникають при перевезенні вантажів, маса яких унаслідок їхніх властивостей зменшується при перевезенні, і до яких металопрокат не відноситься.

У зв‘язку з цим, Позивач просив суд не приймати до уваги доводи та заперечення Відповідача-1 і задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з Відповідача-1 та Відповідача-2 вартість втраченого вантажу.

Відповідач-2 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та надав до суду письмові пояснення по суті заявлених позовних вимог, у яких просив суд замінити Відповідача-2 належним відповідачем, оскільки вважав, що у позовній заяві Позивача не міститься жодних позовних вимог Позивача до Відповідача-2, а будь-які підстави для залучення Відповідача-2 до участі у справі відсутні.

З огляду на це, Відповідач-2 просив суд у задоволенні позову відмовити.

Представник Третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги Позивача підтримав, вважаючи їх законними та обґрунтованими, та надав до суду письмовий відзив на позовну заяву. У відзиві Третя особа вказувала на те, що вантаж, який перевозився Відповідачем-1, належав саме Третій особі, а Позивач був вантажоодержувачем зазначеного вантажу та надавав Третій особі транспортно-експедиційні послуги на підставі договору. У зв‘язку з виявленою недостачею, Третя особа звернулася з претензією до Позивача про відшкодування вартості втраченого вантажу у сумі 30 127, 97 грн. та збитків від переплати тарифу (провізної плати) у сумі 822, 62 грн., яка була Позивачем частково задоволена на суму вартості втраченого вантажу.

У зв‘язку з цим, Третя особа вважає, що оскільки Відповідачем-1 не було забезпечено збереження переданого йому Позивачем для перевезення вантажу, то Відповідач-1 повинен нести відповідальність за незабезпечення збереження такого вантажу.

Третя особа вважає достатньо підстав задовольнити вимоги Позивача у повному обсязі.

В судовому засіданні 23.04.2008р. було оголошено перерву, в порядку ст. 77 ГПК України, до 12.05.2008р.

Судом, у відповідності до вимог ст. 81-1 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані по справі документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення учасників процесу, Господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Між Позивачем та Третьою особою 16.01.2007 р. було укладено Договір №34-05 про надання послуг (надалі –«Договір про надання послуг», копія якого є у матеріалах справи), відповідно до п. 1 якого Позивач зобов‘язався від свого імені за винагороду та за рахунок Третьої особи надати Третій особі комплекс транспортно-експедиційний та супутніх послуг, пов‘язаних з організацією перевезення вантажу та вагонів залізничним транспортом. Відповідно до п. 1.2. Договору про надання послуг Позивач прийняв на себе зобов‘язання виконувати функцію вантажоодержувача щодо вантажу, який прибуває для Третьої особи.

29 січня 2007 р. між Позивачем та Третьою особою було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання послуг, відповідно до якої сторони виклали у новій редакції п. 10 Договору про надання послуг та встановили, що у разі заподіяння збитків під час перевезення вантажу залізницею Позивач відшкодовує понесені Третьою особою збитки на підставі відповідної претензії та у подальшому самостійно пред‘являє до залізниці претензії або позовні вимоги про відшкодування збитків відповідно до ст.ст. 110, 113, 114, 130 Статуту залізниць України.

20 вересня 2007 року у вагоні №65724627 по залізничній накладній №50142944 (копія є у матеріалах справи) Відповідачем-2 зі станції Ясинувата Донецької залізниці маршрутом на станцію Вишневе Південно-Західної залізниці було відправлено прокат чорних металів (кутик горячокатаний рівнополичний 75х75х6 мм) у кількості 67 800 кг.

Власником зазначеного вантажу була Третя особа згідно умов Договору поставки №07/05-115 від 24.05.2007 р., укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Леман-Україна», а вантажоодержувачем вантажу був Позивач.

В процесі перевезення вантажу на станції Красний Лиман Донецької залізниці було виявлено ознаки незбереження вантажу, а саме: на двох верхніх пачках дротову ув‘язку було перекушено, маркування відсутнє. У результаті контрольного зважування було встановлено недостачу вантажу у кількості 8000 кг, про що заступником начальника станції Красний Лиман та працівниками станції 21.09.2007 р. було складено комерційний акт БН 680810/212/12 (надалі –«комерційний акт», копія якого залучена до матеріалів справи).

При видачі вантажу вантажоодержувачу на станції Вишневе Південно-західної залізниці проведеною перевіркою різниці проти комерційного акту не виявлено, про що було зроблено запис у розділі «Ж»комерційного акту.

30.11.2007 р. Третьою особою було направлено на адресу Позивача претензію №ВП-176 (копія є у матеріалах справи), якою Третя особа просила відшкодувати їй завдані нестачею вантажу збитки у розмірі вартості втраченого вантажу та збитки від переплати тарифу (провізної плати) усього на суму 30 950, 59 грн.

30.01.2008 р. Позивачем було направлено на адресу Третьої особи відповідь на претензію №25-10 (копія є у матеріалах справи), відповідно до якої Позивачем було частково задоволено претензію Третьої особи у сумі вартості втраченого вантажу –30 127, 97 грн.

31.01.2008 р. зазначену суму грошових коштів згідно платіжного доручення №14 (копія є у матеріалах справи) було перераховано Третій особі.

Проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази, пояснення представників сторін та третьої особи, які брали участь у судовому засіданні, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Умови перевезення вантажу залізничним транспортом територією України визначаються Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 р. №457 (надалі –«Статут»). Зазначеним Статутом, зокрема, визначаються права, обов‘язки і відповідальність залізниць, а також підприємств, установ, організацій, а також громадян, які користуються залізничним транспортом.

Згідно п. 2 Статуту положеннями зазначеного Статуту регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Відповідно до п. 6 Статуту нормативним актом, який конкретизує передбачені Статутом положення, що регламентують участь та обов‘язки сторін у процесі перевезення вантажів, є Правила перевезення вантажів. Основним перевізним документом встановленої форми, оформленим відповідно до зазначеного Статуту та Правил перевезення вантажів, який надається залізниці відправником разом з вантажем, є накладна. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення та відповідно супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Таким чином, перевезення вантажів залізничним транспортом здійснюється на підставі належним чином оформленої накладної відповідно до положень Статуту та Правил перевезення вантажу.

Згідно з п. 24 Статуту вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній. Упакування, пакетування, тара повинні відповідати вимогам нормативних документів.

У наявній у матеріалах справи накладній №50142944 вказано, що вантаж завантажено засобами вантажовідправника (Відповідача-2) навалом, маса вантажу при навантаженні визначена також засобами вантажовідправника –на вагонних вагах вантажопідйомністю 100 тонн. Так само, про завантаження вантажу засобами вантажовідправника та визначення маси вантажу при завантаженні відправником зазначено у комерційному акті БН 680810/212/12 від 21.09.2007 р.

Таким чином, завантаження вантажу на відкритий вагон, а також визначення маси такого вантажу здійснювалося не залізницею (Відповідачем-1), а безпосередньо вантажовідправником (Відповідачем-2).

Порядок перевезення вантажів у вагонах відкритого типу визначається Правилами перевезення вантажів у вагонах відкритого типу, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2001 р. №542 (надалі –«Правила перевезення»).

Пунктом 6 Правил перевезення встановлено, що з метою забезпечення збереженості всіх вантажів, що перевозяться у вагонах відкритого типу, на їх поверхню відправником наноситься захисне маркування або застосовується покриття плівкою (емульсією) чи інше закріплення верхнього шару вантажу.

У графі 4 «Заяви і примітки відправника»залізничної накладної № 50142944 не зазначено будь-яких відомостей щодо застосування вантажовідправником нанесення на поверхню вантажу у вагоні №65724627 захисного маркування.

Будь-які докази того, що вантажовідправником (Відповідачем-2) під час завантаження вантажу на відкритий вагон Відповідача-1 вантажовідправником (Відповідачем-2) було вжито усіх, передбачених законодавством заходів щодо збереження вантажу, зокрема, нанесення захисного маркування, сторонами у справі не надавалися та у матеріалах справи відсутні.

Наявність у комерційному акті від 21.09.07 р. № 680810/212/12 відомостей щодо відсутності на двох верхніх пачках ув‘язочного дроту, відсутності маркування не свідчить та не може свідчити про незбереження вантажу при перевезенні вантажу Відповідачем-1, оскільки вантаж було завантажено у вагон засобами вантажовідправника (Відповідача-2).

Таким чином, суд не приймає до уваги доводи Позивача про те, що відсутність маркування на двох верхніх пачках вантажу свідчить про незбереження вантажу при перевезенні і зникнення зазначених пачок з вагону саме під час перевезення вантажу Відповідачем-1.

Що стосується вартості втраченого вантажу, визначеної у позовній заяві Позивача, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 115 Статуту вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Таким чином, вартість втраченого вантажу, у розмірі якої Позивач просить стягнути з Відповідача-1 та Відповідача-2 заподіяні йому збитки, підлягає визначенню на підставі відповідного рахунку або іншого документу, виданого відправником такого вантажу.

Зазначеного рахунку або іншого документу, виданого відправником вантажу (Відповідачем-2), у якому було б указано вартість втраченого вантажу, Відповідачу-1 не видавалося, і у матеріалах справи зазначені документи відсутні.

Твердження Позивача про те, що положення п. 115 Статуту суперечать положенням Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», ст.ст. 267, 316 Господарського кодексу України, ст. 929 Цивільного кодексу України є таким, що не приймається судом до уваги, оскільки положеннями зазначених законодавчих актів не заборонено вантажовідправнику бути власником відправленого вантажу, а також не передбачено, що у разі, коли вантажовідправник не є власником відправленого вантажу, вартість такого вантажу підлягає визначенню на підставі інших документів, ніж ті, що визначені п. 115 Статуту.

Станом на сьогоднішній день будь-які рішення Конституційного Суду України або інших судових органів України, якими було б визнано вказане положення Статуту таким, що суперечить Конституції України, та не підлягає застосуванню у правовідносинах щодо перевезення вантажів залізницями України, відсутні.

З огляду на це, у суду немає підстав для незастосування до спірних правовідносин положень вказаного п. 115 Статуту.

Відповідно до ст. 114 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме: за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі.

Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках

обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу під час

перевезення.

Даний висновок суду поділяється також Президією Вищого господарського суду України у роз‘ясненні "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею" від 29.05.2002 року за № 04-5/601, відповідно до п. 3.13 якого недостача маси вантажу, з огляду на яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси нетто вантажу під час перевезення, та у Оглядовому листі "Про деякі питання судової практики застосування Статуту залізниць України, інших норм транспортного законодавства" від 29.11.07 р. № 01-8/917, відповідно до п. 12 якого недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення, оскільки навіть у разі розкрадання вантажу під час перевезення нестача в межах граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу не пов'язана із розкраданням.

Порядок видачі вантажу вантажоодержувачу при його транспортуванні залізничним транспортом територією України регулюється Правилами видачі вантажів (ст. 35, 42, 46, 47, 48, 52, 53 Статуту), затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. №644 (надалі –«Правила видачі»).

Відповідно до п. 27 Правил видачі вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: при транспортуванні вантажу, який не відноситься до вантажів, визначених у абзаці 2 п. 27 Правил видачі –0, 5% маси. Для вантажів, які перевозяться без тари та упаковки, норма недостачі розраховується від маси нетто.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У наданому Позивачем розрахунку суми позовних вимог не вказано, що розмір втраченого вантажу було визначено Позивачем з урахуванням норми недостачі. Безумовних доказів того, що зазначені норми п. 27 Правил видачі не підлягають застосуванню до спірного перевезення сторонами у справі не надавалося, і у матеріалах справи зазначені докази відсутні.

Крім того, у графі 4 залізничної накладної 50142944 відсутні будь-які відомості щодо оголошеної вартості товару, переданого для його перевезення, Відповідачу-1, що є порушенням п. 2.4 Правил оформлення перевізних документів(ст. 6, 23, 24 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 р. №644.

З огляду на наведене , проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Позивача є такими, що не підлягають задоволенню, як такі, що не ґрунтуються на обставинах справи та не підтверджуються наявними у ній доказами. Крім того, суд зазначає також про те, що виявлення втрати вантажу мало місце на станції Ясинувата Донецької залізниці, проте позовні вимоги було пред‘явлено Позивачем до Відповідача-1 –Південно-західної залізниці, вина якої у недостачі (втрати) вказаного вище вантажу не підтверджується наявними у справі доказами.

Тому, у зв‘язку з відсутністю правових підстав для стягнення з Відповідача-1 та Відповідача-2 на користь Позивача вартості недостачі вантажу, суд відмовляє Позивачу у задоволенні його позову.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України, п.п. 6, 24, 114, 155 Статуту залізниць України, ст. ст. 33, 44, 49, 82 –85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його підписання.

Суддя                                                                                                     Н. І. Качан

Дата підписання рішення 20 травня 2008 року.