ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2008 р.

№ 17/214-3974

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача

- Шутка Я.С.,

відповідача

- не з'явився,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну скаргу

ТОВ "ТеДБуд"

на постанову

від 17.03.2008 Львівського апеляційного господарського суду

у справі

№17/214-3974

за позовом

ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат"

до

ТОВ "ТеДБуд"

про

розірвання договору оренди від 01.07.2004

та зобов'язання передати майно

та за зустрічним позовом про

визнання недійсним договору оренди від 01.07.2004

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 27.11.2007 (суддя Андрусик Н.О.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.03.2008 (судді: Мирутенко О.Л., Гнатюк Г.М., Кравчук Н.М.), первісний позов задоволено –на підставі ст.188 ГК України, ч.2 ст.651, ст.ст.783,785 ЦК України та ч.3 ст.26, ч.1 ст.27 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” розірвано укладений між сторонами договір оренди від 01.07.2004 №298 та зобов'язано товариство передати за актом приймання-передачі обладнання, зазначене в додатку №1 до договору оренди від 01.07.2004 №298 (з урахуванням додаткової угоди від 01.08.2006), позивачу в 15-денний термін з моменту набрання судовим рішенням законної сили. В зустрічному позові відмовлено у зв’язку з необгрунтованістю позовних вимог.

Рішення мотивоване обставинами тривалого невиконання орендарем своїх договірних зобов'язань по внесенню орендної плати, наявністю заборгованості товариства по орендній платі в сумі 39357,45 грн. за період з 01.02.2006р. по 30.03.2007р., а також порушенням орендарем обов'язку щодо утримання та зберігання орендованого майна у належному стані.

ТОВ "ТеДБуд" в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст.38,101 ГПК України. Зокрема, скаржник вважає, що на час укладення оспорюваного договору оренди орендоване майно перебувало в податковій заставі, однак, апеляційним судом було відхилено клопотання товариства про витребування від податкового органу даних стосовно перебування майна ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат" в податковій заставі станом на 01.07.2004р.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права та заслухавши пояснення присутнього у засіданні представника позивача, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення та постанова –скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Тернопільської області з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення про задоволення первісного позову та про відмову в зустрічному позові апеляційний господарський суд виходив з того, що орендарем з моменту укладення договору оренди від 01.07.2004 №298 не виконуються свої договірні зобов'язання по внесенню орендної плати, заборгованість товариства по орендній платі за період з 01.02.2006р. по 30.03.2007р. становить 39357,45 грн., а також орендарем порушено обов'язок щодо утримання та зберігання орендованого майна у належному стані, що відповідно до ч.3 ст.26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” та п.3 ст.783 ЦК України є підставами для розірвання зазначеного договору. Договір оренди від 01.07.2004 №298 укладено зі сторони орендодавця самостійним господарюючим суб'єктом без порушення вимог Законів України "Про Збройні Сили України", "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" та постанови КМ України від 11.05.2000 №778, а тому відсутні правові підстави для визнання цього договору недійсним.

Однак, колегія не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Основною підставою для задоволення первісного позову про розірвання договору оренди судом визначено тривале невиконання орендарем своїх договірних зобов'язань по внесенню орендної плати та наявність заборгованості відповідача по орендній платі станом на момент пред’явлення позову, що не заперечується орендарем.

Згідно з ч.3 ст.18 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” орендар зобов’язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Відповідно до п.3.2 договору оренди передбачено, що орендна плата сплачується на розрахунковий рахунок орендодавця щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду, арбітражного суду у разі невиконання сторонами своїх зобов’язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Судами першої та апеляційної інстанцій залишено поза увагою ті обставини, що відповідно до частин 1, 3 ст.291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу

Статтею 783 Цивільного кодексу України встановлено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо:

- наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі;

- наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі;

- наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі;

- наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Вказаний перелік підстав для розірвання договору найму на вимогу орендодавця є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач в якості підстави для розірвання договору оренди зазначає систематичне порушення орендарем умови договору щодо строку внесення орендних платежів.

В той же час, невиконання умов договору щодо внесення орендних платежів не може бути підставою його розірвання в судовому порядку.

Посилання позивача на ст.651 Цивільного кодексу України, як на підставу розірвання в судовому порядку договору у зв'язку з несплатою орендних платежів, є також необгрунтованим, оскільки ч.3 цієї статті, так само як і ст.782 цього Кодексу встановлює для таких випадків право на односторонню відмову від договору.

Касаційна інстанція враховує, що наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах, пов'язаних з розірванням договорів оренди (постанова ВСУ від 22.02.2005 у справі №34/400).

З матеріалів справи не вбачається, судом не встановлено та позивачем не доведено направлення відповідачу (орендарю) та одержання останнім на підставі ч.2 ст.782 ЦК України повідомлення наймодавця про відмову від договору у зв'язку з невнесенням орендної плати протягом трьох місяців підряд.

Таким чином, не виключається наявність підстав вважати, що пред'явлений ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат" позов про розірвання договору оренди від 01.07.2004 не відповідає способам захисту цивільних прав наймодавця, а тому при новому розгляді справи слід надати підприємству можливість на підставі ст.22 ГПК України уточнити первісні позовні вимоги з врахуванням встановлених цивільним законодавством способів захисту цивільних прав.

Іншою підставою для розірвання договору оренди судом визначено порушенням орендарем обов'язку щодо утримання та зберігання орендованого майна у належному стані з посиланням на підтвердження цього факту актом від 19.04.2007 (а.с.44-47), складеним комісією ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат", від підписання якого директор ТОВ "ТеДБуд" відмовився.

Однак, даний акт, який складений в односторонньому порядку (за участю працівників ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат" –членів комісії), передчасно взято до уваги судом як беззаперечний доказ пошкодження орендованого обладнання орендарем, оскільки технічна несправність, некомплектність чи непридатність певного обладнання для експлуатації може бути достовірно встановлена лише висновком відповідної технічної експертизи.

В зв'язку з цим касаційна інстанція вважає за необхідне на підставі ст.11112 ГПК України доручити суду першої інстанції при новому розгляді справи вирішити питання про призначення відповідної експертизи з метою достовірного встановлення технічного стану орендованого обладнання та його можливої зміни в бік погіршення за період фактичного використання орендарем.

Що стосується зустрічного позову, то апеляційним судом при відхиленні клопотання товариства про витребування від податкового органу даних щодо перебування майна ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат" в податковій заставі станом на 01.07.2004р. помилково не взято до уваги, що згідно з п.8.6.1 ст.8 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" письмовому узгодженню з податковим органом підлягають, зокрема, операції оренди (лізингу) нерухомого та рухомого майна платника податків, активи якого перебувають у податковій заставі. Порядок одержання відповідної згоди податкового органу передбачено п.8.6.5 цього Закону.

Адже, з наявних у справі судових рішень в адміністративних справах №12/18-247 (6/176-1657) та №12/90-1135 (а.с.117-124) вбачається існування обставин перебування всіх активів ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат", в тому числі об'єкта оренди за договором оренди від 01.07.2004, в податковій заставі станом на 29.07.2003р. Достеменне з'ясування обставин перебування майна ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат" в податковій заставі станом на момент укладення договору оренди від 01.07.2004 має істотне значення для правильного вирішення даного спору в частині зустрічного позову, оскільки оспорюваний договір також має відповідати вимогам чинного податкового законодавства та не порушувати прав і охоронюваних законом інтересів держави в сфері оподаткування.

Зазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного господарського спору, судами першої та апеляційної інстанції всупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального кодексу України не надано ретельної правової оцінки, а згідно імперативних вимог ч.2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні та постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази чи додатково перевіряти наявні у справі докази.

Зважаючи на вищенаведене, касаційна інстанція на підставі ч.2 ст.1115 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам справи, в зв’язку з чим справа підлягає направленню на новий розгляд для достовірного з’ясування інших обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115,1117-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ "ТеДБуд" задовольнити.

Рішення господарського суду Тернопільської області від 27.11.2007 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17.03.2008 у справі №17/214-3974 скасувати з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Тернопільської області.

Головуючий, суддя           В.Овечкін

Судді: Є.Чернов

В.Цвігун