ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.08.08 р.                     Справа № 33/285пн

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., суддів Волошинової Л.В. та Сгари Е.В., при секретарі Іванковій Н.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю „Донецький відкритий університет” (представник до судового засідання не з’явився) до товариства з обмеженою відповідальністю „Соіскатель” (представник Чесноков В.М., довіреність від 11.11.06 року) про визнання відсутності у товариства з обмеженою відповідальністю „Соіскатель” права грошової вимоги на суму 721’471,17 грн. до товариства з обмеженою відповідальністю „Донецький відкритий університет”, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Донецький відкритий університет” (далі – Університет) звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Соіскатель” (далі – Фірма) про визнання відсутності у Фірми права грошової вимоги на суму 721’471,17 грн. до Університету, яке (право) виникло з додаткової угоди від 18.11.03 року (далі – Угода) до договору користування майном від 30.09.02 року (далі – Договір), за якою Університет та Фірма вирішили вважати Договір розірваним з 19.12.03 року та домовилися про відшкодування Фірмі Університетом протягом двох років з моменту закінчення дії Договору суми, витраченої на капітальний ремонт будівлі у розмірі 721’471,17 грн.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що ухвала господарського суду Донецької області від 07.02.07 року у справі про банкрутство Університету № 42/265Б, якою Фірма визнана кредитором Університету на суму 721,471,17 грн. – скасована постановою Донецького апеляційного господарського суду від 10.05.07 року у справі № 42/265Б, до того ж, позивач зазначив, що Угода не могла відбутися як юридичний факт, оскільки зазначений документ ніколи колишнім директором Університету Атановим Г.О. або іншими представниками позивача не підписувався, відомості про кредиторську заборгованість в сумі 721’471,17 грн. є відсутніми у фінансовій звітності Університету, у позивача відсутні первинні бухгалтерські документи, які посвідчують зазначений борг, дозвіл Фірмі на проведення капітального ремонту в приміщеннях Університету – не надавався, і, нарешті, при здійсненні слідчими органами обшуку в приміщеннях Університету, який провадився у межах кримінальної справи № 02-38064, порушеної за фактом викрадення печатки Університету, – примірник Угоди виявлений не був.

Представники Університету в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та висунули додаткове клопотання про вихід судом за межі позовних вимог та визнання в порядку статті 48 ЦК УРСР Угоди недійсною, оскільки остання всупереч норм статті 325 ЦК УРСР підписана за межами однорічного строку дії Договору, тому не може тягнути за собою жодних прав та зобов’язань.

Позивач також клопотав про зупинення розгляду справи № 33/285пн до набрання законної сили рішенням господарського суду Донецької області у справі № 39/24пд про визнання недійсною третейської угоди щодо передачі спору про стягнення з Університету 721’471,17 грн. до постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації „Принцип”.

Представник відповідача Фірми в судовому засіданні категорично заперечив проти позову, вважаючи позовні вимоги цілком необґрунтованими з доказової точки зору, оскільки Угода є дійсною та підлягає виконанню, оскільки підписувалася повноважними представниками сторін без жодних порушень свободи волі Університету та з дотриманням передбаченої законом процедури, що надає Угоді силу правочину, який тягне за собою відповідні права та обов’язки, зокрема, обов’язок Університету сплатити Фірми не пізніше 20.12.05 року суму відшкодування за капітальний ремонт в сумі 721’471,17 грн. Відповідач вважає, що строк позовної давності по вимогах щодо визнання Угоди недійсною – сплинув, тому просив суд застосувати зазначений строк.

Судом в порядку статей 41-42 ГПК України з метою дослідження тексту Угоди на предмет можливої фальсифікації, здійснено судове експертне дослідження зазначеної Угоди, причому оригінал Угоди надавався експерту відповідачем. На поставлені судом питання експерт Сухорукова Л.Г. у висновку № 1271/02 від 04.04.08 року відповіла, що підпис від імені директора Університету Атанова Г.О. на Угоді виконано саме цією фізичною особою. Експерт Хахіна І.Г. у висновку № 1272/03 від 08.04.08 року вказала, що відбитки печатки Університету на Угоді та на вільних зразках за 2003 рік виконані одним кліше, виготовленим з дотриманням технологічних правил, наразі підпис Атанова Г.О. на Угоді нанесений звичайним способом – пишучим пристроєм кульковою ручкою.

Викликаний до судового засідання за клопотанням позивача експерт Хахіна І.Г. пояснила, що оригінал Угоди був отриманий судовим експертом не особисто від представника відповідача, а у встановленому інструкціями порядку – через канцелярію Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз. Аналогічним способом оригінал Угоди був повернутий Фірмі. Через ідентичність наведеному питань, які позивач мав намір поставити іншому експерту Сухоруковій Л.Г., суд визнав недоцільним подальший виклик останньої до судового засідання.

Судом було витребувано та отримано матеріали третейської справи № СЗ-03-22-14-07/03/07, вирішеної 20.04.07 року постійно діючим третейським судом при юридичній корпорації „Принцип” (далі – ПДТС), за рішенням якого з Університету на користь Фірми стягнуто 721’471,17 грн. боргу на підставі Угоди.

В судовому засіданні оголошувалась перерва для підготовки процесуального документу з 17.07.08 року до 01.08.08 року.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Дослідивши Договір, з якого виникли цивільні права та обов’язки Університету та Фірми, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та своєю правовою природою є договором безоплатного користування майном, який підпадає під правове регулювання норм статей 324-331 ЦК УРСР. Договір згідно пункту 4.1. зазначеного правочину, укладається на термін п’яти років з 30.09.02 року до 30.09.07 року включно.

Таким чином, в силу статті 324 ЦК УРСР та розділів 1-2 Договору, Університет зобов’язався передати у безоплатне користування Фірмі окрему будівлю площею 2’425,5 м2, розташовану в місті Донецьку по проспекту Миру 56, а Фірма зобов’язалася прийняти зазначене приміщення для забезпечення використання об’єкту у відповідності до виробничої діяльності Фірми у період підготовки будівлі до експлуатації.

18.11.03 року сторони підписали Угоду, відповідно до пункту 1 якої сторони домовились вважати Договір розірваним з 19.12.03 року, наразі пункт 2 Угоди вказує на погодження сторонами проведених Фірмою робіт з капітального ремонту приміщення на суму 721’471,17 грн., які Університет зобов’язується відшкодувати протягом двох років з моменту припинення дії Договору.

Ретельний аналіз матеріалів справи дає суду підстави зробити висновок про те, що твердження Університету про непідписання директором Атановим Г.О. примірнику Угоди, неукладення зазначеної Угоди та відсутності дозволу Університету на проведення підрядних робіт – спростовуються висновками експертів, які підтвердили справжність підпису представника Університету та справжність печатки позивача на Угоді, а також змістом самої Угоди, з якої випливає погодження на виконання робіт з капітального ремонту. З врахуванням висновків судових експертів, попереджених про кримінальну відповідальність за надання невірного висновку, суд не бере до уваги матеріали службового розслідування Університету та пояснення громадянина Атанова Г.О. щодо непідписання Угоди.

Відсутність в бухгалтерській звітності Університету обліку кредиторської заборгованості в сумі 721’471,17 грн. не може переконливо свідчити про відсутність такого зобов’язання, оскільки суду не надано доказів того, що вказана звітність Університету та внесені в неї відомості піддавалися спеціальній перевірці з боку податкових органів. Відсутність з будь-яких причин у розпорядженні Університету первинних бухгалтерських документів щодо проведених Фірмою робіт з капітального ремонту – також не є передбаченою законом підставою вважати зобов’язання на суму 721’471,17 грн. таким, що є відсутнім.

Водночас, імперативні приписи частини 1 статті 325 ЦК УРСР вказують на те, що строк дії Договору не може перевищувати одного року, причому у разі, якщо сторони обумовили у Договорі більш тривалий термін дії правочину, Договір у будь-якому разі вважається укладеним на строк в один календарний рік, тобто на період з 30.09.02 року до 30.09.03 року включно. Норми частини 2 статті 325 ЦК УРСР зазначають, що договір безоплатного користування майном навіть у разі укладення його без зазначення строку дії припиняється по закінченні одного року з моменту його укладення.

Статтею 325 ЦК УРСР врегульовано правовідносини по договорах безоплатного користування майном, укладених між соціалістичними організаціями, наразі оскільки норми ЦК УРСР, видані на початку 1960-х років, здійснюють правове регулювання цивільних відносин радянської держави, соціалістичних організацій та громадян, суд вважає, що під терміном „соціалістична організація” в контексті ЦК УРСР розуміються всі юридичні особи, у тому числі Університет та Фірма.

З врахуванням вказаного, суд вважає, що як посилання в пункті 1 Угоди на припинення дії Договору з 19.12.03 року, так і зміст самої Угоди суперечать приписам статті 325 ЦК УРСР, оскільки Договір, який в силу закону припинився 30.09.03 року, сторони не можуть на власний розсуд вважати припиненим з 19.12.03 року, тобто з більш пізньої дати. Окрім того, правовідносини за Договором, які припинилися 30.09.03 року, не можуть бути змінені або встановлені поза межами строку дії Договору, тобто Угода не може породжувати цивільних прав та обов’язків Університету та Фірми в силу частини 2 статті 4 ЦК УРСР, якою встановлено, що права та обов’язки можуть виникати лише з угод, що не суперечать закону.

З врахуванням вказаного, суд на підставі клопотання Університету, в порядку пункту 1 статті 83 ГПК України, на підставі статті 48 ЦК УРСР визнає недійсною додаткову Угоду до Договору, як таку, що прямо суперечить нормам статті 325 ЦК УРСР та укладену поза межами строку дії основного Договору. Недійсні правочини не тягнуть за собою жодних правових наслідків, окрім тих, що пов’язані з їх недійсністю, як це визначено статтею 216 ЦК України. Аналогічні висновки зроблені і в Постанові Пленуму Верховного суду України від 28.04.78 року № 3 „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними”, а також в роз’ясненні Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 року № 02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними”.

Водночас, здійснення судом реституції за Угодою в порядку частини 2 статті 48 ЦК УРСР не може бути здійснене, оскільки в розпорядженні суду відсутні докази виконання Університетом грошового зобов’язання за Угодою на суму 721’471,17 грн., наразі інших правових наслідків оспорювана Угода (за її змістом) – не викликає.

Посилання Фірми на встановлений рішенням ПДТС від 20.04.07 року факт наявності заборгованості Університету перед відповідачем на суму 721’471,17 грн. – суд не бере до уваги, оскільки при вирішенні спору у третейській справі № СЗ-03-22-14-07/03/07 третейські судді ПДТС не досліджували питання дійсності Угоди, вважаючи її правомірною в силу презумпції, передбаченої статтею 204 ЦК України. Визнання Угоди недійсною судом відбулося пізніше моменту вирішення третейського спору в ПДТС.

Враховуючи вказаний висновок суду щодо не взяття до уваги встановлених рішенням ПДТС від 20.04.07 року фактів, суд відхиляє також і клопотання Університету щодо зупинення провадження справи № 33/285пн до набрання законної сили рішенням господарського суду Донецької області у справі № 39/24пд про визнання недійсною третейської угоди.

Відповідачем в порядку частини 3 статті 267 ЦК України заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог про визнання Угоди недійсною. У зв’язку з цим суд має визначити наступне.

За змістом Угоди, її підписання відбулося 18.11.03 року, тобто на момент звернення Університету з клопотанням про визнання Угоди недійною загальний трирічний строк позовної давності, визначений нормами статті 257 ЦК України, дійсно минув. Наразі, матеріали справі № 33/285пн переконливо свідчать, що про факт існування Угоди Університету (тобто його представникам та керівництву) стало відомо лише на початку 2007 року, коли ухвалою господарського суду Донецької області від 07.02.07 року у справі № 42/265Б було затверджено реєстр кредиторів, у тому числі кредитора Фірми, вимоги якого ґрунтувалися на змісті Угоди. Відсутність примірнику Угоди в розпорядженні Університету підтверджується відсутністю даних про кредиторську заборгованість перед Фірмою у фінансовій звітності позивача, а відсутність у позивача первинних документів, які би підтверджували борг на суму 721’471,17 грн., прямо випливає зі змісту постанови Донецького апеляційного господарського суду від 10.05.07 року у справі № 42/265Б, яка в силу статті 35 ГПК України встановлює преюдиційні факти у справі № 33/285пн.

Визнання Університетом боргу на суму 721’471,17 грн. при вирішенні 20.04.07 року ПДТС спору у третейській справі № СЗ-03-22-14-07/03/07 – не може вважатися достовірним підтвердженням обізнаності Університету щодо факту існування Угоди, оскільки інтереси Університету у третейській справі № СЗ-03-22-14-07/03/07 представляв громадянин Чесноков В.М., який у поточній справі представляє інтереси контрагента Університету – Фірми, до того ж, громадянин Чесноков В.М. станом на момент розгляду третейської справи № СЗ-03-22-14-07/03/07 вже не мав повноважень щодо представництва інтересів Університету, оскільки був позбавлений зазначених прав через зловживання та завдання довірителю збитків згідно рішення загальних зборів засновників Університету від 12.02.07 року, відображеного у наданому суду протоколі № 1202.

З огляду на наведене, позовні вимоги Університету щодо визнання відсутності права Фірми на грошову вимогу 721’471,17 грн. – підлягають задоволенню в силу недійсності Угоди, яка не може тягнути за собою жодних правових наслідків, причому суд вважає, що причини пропущення позивачем строку позовної давності по вимогах стосовно визнання Угоди недійсною є поважними, тому порушене право Університету в силу частини 5 статті 267 ЦК України підлягає захистові.

Решта посилань та тверджень сторін до уваги судом не береться через їх неналежність до предмету спору або відсутність значення для юридичної кваліфікації правовідносин сторін.

Таким чином, причиною виникнення спору є протизаконне, всупереч норм ЦК УРСР укладення Угоди. Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито, витрати на проведення експертизи та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються судом на відповідача.

На підставі ст.ст.48, 324-331 ЦК УРСР, ст.ст.256-268 ЦК України, ст.ст.1, 2, 4, 22, 27, 35, 36, 41-43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Визнати недійсною в порядку пункту 1 статті 83 ГПК України додаткову угоду від 18.11.03 року до договору безоплатного користування майном від 30.09.02 року, укладену між товариством з обмеженою відповідальністю „Донецький відкритий університет” та товариством з обмеженою відповідальністю „Соіскатель”.

Задовольнити позов товариства з обмеженою відповідальністю „Донецький відкритий університет” до товариства з обмеженою відповідальністю „Соіскатель” про визнання відсутності у товариства з обмеженою відповідальністю „Соіскатель” права грошової вимоги на суму 721’471,17 грн. до товариства з обмеженою відповідальністю „Донецький відкритий університет”.

Визнати відсутність у товариства з обмеженою відповідальністю „Соіскатель” права грошової вимоги до товариства з обмеженою відповідальністю „Донецький відкритий університет” на суму 721’471,17 грн. на підставі додаткової угоди від 18.11.03 року до договору безоплатного користування майном від 30.09.02 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Соіскатель” на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Донецький відкритий університет” суму плаченого державного мита у розмірі 85 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Соіскатель” на користь Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз суму витрат на проведення експертиз №№ 1271/02 та 1272/03 у розмірі 1’633,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Суддя Мєзєнцев Є.І.

Суддя                                                                                 Л.В.Волошинова

Суддя                                                                                 Е.В.Сгара

Надруковано у 3 примірниках:

1 –позивачу

2 –відповідачу

3 –господарському суду Донецької області