ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2008 р.

№ 2/614-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г. –головуючого,

Воліка І.М.,

Михайлюка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛарНик+" на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 26 березня 2008 року у справі № 2/614-07 Господарського суду Сумської області за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛарНик+", Російська Федерація, м. Москва, до Відкритого акціонерного товариства "Нафтопроммаш", Сумська область, про стягнення 796 745,34 російських рублів, що за курсом Національного банку України станом на 24 жовтня 2007 року становить 161 444,51 грн.,

за участю представників сторін:

позивача –ТОВ "ЛарНик+" –Висіцька І.В. (дов. № 3-4885 від 03.08.2007 р.);

відповідача –ВАТ "Нафтопроммаш" –П’яткова О.С. (дов. № юр-4/д від 05.03.2008 р.);

встановив:

У листопаді 2007 року позивач –Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛарНик+" пред’явив у господарському суді позов до відповідача –Відкритого акціонерного товариства "Нафтопроммаш" про стягнення 796 745,34 російських рублів.

Вказував, що 2 грудня 2003 року між ним (покупцем) та Відкритим акціонерним товариством "Нафтопроммаш" (постачальником) укладено договір № 3/328 на постачання продукції, за умовами якого одна сторона –відповідач зобов'язався виготовити і поставити позивачу у січні 2004 року вказану у специфікації продукцію на загальну суму 464 204,00 російських рублів, а останній зобов'язаний прийняти та оплатити поставлений товар.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, що полягали у поставці товару для ТОВ "ЛарНик+", позивач просив стягнути з відповідача перераховану, згідно умов спірного договору, передплату у сумі 464 200,00 російських рублів, 217 983,54 грн. російських рублів інфляційних, 49 828,80 російських рублів 3 % річних, 64 729,00 російських рублів упущеної вигоди та судові витрати.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 31 січня 2008 року (суддя Сопяненко О.Ю.) позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 464 200,00 російських рублів перерахованих позивачем в якості передоплати, 217 983,54 російських рублів інфляційних, 49 828,80 російських рублів 3 % річних, що за курсом НБУ станом на 24 жовтня 2007 року становить 148 180,64 грн., 1485,29 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В іншій частині позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване наявністю підстав до задоволення позовних вимог на підставі ст.ст. 525, 526, 611, 623, 625 ЦК України, оскільки відповідачем не виконано в повному обсязі свої зобов'язання в частині передачі товару у власність позивача.

В частині відмови у стягнені 64 729,00 російських рублів упущеної вигоди рішення мотивоване посиланнями на ту обставину, що позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів та завдання йому збитків у вигляді втраченої вигоди внаслідок невиконання відповідачем зобов’язань за договором на поставку товару.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26 березня 2008 року (колегія суддів у складі: Могилєвкін Ю.О. –головуючого, Пушай В.І., Плужник О.В.) рішення змінено.

В частині стягнення 217983,54 російських рублів інфляційних збитків та 49 828,80 російських рублів 3% річних, що за курсом НБУ на 24.10.2007 р. становить 54 213,03 грн., а також 545,62 грн. держмита рішення скасовано та в позові в цій частині відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 272,81 грн. державного мита.

Постанова мотивована посиланнями на п. 2 ст. 536, п. 3 ст. 693 ЦК України та на ту обставину, що зобов'язання відповідача за спірним договором не носять характер грошового, а є правовими наслідками порушення умов договору, а тому підстав до нарахування інфляційних та річних відсутні.

У касаційній скарзі ТОВ "ЛарНик+", посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, а саме: ст. 11, ч. 2 ст. 625, 655 ЦК України, ст. 103 ГПК України, ч. 10 ст. 6 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", – просить скасувати постанову апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Розглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів знаходить за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Постанова апеляційного суду відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 2 грудня 2003 року між ТОВ "ЛарНик+" (покупцем) та ВАТ "Нафтопроммаш" (постачальником) укладено договір № 3/328 на постачання продукції, за умовами якого одна сторона –відповідач, зобов'язався виготовити і поставити позивачу у січні 2004 року вказану у специфікації продукцію на загальну суму 464 204,00 російських рублів, а останній зобов'язаний прийняти та оплатити поставлений товар.

Листом за вих. № ОМ-1646 від 4 грудня 2003 року відповідач конкретизував строк поставки продукції за контрактом –до 20 січня 2004 року.

На виконання умов п. 5.1 та п. 5.2 договору позивачем здійснено 100 % передоплату за продукцію банківським переказом в російських рублях на розрахунковий рахунок відповідача протягом встановленого строку, що підтверджено рахунком № 791 на суму 464 204 російських рублів та платіжними дорученнями № 238 від 23 грудня 2003 року на суму 462 204,00 російських рублів та № 242 від 25 грудня 2003 року на суму 2 000 російських рублів.

Зобов'язання з поставки товару відповідачем не виконано. Окрім того, відповідачем направлено позивачу листа № ОМ-133 від 6 лютого 2004 року в якому вказував на необхідність переглянути домовленість щодо ціни договору та лист № 174 від 16 лютого 2004 року з рахунком № 44 від 16 лютого 2004 року на доплату передбаченої контрактом продукції.

Листом № 42 від 16 лютого 2004 року позивач повідомив відповідача про відсутність жодних підстав для здійснення доплати за передбачену контрактом продукцію та вимагав повернути кошти, перераховані ним в якості передоплати за договором.

Приймаючи рішення у даній справі про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 464 200,00 російських рублів, перерахованих позивачем в якості передоплати, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем виконано свої зобов'язання належним чином відповідно до умов договору здійснивши 100 % передоплату за продукцію, а відповідачем, зобов'язання щодо поставки товару у січні 2004 року не виконано.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу (з урахуванням приписів ч. 2 ст. 712 ЦК загальні положення про купівлю-продаж застосовуються до договорів поставки), а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 664 ЦК України, товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Також, з урахуванням вимог FСА Міжнародних правил по тлумаченню термінів „Інкотермс-1990” умова поставки товару, передбачена зокрема п. 3.3 договору, означає, що зобов'язання продавця щодо поставки вважається виконаним після передачі товару, очищеного від мита на експорт, під відповідальність перевізника, названого покупцем, у погодженому місці або пункті. При цьому продавець зобов'язаний дати покупцю достатнє повідомлення про здійснення поставки товару.

Відповідно до п. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми, раніше перерахованої позивачем відповідачу у зв'язку з невиконанням останнім зобов'язання по поставці товару.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині стягнення 64 729,00 російських рублів упущеної вигоди місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що недоведеність вини в діях відповідача виключає наявність складу цивільного правопорушення, а відтак, і застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення збитків.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України під збитками розуміються, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ, яке пов'язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин, і яке виражається у зроблених ним витратах, тощо. Застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків заподіяних невиконанням або неналежним виконанням зобов'язань, можливе лише за наявності складу правопорушення, до якого входять такі елементи: протиправна поведінка; наявність збитків; причиний зв'язок між протиправною поведінкою та спричиненням збитків; наявність вини.

Згідно ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Зазначена норма покладає на позивача обов’язок довести, що ці доходи дійсно були б ним отримані у разі належного виконання відповідачем своїх обов’язків.

На підтвердження протиправної поведінки відповідача позивач вказує, що укладаючи спірний договір, він мав намір продати поставлену продукцію та отримати прибуток, для чого 3 грудня 2003 року між ним та ТОВ "Енергосинтез-М" підписано специфікацію № 54 на поставку обладнання зв'язку.

В порушення ч. 1 ст. 33 ГПК України, позивачем не доведено наявність причинного зв’язку між діями відповідача та неодержаним доходом товариства.

Крім того, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з припису ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно якого боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте місцевий суд не звернув увагу, що вищезазначена норма стосується виконання грошового зобов’язання, тоді як за вказаним договором відповідач узяв на себе зобов’язання виготовити і передати позивачу обладнання.

Отже, можливість нарахування 3 % річних та індексу інфляції законодавець пов’язує з протиправною поведінкою відповідача, з фактом порушення грошового зобов’язання. Головним для визначення правової природи даної міри відповідальності є вказівка на невиконання грошового зобов’язання.

Скасовуючи рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача річних та інфляційних втрат та відмовляючи в цій частині у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції правильно виходив того, що умовою даного договору купівлі-продажу є поставка товару, а не грошове зобов'язання, тому відповідно до ст. 625 ЦК України дана вимога не підлягає задоволенню.

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам чинного законодавства та грунтуються на матеріалах справи.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне зазначити, що апеляційний господарський суд допустив порушення ст. 103 ГПК України, оскільки зміна рішення може полягати у внесенні деяких поправок до резолютивної частини рішення, не змінюючи при цьому викладеного в рішенні головного висновку місцевого господарського суду про права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах. Апеляційний суд, змінюючи рішення, фактично частково його скасував та прийняв нове рішення. Проте, зазначене порушення норм процесуального права не є істотним та не впливає на правильне вирішення спору.

Посилання касаційної скарги на ту обставину, що судом апеляційної інстанції порушено вимоги ст. 625 ЦК України, згідно якої відповідач за прострочення грошового зобов’язання зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також три процента річних від простроченої суми, на увагу не заслуговують, оскільки ці твердження спростовуються встановленими судами обставинами справи про те, що предметом спору, є зобов'язання відповідача щодо виготовлення та поставки продукції.

Враховуючи те, що у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, прийнята постанова відповідає нормам чинного законодавства та підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛарНик+" залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 26 березня 2008 року у справі № 2/614-07 залишити без змін.

Головуючий:

Н. Дунаєвська

Судді:

І. Волік

М. Михайлюк