ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

"14" лютого 2008 р.            Справа № 105/8-06/20-07/5

Господарський суд Київської області у складі колегії суддів: Подоляк Ю.В. –головуючий, судді: Рябцева О.О., Євграфова Є.П. розглянувши матеріали справи

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Магазин № 123”, м. Буча

до

Бучанської міської ради Київської області, м. Буча

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача

Ірпінська міська рада, м. Буча

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

Бучанське комунальне житлово-експлуатаційне підприємство, м. Буча

про

визнання права власності

за участю представників:

позивача

Полоник О.В. –дов. від 06.02.2008р.;

відповідача

Нечипоренко Р.В. –дов. від 10.01.2007р.

третіх осіб

не з’явились, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином

суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “Магазин № 123” (далі –позивач) до Бучанської міської ради Київської області (далі – відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Ірпінська міська рада, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Бучанське комунальне житлово-експлуатаційне підприємство про визнання права власності на нежитлове приміщення, яке розташоване у м. Буча, вул. Енергетиків, 2, загальною площею 995,30 кв. м.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що набуте ним у процесі приватизації право власності на спірне приміщення на даний час оспорюється відповідачем, який вважає вказане майно належним до комунальної власності. На підтвердження доводів про право власності на спірне приміщення позивач посилався на те, що зазначене приміщення викуплене ним в складі цілісного майнового комплексу за договором купівлі-продажу державного майна № 34 від 27.06.1994, укладеного з Фондом комунальної власності Ірпінської міської ради народних депутатів в процесі приватизації.

Відповідач та треті особи проти позову заперечують, з мотивів викладених у відзивах, які зводяться до того, що спірне нежитлове приміщення належить до комунальної власності територіальної громади міста Буча та на час приватизації позивачем державного майна не було об’єктом приватизації, оскільки не входило до складу цілісного майнового комплексу який, придбав позивач під час малої приватизації за вищезазначеним договором купівлі-продажу.

В процесі розгляду справи позивачем було заявлено клопотання про призначення експертизи, яке відхилене судом через відсутність підстав для його задоволення, оскільки в поданому клопотанні відповідач не зазначає яку саме експертизу він просить суд призначити та не обґрунтовує яким чином висвітлення питань, які він просить поставити перед експертом стосується предмету розгляду справи.

Також представником позивача під час розгляду справи було заявлено клопотання про виклик кваліфікованого працівника експертної організації для надання пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи, яке суд відхилив з огляду на його недоцільність.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Орендним підприємством магазин № 123, правонаступником якого є позивач, 23.02.1994р. до Фонду комунальної власності Ірпінської міської ради народних депутатів подана заява на приватизацію майна орендного підприємства магазину № 123, розташованого за адресою: с. Буча, вул. 21 Партз’їзду, 2 (на час розгляду справи - вул. Енергетиків, 2), шляхом викупу.

На виконання програми приватизації комунальної власності Ірпінської міської Ради народних депутатів та згідно ст.ст. 9, 11, 12, 17 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” Фонд комунальної власності Ірпінської міської Ради народних депутатів прийняв рішення від 07.06.1994р. № 31 “Про приватизацію об’єктів комунальної власності Ірпінської міської Ради народних депутатів”, яким вирішив провести приватизацію об’єктів комунальної власності, зокрема, магазину № 123, с. Буча, вул. 21 Партз’їзду –шляхом викупу товариством покупців членів трудового колективу.

На виконання вказаного рішення між Фондом комунальної власності Ірпінської міської Ради народних депутатів і орендним підприємством магазин № 123 укладено договір купівлі-продажу державного майна від 27.06.1994р. № 34, відповідно до умов якого фонд –продавець продав, а підприємство –покупець купив державне майно магазину № 123 с. Буча, вул. 21-го Партз’їзду, 2.

Відповідно до пункту 1.1 договору майно підприємства включає в себе всі його активи й пасиви, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з актом інвентаризації, який додається до договору.

Згідно з актом оцінки, затвердженим фондом комунальної власності 21.06.1994р., вартість відчужуваного майнового комплексу становить 126305 тис. крб. (п. 1.3 договору).

Згідно з п. 3.2 договору передача об’єкта приватизації продавцем і приймання об’єкта приватизації покупцем здійснюється за актом передачі, що підписується сторонами.

Судом досліджено акт № 13 від 08.12.1994р. прийому-передачі до договору купівлі-продажу та встановлено, що продавець передав покупцеві, а покупець прийняв основні засоби, перелічені в додатку № 1 та обігові засоби, перелічені в додатку № 2.

В додатку № 1 до акта значиться наступне майно:

1.          Горки В1-2 шт., балансова вартість 54,08 тис. крб.

2.          Шафа - 2 шт., балансова вартість 82,87 тис. крб.

3.          Холодильник –1 шт., балансова вартість 68,40 тис. крб.

4.          Горки прист. –2 шт., балансова вартість 84,91 тис. крб.

5.          Підіймач –1 шт., балансова вартість 171,91 тис. крб.

6.          Горки прист. –20 шт., балансова вартість 590,01 тис. крб.

7.          Горки прист. –8 шт., балансова вартість 236,37 тис. крб.

8.          Горки прист. –8 шт., балансова вартість 236,37 тис. крб.

9.          Підіймач –1 шт., балансова вартість 252,77 тис. крб.

10.          Горки –1 шт., балансова вартість 32,99 тис. крб.

11.          Горки - 4 шт., балансова вартість 108,16 тис. крб.

12.          Касовий апарат – 1 шт., балансова вартість 98,98 тис. крб.

13.          Касовий апарат – 1 шт., балансова вартість 114,61 тис. крб.

14.          Підіймач –1 шт., балансова вартість 129,25 тис. крб.

15.          Касовий апарат – 2 шт., балансова вартість 189,85 тис. крб.

Додаток № 2, в якому значаться обігові засоби орендного підприємства магазин № 123, та на який йдеться посилання в акті прийому-передачі, сторони у справі під час розгляду справи суду не надали. Разом з тим, вказана обставина не впливає на розгляд справи та вирішення спору по суті, оскільки спірне нерухоме майно не відноситься до обігових засобів.

Судом також досліджено інвентаризаційний опис, складений директором магазину Кривенко Г.Л. та бухгалтером Дмитрухою Г.П. станом на 01.06.1994р. та встановлено, що до нього включене вищеперелічене майно, за виключенням касового апарату, балансовою вартістю 98,98 тис. крб., а також включене майно, яке не зазначено в додатку № 1, зокрема, шафа –1 шт., балансова вартість 26,94 тис. крб., друкарська машинка “Ятрань” –1 шт., балансова вартість 308,59 тис. крб., стійка барна –1 шт., балансова вартість 3682,81 тис. крб., калькулятори –5 шт., балансова вартість 6171,87 тис. крб.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” в редакції від 26.01.1994р. об'єктами малої приватизації є цілісні майнові комплекси невеликих державних підприємств, в тому числі об'єкти незавершеного будівництва.

Будівлі (споруди, приміщення) за бажанням покупця приватизуються разом з розташованими в них об'єктами приватизації, якщо на це немає прямої заборони відповідно Фонду державного майна України, Верховної Ради Республіки Крим чи місцевої Ради народних депутатів. При наявності такої заборони зазначені будівлі, споруди, приміщення, а також земельні ділянки, на яких розташовані приватизовані об'єкти, передаються у довгострокову оренду (ч. 3 ст. 2 названого Закону).

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що спірне приміщення магазину викуплене ним в складі цілісного майнового комплексу за вищезазначеним договором купівлі –продажу державного майна, однак відповідач не визнає право власності на цей об’єкт за позивачем, в зв’язку з чим його право підлягає захисту шляхом його визнання.

Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд встановлює наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб’єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов’язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов’язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення тощо) від зобов’язаних осіб. Лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб’єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з’ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Як свідчать матеріали справи, зокрема, рішення Фонду комунальної власності Ірпінської міської Ради народних депутатів від 07.06.1994р. № 31 “Про приватизацію об’єктів комунальної власності Ірпінської міської Ради народних депутатів”, договір купівлі –продажу від 27.06.1994р. № 34, акт № 13 від 08.12.1994р. прийому-передачі до договору купівлі-продажу, додаток № 1 до акта прийому-передачі, інвентаризаційний опис, складений директором магазину Кривенко Г.Л. та бухгалтером Дмитрухою Г.П. станом на 01.06.1994р. спірне нерухоме майно –нежитлове приміщення магазину не було об’єктом приватизації та купівлі-продажу під час приватизацій шляхом викупу державного майна цілісного майнового комплексу орендного підприємства магазин № 123. В перелічених документах відсутні посилання щодо приватизації спірного нежитлового приміщення, розташованого в с. Буча, вул. Енергетиків, 2, загальною площею 995,30 м. кв.

В процесі розгляду справи суд неодноразово зобов’язував позивача надати докази, які б підтверджували, що приміщення, на яке визнається право власності було об’єктом приватизації та було придбано згідно договору купівлі-продажу у відповідача та передано за актом прийому-передачі останнім позивачу.

Разом з тим, позивач не надав до суду доказів, які б свідчили, про те, що під час приватизацій державного майна орендного підприємства магазин № 123 у складі приватизованого майна об’єктом приватизації було спірне нежитлове приміщення, розташоване у с. Буча, вул. Енергетиків, 2, загальною площею 995,30 м. кв. Також позивач не надав суду доказів придбання та передачі йому за вищевказаним договором купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення магазину.

Навпаки, як вбачається з угоди № 61 від 01.01.2003р. на оренду нежитлових приміщень в будинках місцевих Рад, державних кооперативних та громадських організацій позивач орендує спірне нежитлове приміщення у Бучанського комунального житлового-експлуатаційного підприємства на балансі якого воно перебуває.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, в редакції чинній на час приватизації спірного об’єкта, викуп застосовується щодо об’єктів малої приватизації зданих в оренду, якщо право на викуп було передбачено договором оренди, укладеним до набрання чинності Законом України “Про оренду державного майна”. Викуп майна підприємств, зданих в оренду, проводиться з додержанням вимог, передбачених чинним законодавством України про приватизацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, в редакції чинній на час приватизації спірного об’єкта, ціна продажу об’єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, визначається експертним шляхом або способами, що враховують потенційну прибутковість, відповідно до методики, затвердженої Кабінетом Міністрів України (за винятком об’єктів приватизації, розташованих у зоні гарантованого добровільного відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи).

З акта оцінки цілісного майнового комплексу орендного підприємства магазину № 123, затвердженого Головою Фонду комунального майна 21.06.1994р., вбачається, що оцінка майна цілісного майнового комплексу проводилась у відповідності до вищезазначених приписів Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” на підставі результатів інвентаризації майна та експертної оцінки майна з урахуванням вимог методики оцінки вартості об’єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.1993р. № 717.

Отже, органом приватизації при визначенні вартості майна цілісного майнового комплексу орендного підприємства магазину № 123 було взято до уваги як результати інвентаризації, які відображені в вищезазначеному інвентаризаційному опису станом на 01.06.1994р., так і висновки експертного заключення по оцінці вартості господарчого магазину № 123, розташованого в с. Буча на вул., 21 Партз’їзду, 2, з якого вбачається, що експертом при визначенні вартості об’єкта приватизації було враховано, зокрема те, що приміщення магазину не приватизується, а тільки здається в довгострокову оренду, оскільки знаходиться в житловому будинку.

Посилання позивача на свідоцтво про власність від 08.02.1995р. № 10, видане Фондом комунальної власності, яким засвідчено, що позивач є власником майна цілісного майнового комплексу магазину № 123, як на доказ, який підтверджує його вимоги, не приймається судом до уваги, оскільки вказане свідоцтво не є правовстановлювальним документом відповідно до законодавства України, та в ньому не значиться спірне нерухоме майно.

Судом також встановлено, що на виконання рішення 7 сесії 23 скликання Ірпінської міської ради від 25.02.1999р. “Про передачу з баланса Ірпінської житлово-експлуатаційної контори та Ірпінського житлово-експлуатаційного підприємства “Світлиця” державного житлового фонду з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями, розташованими в смт. Буча” та рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 18.05.1999р. № 134 “Про передачу в комунальну власність смт. Буча житлових будинків Ірпінської житлово-експлуатаційної контори” Ірпінською житлово-експлуатаційною конторою та Ірпінським житлово-експлуатаційним підприємством “Світлиця” передано на баланс новоствореного житлово-комунального підприємства при Бучанському виконкомі –Бучанському комунальному житлово-експлуатаційному підприємству державний житловий фонд з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями, розташованими в смт. Буча, в тому числі і житловий будинок по вул. Енергетиків, 2, в якому знаходиться спірне нежитлове приміщення.

Отже, враховуючи вказані рішення спірне майно є комунальною власністю громади м. Буча та перебуває на балансі Бучанського комунального житлово-експлуатаційного підприємства.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що державне майно цілісного майнового комплексу магазину № 123, що було об’єктом приватизації та було придбано товариством покупців, складалось з його активів, пасивів, інвентаря, обладнання, устаткування та іншого майна згідно з актом інвентаризації. Спірне нежитлове приміщення, розташоване у с. Буча, вул. Енергетиків, 2, загальною площею 995,30 кв. м, не увійшло до майна, що підлягало приватизації та не викупалось товариством покупців відповідно до договору купівлі – продажу від 27.06.1994р. № 34.

Згідно вимог ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Отже, позивач у встановленому законодавством порядку права власності на спірний об’єкт не набув, а тому відсутнє право на захист якого подано позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте позивачем всупереч названої норми процесуального законодавства не доведено тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

За таких обставин, позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті державного мита та витрати за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 44, 49, 75, 77, 82-85, 11121 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

В позові відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному або касаційному порядку.

Суддя                                                                                Подоляк Ю.В.