ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.08.2008                                                              Справа № 12/120

за позовом дочірньої компанії „Укртрансгаз”, м. Київ в особі Пересувної механізованої колони Управління магістральних газопроводів „Прикарпаттрансгаз”, м. Долина Івано –Франківської області

до відповідача Міжгірського будівельно –деревообробного підприємства, смт. Міжгір’я

про стягнення заборгованості в сумі 6 456,83 грн.

Суддя Тисянчин В. М.

Представники:

Від позивача –не з’явився (явка на розсуд сторін)

Від відповідача –Казибрід Ю.Ю., (представник за довіреністю № 08-108 від 13.08.2008 року)

СУТЬ СПОРУ: заявлено позов дочірньою компанією „Укртрансгаз”, м. Київ в особі Пересувної механізованої колони Управління магістральних газопроводів „Прикарпаттрансгаз”, м. Долина Івано –Франківської області до Міжгірського будівельно –деревообробного підприємства, смт. Міжгір’я про стягнення заборгованості в сумі 6 456,83 грн.

Представнику відповідача роз’яснено права і обов’язки передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України, заяв про відвід судді не поступало.

За відсутності відповідних клопотань технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Представник відповідача заперечив позовні вимоги в повному обсязі з мотивів викладених у письмовому відзиві на позов, зокрема, посилається на те, що працівником підприємства –відповідача (майстром по будівництву гр. Талапканичем Ю.В.) поставлено підпис у товарно –транспортних накладних за фактичне прийняття товарно –матеріальних цінностей (залізо –бетонних виробів), а не за надання послуг з перевезення вантажу. Водночас, представник відповідача пояснив, що на вимогу водія позивача, вищевказаним представником відповідача було поставлено штамп підприємства і зазначено кількість відпрацьованих годин, що здійснено без відома і згоди керівництва підприємства –відповідача.

Разом з тим, представник відповідача вказує, що решту зазначень на накладних, які б свідчили про надання послуг перевезення на момент нанесення підпису та штампу (в т.ч. розрахунок на накладній) здійснено з боку позивача, вказуючи на розбіжності почерку.

Водночас, відповідач зазначив, що замовником послуг з перевезення вантажу (плит) був сільський голова с. Вишків Долинського району Івано –Франківської області – гр. Микуляк А.І. (письмове пояснення на позов вх. № 8190 від 27.08.2008 року), і заперечуючи замовлення на послуги з транспортних перевезень представник відповідача повідомив про відсутність круглої печатки відповідача на накладних та те, що у підприємства –відповідача є 18 одиниць власної автотехніки, яка б могла здійснити вказані перевезення.

Вивчивши доводи позовної заяви та матеріали справи, дослідивши їх, заслухавши пояснення представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

Долинською Пересувною механізованою колоною Управління магістральних газопроводів „Прикарпаттрансгаз” 20 та 21 грудня 2006 року було надано транспортні послуги відповідачеві, що підтверджується товарно –транспортними накладними № 000139 від 20.12.2006 року та № 000136 від 21.12.2006 року. Загальна сума наданих транспортних послуг становить суму позову –6 456,83 грн.

Відповідачем вказана сума не сплачена, а тому позивач просить стягнути її в судовому порядку, стверджуючи своє право вимоги тільки вищевказаними накладними.

Правовий аналіз матеріалів та обставин справи, оцінка ваги доказів та ступеня обгрунтування позову зобов’язує суд констатувати, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 909 ЦК України – договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Згідно наказу Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 року „Про затвердження правил перевезення вантажів автомобільним транспортом”, замовник транспортних послуг –це вантажовідправник або вантажоодержувач, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів. Такий договір сторонами не надано і в матеріалах справи відсутній.

Відповідно до цих Правил, передбачений примірний договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні, а також договір разового надання транспортних послуг. У договорі встановлюються: термін його дії, обсяги перевезень, умови перевезень (режим роботи по видачі та прийманню вантажу, забезпечення схоронності вантажу, виконання вантажно –розвантажувальних робіт та ін.), вартість перевезень і порядок розрахунків, порядок визначення раціональних маршрутів, обов’язки сторін, відповідальність, тощо. А згідно до п. 10.1 Правил – перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених договорів із замовниками згідно із заявками, тоді як позовні матеріали такої заявки відповідача на надання транспортних послуг не містять. Відповідно до п. 10.3 Правил, разові договори повинні бути укладені в письмовій формі.

Відповідно до п. 14 Правил – розрахунки за перевезення (п. 14.1 форма і порядок розрахунків), а також випадки зміни розміру оплати за перевезення вантажів і надання інших послуг, пов’язаних з цим, визначаються перевізником і вантажовідправником або вантажоодержувачем –замовником при укладенні ними договору на перевезення вантажів.

Отже, договір про надання транспортних послуг з перевезення вантажів між сторонами в спорі не укладався, істотні умови договору не обговорювалися, належне дотримання документальної процедури оформлення вантажів перевізником не здійснювалось, питання про оплату за наданні послуги не вирішувалось, що свідчить про відсутність правових підстав для відповідальності і оплати за послуги, які відповідачем не замовлялись і по суті ним не отримано.

Відповідно до ст. 7 Закону України „Про транспорт” – тарифи на транспортні послуги встановлюються відповідно до законодавства України, тоді як зазначені розрахунки позивачем в накладних здійсненні без достатнього розширеного нормативно –правового обгрунтування.

Оскільки законність кредиторських вимог має бути підтверджена оригіналами документів (Постанова Верховного Суду України від 08.06.2004 року), то відповідно до ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні”, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первісні документи, які у відповідності до п. 2.3 ст. 3 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України за № 88 від 24.05.1995 року) та „Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих та використаних довіреностей на отримання товарно –матеріальних цінностей”, затверджених наказом Міністерства фінансів України № 99 від 16.05.1999 року, повинні містити обов’язкові реквізити, а саме: найменування документа, дату та місце складання, назву підприємства, зміст господарської операції, одиницю виміру, посадових осіб відповідальних за зміст господарської операції, підпис та інші дані, необхідні для ідентифікації особи.

Втім, довіреностей, рахунків разом із відповідними реквізитами в обгрунтування вимог –позовні матеріали не містять, і що може мати наслідком окремої правової оцінки суду.

Ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до закону мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами.

При постановленні судового рішення враховується характер зобов’язання, наслідки його невиконання, особа відповідача, ступінь його вини, суспільно –державну значимість господарської діяльності сторін, обставини, що впливають на неможливість виконання відповідачем зобов’язання належним чином та межі здійснення цивільних прав (п.3 ст. 13 ЦК України), де не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, безпідставного збагачення за рахунок погіршення фінансово –майнового стану сторони у спорі.

Досліджуючи критерії розмежування вини і недобросовісності суб’єктів спірних відносин суд притримувався лінії розмежування специфічних для різних видів цивільних відносин форм дотримання або порушення обов’язкових з погляду права моральних велінь вочевидь, що має визначатися колом обставин, які зумовлюють застосування до правопорушника заходів цивільно –правової відповідальності.

Позаяк, невідповідність параметрам добросовісності конкретних характеристик діяння учасника цивільних відносин залежно від мети правового регулювання може призводити не тільки до ненабуття ним певного права або відмови йому у праві на використання того чи іншого засобу правового захисту, а й до зміни його правового становища.

Судом не приймаються до уваги доводи позивача (в т.ч. факс вих. № 677 від 27.08.2008 року), оскільки вони не підсилюють законність нормативно –правового обгрунтування позову в розумінні ст. 33 ГПК України, де визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Проте, суд не приймає рішення на підставі підозр або допущень і не зв’язаний претензіями або доказами сторін, які не мають заздалегідь встановленої юридичної сили.

Виходячи з викладеного, оцінивши повноту, достатність позовних матеріалів, проаналізувавши подані по справі доказові документи для вирішення спору, керуючись ст. 124 Конституції України; ст. 2 Закону України „Про судоустрій України”; ст.ст. 4, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82 - 84, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 27.08.2008 року.

Рішення оформлено відповідно до ст. 84 ГПК України 03.09.2008 року.

Суддя Тисянчин В. М.