ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2008 р.

№
2-283/04(2-3818-03)

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого

Остапенка
М.І.

суддів
:

Гончарука
П.А. Харченка В.М.

розглянувши
касаційну скаргу

ОСОБА_1

на
рішення  та ухвалу

Замостянського
районного суду м. Вінниця від 30.11.2004 року Апеляційного суду Вінницької
області від 02.03.2005 року

у
справі за позовом до
про

ОСОБА_1  ТОВ НВФ "Геліо" ЛТД стягнення
коштів

В С Т А Н О В И В:

у
липні 1998 року, ОСОБА_1 звернувся до Замостянського районного суду м. Вінниці
з позовом про стягнення на його користь з ТОВ "Науково-виробнича фірма
"Геліо" ЛТД вартості частини майна товариства, пропорційно його
частці у статутному фонді та частини прибутку товариства, що складає 98 550
грн. та 48 678 грн. пені, нарахованої за несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання.

Рішенням
Замостянського районного суду м. Вінниці від 15.09.1999 року у задоволенні
позову відмовлено.

Ухвалою
судової палати у цивільних справах Вінницького обласного суду від 14.12.1999
року рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 15.09.1999 року
скасовано, а справу направлено до того ж суду на новий розгляд.

За
наслідками нового розгляду справи, Замостянський районний суд м. Вінниці
прийняв рішення від 13.02.2001, яким у позові відмовлено.

Вказане
рішення було переглянуте судовою колегією в цивільних справах Вінницького
обласного суду і за результатами, ухвалою від 13.02.2001, скасоване, а справа
передана на новий судовий розгляд.

Заявою
від 27.06.2001 року позивач уточнив свої вимоги і просив стягнути на його
користь 172 928 грн., а у разі неможливості, у зв'язку з тяжким фінансовим
становищем відповідача, - визнати за ним право власності на належне
відповідачеві майно -приміщення колишньої їдальні та магазину.

Рішенням
Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.07.2002 року, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 15.11.2002 року, у
задоволенні позову відмовлено.

Переглянувши
в касаційному порядку зазначені рішення і ухвалу, Верховний Суд України,
ухвалою від 23.10.2003 їх скасував, а справу передав до місцевого суду на новий
розгляд.

У
лютому 2004 року позивач збільшив розмір своїх вимог і просив стягнути на його
користь 510 125, 50 грн. боргу з урахуванням втрат від знецінення коштів
внаслідок інфляції, пені та витрат на надання юридичної допомоги.

У
жовтні 2004 року, позивач, змінивши позовні вимоги, просив постановити рішення
про стягнення на його користь суму 396 402 грн., що включає в себе втрати від
знецінення коштів внаслідок інфляції та відсотки.

Рішенням
Замостянського районного суду м. Вінниці від 30.11.2004 року, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02.03.2005 року, в позові
відмовлено.

Судові
рішення оскаржено у касаційному порядку й ухвалою Вищого господарського суду
України від 14.03.2008 року порушено касаційне провадження у справі за
касаційною скаргою позивача, у якій він посилаючись на неправильне застосування
судами норм матеріального права, просить рішення Замостянського районного суду
м. Вінниці від 30.11.2004 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від
02.03.2005 року скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у
касаційній скарзі доводи, судова колегія вважає, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Приймаючи
рішення про відмову у позові, місцевий та апеляційний суди виходили з того, що
позивачем не доведено та не підтверджено відповідними доказами внесення в
повному обсязі своєї частки до статутного фонду товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича фірма "Геліо", як того
вимагає ст. 52 Закону України "Про господарські товариства", що, за
висновками судів, не надає позивачу права вимагати відшкодування вартості майна
товариства, пропорційно його внеску, при виключенні його зі складу учасників
товариства у 1996 році.

Проте,
погодитись з такими висновками судів не можна, оскільки зроблені вони без
повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи та їх належної
правової оцінки.

Скасовуючи
рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.07.2002 та ухвалу
Апеляційного суду Вінницької області від 15.11.2002 і направляючи справу на
новий розгляд, Верховний Суд України зазначив про необхідність перевірити та
надати правову оцінку доказам, залученим до матеріалів справи, зокрема
установчому договору від 11.12.1992 (т. 2, а.с. 186-198), списку учасників
асоціації "Геліо" (т. 1, а.с. 157), квитанції до приходного касового
ордеру № 31 (т. 2, а.с. 10), балансу товариства (т. 2, а.с. 68-69) та бухгалтерському
звіту (т. 1, а.с. 154) які містять відомості щодо статутного капіталу
відповідача у спірному періоді та дані про можливий внесок позивача.

Згідно
ст. 337 Цивільного процесуального кодексу України від 18.07.1963, норми якого
були чинними на той час, висновки і мотиви суду, який розглянув справу в
касаційному порядку, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції
при повторному розгляді справи.

Але,
всупереч вимогам цієї норми права, належної правової оцінки наведеним в ухвалі
Верховного Суду України доказам, суди не надали, посилаючись на суперечливість
даних бухгалтерської звітності та відсутність документів первинного
бухгалтерського обліку, суди у той же час не навели обставин, які б
спростовували дані, що містяться у зазначених вище документах, склад
засновників товариства та обсяг статутного капіталу на час його створення не
встановили, як і внески кожного із засновників, зміни, що відбулись у складі
засновників та зміни у статутному капіталі товариства, не перевірили, а тому
висновок щодо відсутності внеску позивача за таких обставин не можна визнати
обґрунтованим, а рішення про відмову у позові у повному обсязі -законним.

При
новому розгляді справи, суду необхідно врахувати наведене, повно та всебічно
з'ясувати обставини, пов'язані з формуванням статутного капіталу відповідача і,
в залежності від встановленого та можливого розміру внеску позивача,
постановити рішення, яке б відповідало вимогам законодавства, що регулює
правовідносини, пов'язані з розрахунками при виході одного із учасників зі
складу господарського товариства.

Враховуючи
наведене, керуючись ст. ст. 1119, 11111  Господарського процесуального кодексу України
та положеннями Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих
актів України про визначення підсудності справ з питань приватизації та
корпоративних спорів" від 15.12.2006, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну
скаргу задовольнити частково.

Рішення
Замостянського районного суду м. Вінниці від 30.11.2004 та ухвалу Апеляційного
суду Вінницької області від 02.03.2005 скасувати, а справу передати до
господарського суду Вінницької області на новий розгляд.

Головуючий
М.І. Остапенко

Судді
П.А.Гончарук

В.М. Харченко