ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2008 р.

№ 12/207

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів :

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

касаційної скарги

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області

на постанову

від 27.02.2008 року Львівського апеляційного

господарського суду

у справі

№ 12/207

господарського суду

Чернівецької області

за позовом

РВФДМ України по Чернівецькій області

до

1.          Відкритого акціонерного товариства “Чернівецька маслосирбаза”;

2.          Житлово-будівельного товариства № 20”;

3.          Асоціації переробних підприємств молочної промисловості Буковини “Буковинамолоко”

про

визнання недійсним акта приймання-передачі

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача:

не з’явились

від відповідача-1:

від відповідача-2:

від відповідача-3:

не з’явились

не з’явились

не з’явились

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Чернівецької області (суддя Бутирський А.А.) від 05.12.2007 року у справі № 12/207 у позові відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду (головуючий суддя Городечна М.І., судді –Юркевич М.В., Кузь В.Л.) від 27.02.2008 року у справі № 12/207 змінено мотивувальну частину рішення Господарського суду Чернівецької області від 05.12.2007 року, а резолютивну частину даного рішення залишено без змін.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати ухвалені по справі судові акти та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним акт приймання-передачі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме ст.83 ЦК УРСР.

Відзиву на касаційну скаргу відповідачі не надіслали.

Сторони не скористалися наданим процесуальним правом на участь в засіданні суду касаційної інстанції.

Перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

14.02.2007 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Відкритого акціонерного товариства “Чернівецька маслосирбаза” та Житлово-будівельного товариства №20 про визнання недійсним акта приймання-передачі від 30.04.1999 року об’єкта незавершеного будівництва житлового будинку, що розташований за адресою: м. Чернівці, вул. Буковинська, 43. Підставами подання даного позову, позивач зазначає, що лише РВ ФДМУ по Чернівецькій області наділене повноваженнями розпорядження державним майном згідно Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 року №908/68, оскільки об’єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, що розташований за адресою: м. Чернівці, вул.Буковинська, 43, не увійшов до статутного фонду ВАТ “Чернівецька маслосирбаза” в процесі приватизації.

Відмовляючи в позові, місцевий господарський суд виходив із того, що позивач не має права матеріально-правової вимоги до відповідачів, оскільки не є стороною спірного акта, а сторони акта не перебувають у будь-яких правовідносинах з позивачем; також позивачем не доведено, що предмет спірного акта належав або належить державі.

Апеляційний суд, змінюючи лише мотивувальну частину рішення, мотивував свою позицію пропуском позивачем строку позовної давності про застосування якого заявлено стороною у спорі.

Між тим, колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитись з прийнятими судовими рішеннями, оскільки згідно постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судове рішення” від 29.12.1976 року №11 (із змінами та доповненнями) та ст.ст.84, 105 ГПК України обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Прийняті у даній справі судові рішення вказаним вимогам не відповідають, так як господарські суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи і вирішення спору по суті не з’ясували до кінця дійсні права та обов’язки сторін та не визначили які правовідносини існували між сторонами і на підставі чого вони виникли, а тому ухвалені у справі судові рішення не містять повного юридичного аналізу обставин справи, а правові висновки, що містяться в них, не ґрунтуються на конкретних матеріально-правових нормах.

Суди обох інстанцій не правильно застосували норми матеріального права, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову та визнаючи спірний акт від 30.04.1999 року угодою.

Зокрема, згідно зі ст.4 ЦК УРСР цивільні права і обов’язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов’язки. Відповідно до цього цивільні права і обов’язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов’язує настання цивільно-правових наслідків.

Відповідно до положень ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов’язків.

При цьому, ст.153 ЦК УРСР встановлює, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Отже, вирішуючи спір про визнання акта прийому-передачі недійсним суди, в першу чергу, повинні були з’ясувати чи містить в собі спірний акт необхідні ознаки договору в розумінні ст.41 ЦК УРСР та ст.12 ГПК України.

До того ж, суди не звернули уваги, що за оскаржуваним актом від 30.04.1999 року, Асоціація “Буковинамолоко” передала Житлово-будівельному товариству №20 вартість об’єкту незавершеного будівництва житлового будинку, що розташований за адресою: м. Чернівці, вул. Буковинська, 43, а не сам об’єкт.

Окрім цього, в порушення вимог ст.ст.84, 105 ГПК України та роз’яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України “Про судове рішення” ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не дали відповідної правової оцінки предмету спору з точки зору виду права, за захистом якого позивач звернувся до суду, та правильності обрання останнім способу захисту такого права. Таке питання постає, оскільки право на управління об’єктом державної власності (а позивач в позовній заяві зазначає, що об’єкт не вибував із державної власності) не підлягає відновленню шляхом визнання недійсним акта прийому-передачі.

Відтак ні суд першої, ні суд апеляційної інстанції не забезпечили всебічний розгляд справи, з оцінкою всіх доказів і доводів сторін в їх сукупності, як того вимагає ст.43 ГПК України, щоб суттєво вплинуло на правильність встановлення дійсних обставин справи та, відповідно, на їх юридичну оцінку і правильність застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що в силу вимог ст.1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх, Вищий господарський суд України вважає за необхідне скасувати прийняті у справі рішення, з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно з’ясувати всі фактичні обставини справи, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для їх розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від цього прийняти основане на законі рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, п.3 ч.1 ст.1119, ч.1 ст.11110, ст. 11111, 11113 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу РВ ФДМ України по Чернівецькій області на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2008 року у справі № 12/207 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2008 року та рішення Господарського суду Чернівецької області від 05.12.2007 року у справі № 12/207 –скасувати.

Справу № 12/207направити до Господарського суду Чернівецької області на новий розгляд.

Головуючий-суддя

К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

О.Глос