ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2008 р.

№ 25/24-08

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій", м. Дніпропетровськ,

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2008

та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.06.2008

зі справи № 25/24-08

за позовом відкритого акціонерного товариства "Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій" (далі - Товариство)

до Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі –Відділення АМК), м. Дніпропетровськ,

про визнання недійсним рішення,

за участю представників сторін:

позивача – не з’явився,

відповідача –Дучевої Д.Д.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним частково (пункти 1 - 4, 7) рішення адміністративної колегії Відділення АМК від 20.12.2006 № 13.5./22-п зі справи № 26.1/5 (далі –Рішення).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2008 (суддя Чередко А.Є.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.06.2008 (колегія суддів у складі: Сизько І.А. –головуючий суддя, судді Тищик І.В., Чоха Л.В.), у позові відмовлено. Прийняті судові рішення мотивовано пропуском Товариством встановленого законом двомісячного строку оскарження рішення органу Антимонопольного комітету України.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Товариство просить рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати внаслідок їх прийняття з порушенням норм матеріального права, а справу передати на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Відділення АМК подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило про безпідставність її доводів та просило судові рішення зі справи залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Згідно з частиною другою статті 4 цього ж Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. В свою чергу, статтею 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлено, що рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду. Отже, спір у даній справі підвідомчий господарським судам та має бути розглянутий за правилами Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України).

Таку ж правову позицію викладено в інформаційному листі Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судами першої і апеляційної інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представника відповідача, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями в справі встановлено, що:

- 20.12.2006 адміністративною колегією Відділення АМК прийнято Рішення (т. 1, а.с. 6-11), яким:

·          визнано, що Товариство у 2004 році займало монопольне (домінуюче) становище на ринку автостанційних послуг у межах своїх автовокзалів та автостанцій в містах Дніпропетровськ, Кривий Ріг, Нікополь, Новомосковськ, Павлоград, Тернівка, Першотравенськ, Орджонікідзе, Дніпродзержинськ, Верхньодніпровськ, Вільногірськ, Жовті Води, П'ятихатки, Апостолове, Перещепине Новомосковського району, селищах міського типу Солоне, Магдалинівка, Петропавлівка, Межова, Покровське, Васильківка, Томаківка, Софіївка, Кринички, Царичанка, Петриківка з часткою 100 % (пункт 1);

·          визнано, що Товариство у 2005 році займало монопольне (домінуюче) становище на ринку автостанційних послуг у межах своїх автовокзалів та автостанцій в містах Дніпропетровськ, Кривий Ріг, Нікополь, Новомосковськ, Марганець ( з лютого 2005 року), Павлоград, Тернівка, Першотравенськ, Орджонікідзе, Дніпродзержинськ, Верхньодніпровськ, Вільногірськ, Жовті Води, П'ятихатки, Апостолове, Перещепине Новомосковського району, селищах міського типу Солоне, Магдалинівка, Петропавлівка, Межова, Покровське, Васильківка, Томаківка, Софіївка, Кринички, Царичанка, Петриківка з часткою 100 %, у м. Марганець частка Товариства на ринку надання автостанційних послуг перевищує 35 % (пункт 2);

·          визнано дії Товариства щодо включення до розрахунку вартості обов'язкових автостанційних послуг, прямих витрат від діяльності всіх автостанцій (автовокзалів), розташованих в межах області, а не тієї автостанції (автовокзалу), на якій безпосередньо надається послуга, та встановлення вартості автостанційного збору з пасажирів в залежності від вартості квитка, а не від фактичних витрат автостанцій та автовокзалів, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом другим статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі –Закон), визначеним пунктами першим та другим частини другої статті 13 цього Закону у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку автостанційних послуг шляхом встановлення таких цін придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку та застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод із суб'єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин (пункт 3);

·          визнано дії Товариства щодо встановлення вартості автостанційних послуг, які надаються перевізникам, залежно від доходу перевізника за реалізовані квитки на його маршрут, а не від фактичних витрат автостанцій та автовокзалу на обов'язкові автостанційні послуги для перевізника, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом другим статті 50 Закону, визначеним пунктами першим та другим частини другої статті 13 цього Закону у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку автостанційних послуг шляхом встановлення таких цін придбання чи реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку та застосування різних цін чи різних умов до рівнозначних угод із суб'єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин (пункт 4);

·          визнано дії Товариства щодо стягнення з пасажирів різної вартості обов'язкових автостанційних послуг порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом другим статті 50 Закону, визначеним пунктом другим частини другої статті 13 цього Закону у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку автостанційних послуг шляхом застосування різних цін до рівнозначних угод з суб'єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин (пункт 5);

·          накладено штраф на Товариство за вчинені порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначені у пунктах 3, 4, 5, відповідно до абзацу другого частини другої статті 52 Закону у розмірі 5 000 грн. (пункт 6);

·          зобов'язано Товариство у двохмісячний термін припинити порушення,

зазначені в пунктах 3, 4, 5 Рішення (пункт 7);

- позивач одержав оспорюване Рішення 27.12.2006, а звернувся до суду з даним позовом 04.12.2007, тобто з пропуском встановленого статтею 60 Закону строку оскарження рішень органів Антимонопольного комітету України.

Причиною подання касаційної скарги є питання щодо правомірності відмови у відновленні процесуального строку оскарження Рішення.

Згідно з частиною першою статті 60 Закону заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення; цей строк не може бути відновлено.

Передбачений цією нормою строк є присікальним, і визначені згідно з статтею 223 Господарського кодексу України строки реалізації господарсько-правової відповідальності на відповідні правовідносини не поширюються.

Таку ж правову позицію відображено в постанові Верховного Суду України від 29.05.2007 № 9/205-06-5910 та підпункті 6.2.4 пункту 6 чинної редакції роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів”.

Попередніми судовими інстанціями з’ясовано, що позов, який розглядається в даній справі, подано з пропуском строку оскарження рішення органу Антимонопольного комітету України. Наведене унеможливлює вирішення господарським судом відповідного спору по суті.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Доводи скаржника щодо загального строку позовної давності, порядку та строків виконання Рішення не спростовують викладеного та з огляду на присікальний характер двомісячного строку, встановленого частиною першою статті 60 Закону для оскарження до суду Рішення, не можуть бути підставами для задоволення касаційної скарги.

Водночас відповідно до пункту 4 статті 1119 названого Кодексу касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення першої інстанції, постанову апеляційної інстанції повністю або частково і припинити провадження у справі чи залишити позов без розгляду повністю або частково.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 80, статтями 1115, 1119, 11110 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2008 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.06.2008 зі справи № 25/24-08 скасувати.

2. Провадження у справі № 25/24-08 припинити.

Суддя            В.Селіваненко

Суддя            І.Бенедисюк

Суддя                                                                                            Б.Львов