ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2008 р. Справа № 60/98-08

вх. № 6763/1-60

Суддя господарського суду Чистякова І.О.

при секретарі судового засідання

за участю представників сторін:

позивача - Чілова Г.А. - довіреність № 41 від 06.10.2008 року відповідача - Юркової Т.С. - довіреність № 1651/35 від 24.04.2008 року

розглянувши справу за позовом Краснопавлівського міжсільського управління житлово-комунального господарства, м.Лозова

до Відкритого акціонерного товариства "Харківгаз", м. Харків

про зобов'язання дотримання умов договору та визнання безпідставним нарахування заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Краснопавлівське міжсільське управління житлово-комунального господарства (позивач) звернулося до господарського суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Харківгаз" (відповідач) про зобов"язання дотримання умов договору № 10 ПТ-49 Б від грудня 2007 року на постачання та транспортування природного газу установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів та визнання безпідставним нарахування заборгованості Краснопавлівському міжсільському управлінню житлово-комунального господарства за споживчий природний газ в сумі 6625,69 грн. В обгрунтування позову позивач посилається на те, що позивач без укладання з відповідачем додаткової угоди щодо збільшення ціни на послуги в порушення умов договору, а саме п.п. 10.3. договору, нарахував заборгованість позивачу за спожитий газ в сумі 6625,69 грн., та має намір припинити газопостачання, про що було повідомлено позивача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12 вересня 2008 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 13.10.2008 р. о 09:40 годині.

10 жовтня 2008 року відповідачем до суду був наданий відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема посилаючись на те, що збільшення відповідачем вартості наданих послуг з постачання та транспортування природного газу та відповідно нарахування позивачу заборгованості за спожитий природний газ в сумі 6625,69 грн. без укладання додаткової угоди, здійснюється на підставі п.5.2. договору, яким встановлено, що вартість, що зазначена у п.5.1. договору, визначена на день його підписання і може змінюватися уповноваженими на це органами України та нова вартість приймається сторонами до виконання без складання додаткової угоди, про що відповідач інформує позивача письмово.

Представник позивача у судовому засіданні підтримує позовні вимоги та просить суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Позивач на виконання ухвали господарського суду Харківської області від 12 вересня 2008 року надав 13.10.2008 р. за вх. № 16332 документи, які долучені судом до матеріалів справи.

Враховуючи те, що норми ст.38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши всі обставини справи, господарським судом Харківської області встановлено, що між позивачем та відповідачем в грудні 2007 року було укладено договір № 10 ПТ-49 Б на постачання та транспортування природного газу установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до умов договору, а саме п.1.1. відповідач зобов"язався надавати послуги з постачання та транспортування природного газу власними газорозподільними мережами та передавати природний газ на вході у газову мережу позивача, який в свою чергу зобов"язався прийняти вказаний обсяг газу, оплатити вартість наданих послуг, та виконувати інші обов"язки, передбачені цим договором.

Відповідно до п.5.1. договору вартість наданих послуг з постачання та транспортування природного газу за 1000,0 куб.метрів складає 1048,44 грн.

Згідно п.5.2. договору сторони домовились, що вартість, вказана в договорі, визначена на день його підписання і може змінюватися уповноваженими на то органами України. Нова вартість приймається сторонами до виконання без складання додаткової угоди, про що відповідач письмово інформує позивача.

Як вбачається з матеріалів справи у травні 2008 року відповідач згідно супровідного листа від 06.05.2008 року за вих.№ 661.12.1 надіслав позивачу додаткову угоду від 25.04.2008 року до вищезазначеного договору, відповідно до якої з 01.01.2008 р. збільшується вартість наданих послуг з постачання та транспортування природного газу, та нова вартість цих послуг згідно змін до п.5.1. до договору за 1000,0 куб.метрів складає 1309,67 грн.

Таким чином, суд вважає, що відповідач виконав вимоги п.5.2. договору, а саме повідомив письмово позивача про нову вартість наданих послуг з постачання та транспортування природного газу.

Як вбачається з матеріалів справи збільшення відповідачем вартості послуг з постачання та транспортування природного газу відбулося на підставі Постанови КМУ № 605 від 29.04.2006 р. "Про деякі питання діяльності НАК "Нафтогаз України", Постанови КМУ № 442 від 11.06.2005 року "Про затвердження Порядку внесення до спеціального фонду державного бюджету збору у вигляді цільової надбавки до тарифу на природний газ ", Постанови КМУ № 111 від 27.03.2008 року "Про внесення змін до деяких постанов КМУ", Постанови КМУ № 247 від 26.03.2008 року "Про вдосконалення порядку розрахунків за спожитий природний газ населення та установами і організаціями, які фінансуються з державного і місцевих бюджетів", Наказів НАК "Нафтогаз України" № 587 від 29.12.2007 року та № 82 від 18.03.2008 року "Про затвердження Прейскуранту цін на природний газ", та укладеного 25.03.2008 р. між відповідачем та ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" договіру поставки природного газу № 06/08-197/295.

Згідно ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов"язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов"язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст. 632 Цивільного кодексу України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Ч.1 ст.188 Господарського кодексу України, встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз вищезазначених норм права, дає суду підстави дійти висновку про те, що зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Як вищевстановлено судом, договором та чинним законодавством передбачено право відповідача змінювати вартість наданих послуг з постачання та транспортування природного газу в односторонньому порядку.

Посилання позивача у позовній заяві як на підставу своїх вимог на п.п. 10.3. договору, яким встановлено, що зміни та доповнення до цього договору повинні бути зроблені в письмовій формі та підписані повноважними представниками сторін, тобто оформлені за згодою сторін, суд вважає безпідставним, оскільки ціни та тарифи на послуги (виконання робіт), які встановлені відповідно до законодавства не можуть бути змінені за згодою сторін, крім того, п.5.2. договору сторони домовилися про те, що відносно ціни на послуги, нова вартість приймається сторонами до виконання без складання додаткової угоди.

Згідно частини першої ст. 21 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі – позивачами і відповідачами – можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. У ст. 1 ГПК України зазначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, а у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

З наведених норм Господарського процесуального кодексу України, випливає, що підприємства та організації мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що права та охоронювані законом інтереси позивача не було порушено відповідачем, тому позовні вимоги позивача в частині зобов"язання відповідача дотримання умов договору № 10 ПТ-49 Б від 25.12.2007 року на постачання та транспортування природного газу установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів не підлягають задоволенню, оскільки заявлені безпідставно.

Позовні вимоги позивача в частині визнання безпідставним нарахування заборгованості позивачу за споживчий природний газ в сумі 6625,69 грн. не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та згідно ч.2 ст.20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються способами визначеними ст.16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та іншими способами, що встановлені договором або законом.

Так, відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України встановлено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Чинним законодавством України не передбачено такого способу захисту порушеного права як визнання безпідставним нарахування заборгованості, а тому суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем невірно обрано спосіб захисту його права.

Крім того, з урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що за загальним правилом захисту підлягає лише порушене право та охоронювані законом інтереси особи у визначені договором або діючим законодавством способами.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що такі дії відповідача як нарахування позивачу певних сум за договором не порушили права та охоронювані законом інтереси позивача, тому позовні вимоги в частині визнання безпідставним нарахування заборгованості позивачу за спожитий природний газ в сумі 6625,69 грн. є безпідставними.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України державне мито у розмірі, передбаченому статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, що становить 85 грн. та згідно зі статтею 44 Господарського процесуального кодексу України, Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2002р. № 411 судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 гривень, у разі відмови в позові повністю, покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 16, 610, ч.1 ст.626, ст. 632, ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 188 Господарського кодексу України, статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 р. № 411, ст.ст. 1, 2, 12, 20, 33, 38, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Повний текст рішення підписано 17.10.2008 р.

Суддя Чистякова І.О.

Справа №60/98-08