ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2008 р.

№ 2-8/17158-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Т.Б. Дроботової –головуючого

Н.О. Волковицької

Л.І. Рогач

за участю представників:

позивача

не з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином)

відповідача

третьої особи

не з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином)

не з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином)

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Фонду майна Автономної Республіки Крим

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду від 07.05.2008 року

у справі

№ 2-8/17158-2007 господарського суду Автономної Республіки Крим

за позовом

Фонду майна Автономної Республіки Крим

до

третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору

Закритого акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

Державне підприємство "Придніпровська залізниця"

про

повернення майна та стягнення 1311,38грн.

ВСТАНОВИВ:

Фонд майна Автономної Республіки Крим звернувся до господарського суду з позовом про зобов'язання Закритого акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" повернути балансоутримувачу орендоване державне нерухоме майно –частину приміщення в будівлі головного корпусу залізничного вокзалу площею 1,0кв.м., що знаходиться на балансі вокзалу Сімферополь –відособленого структурного підрозділу державного підприємства Придніпровська залізниця, розташованого за адресою м. Сімферополь, пл. Привокзальна, 1, за актом приймання-передачі та про стягнення з відповідача до Державного бюджету України 1677,74грн. неустойки за безпідставне користування майном (в редакції заяви про уточнення позовних вимог, а.с.23).

Позовні вимоги вмотивовано невиконанням відповідачем зобов'язання по поверненню предмету оренди після закінчення строку, на який було укладено договір оренди, всупереч вимогам позивача, статтями 525, 526, 611, 785 Цивільного кодексу України, статтею 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що передбачають наслідки закінчення строку дії договору оренди та порядок виконання зобов'язань.

Відповідач відхилив позов, посилаючись на те, що, на його думку, договір оренди є продовженим за відсутності відмови у цьому балансоутримувача, а також з огляду на фактичні дії орендодавця, що свідчать про прийняття ним подальшого виконання за договором оренди (орендної плати, що своєчасно сплачувалась орендарем) та схвалення продовження правочину.

Рішенням місцевого господарського суду від 03.03.2008р. (суддя Чумаченко С.А.) позовні вимоги задоволено частково; з відповідача на користь Державного бюджету України стягнуто 1673,42грн. неустойки за безпідставне користування майном; зобов'язано відповідача повернути Державному підприємству "Придніпровська залізниця" орендоване державне нерухоме майно –частину приміщення в будівлі головного корпусу залізничного вокзалу площею 1,0кв.м., що знаходиться на балансі вокзалу Сімферополь –відособленого структурного підрозділу державного підприємства Придніпровська залізниця, розташованого за адресою м. Сімферополь, пл. Привокзальна, 1, за актом приймання-передачі. У іншій частині позову відмовлено.

Судове рішення в частині задоволення позовних вимог вмотивовано встановленими обставинами справи щодо припинення дії договору оренди внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, та наявності передбачених законодавством підстав для повернення предмету оренди та застосування неустойки за період прострочення повернення орендованого майна (за виключенням реально сплачених відповідачем за цей період сум). При цьому суд визначив природу правовідносин сторін, як правовідносин за договором оренди, що регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна", статтями 764, 765, 785 Цивільного кодексу України, що визначають наслідки припинення дії договору оренди в зв'язку зі закінченням строку, на який його було укладено, та наслідки невиконання орендарем зобов'язання повернути предмет оренди, статтями 509, 525, 526 Цивільного кодексу України, що визначають загальний зміст та порядок виконання зобов'язання.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 07.05.2008р. (судді: Плут В.М. –головуючий, Гоголь Ю.М., Горошко Н.П.) рішення місцевого господарського суду скасовано; прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія визначила в якості істотної обставини, що має значення для правильного вирішення даного спору, та була помилково залишена поза увагою суду першої інстанції, те, що відповідач продовжував користуватися спірним майном та сплачувати орендну плату за нього, чому є належні та допустимі докази. При цьому апеляційний господарський суд, посилаючись на статтю 241 Цивільного кодексу України, вказав на прийняття позивачем орендної плати за договором оренди, що свідчить про його схвалення.

Враховуючи вище викладене, а також те, що матеріали справи не містять заперечення балансоутримувача на продовження дії договору, апеляційна інстанція дійшла висновку про законне користування відповідача спірним приміщенням.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого господарсько го суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову у даній справі скасувати, а рішення місцевого суду залишити без змін., Скаржник зазначив, що апеляційним судом порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано обставини, що полягають у змісті та ступені виконання зобов'язань за договором оренди та мають значення для правильного вирішення даного спору.

Відповідач не направив відзив по суті касаційної скарги; сторони не скористалися правом на участь представників сторін у судовому засіданні; скаржник направив телеграму про розгляд справи за відсутності його представника.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скар га підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є наявність чи відсутність у позивача порушеного права щодо спірного майна та, відповідно, наявність чи відсутність порушення відповідачем цивільно-правових зобов'язань за договором оренди.

Правовідносини сторін за договором оренди комунального майна регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та спеціальним Законом України "Про оренду державного та комунального майна" (із змінами та доповненнями).

Законом України "Про оренду державного та комунального майна" (статтею 26 Закону) встановлено, що договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено, приватизації об’єкта оренди орендарем (за участю орендаря), банкрутства орендаря, загибелі об’єкта оренди.

Також статтею 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено, викупу (приватизації) об’єкту оренди, ліквідації суб’єкта господарювання (орендаря), загибелі (знищення) об’єкта оренди. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Статтею 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення.

За статтею 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Аналогічна норма міститься в частині другій статті 17 Закону про оренду, відповідно до якої у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому такі заперечення мають бути висловлені ним як до закінчення терміну дій договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення цього строку.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 24.11.2005р. між Фондом майна Автономної Республіки Крим –орендодавцем та ЗАТ Комерційний банк "Приватбанк" – орендарем укладений договір оренди державного нерухомого майна, відповідно до умов якого позивач передає державне нерухоме майно, що знаходиться на балансі вокзалу Сімферополь –відособленого структурного підрозділу державного підприємства Придніпровська залізниця –частину приміщення в будівлі головного корпусу залізничного вокзалу площею 1кв.м. за адресою м. Сімферополь, вул. Привокзальна, 1, а орендар приймає його в термінове платне користування за актом приймання-передачі з метою розміщення банкомату строком на 360 днів (до 20.11.2006р).

Предмет договору оренди було передано відповідачу за актом приймання-передачі від 24.11.2006р.

Також місцевим господарським судом встановлено, що 01.12.2006р. позивач направив на адресу відповідача лист № 02/3373, в якому повідомив про необхідність отримання погодження балансоутримувача для продовження строку дії договору; в іншому разі відповідач повинен направити позивачу підписаний акт приймання-передачі орендованого майна.

15.01.2007р. позивач направив відповідачу лист № 08-12/12113 зі зазначенням того, що в зв'язку з відсутністю погодження балансоутримувача договір оренди припинив свою дію.

Висновки місцевого суду ґрунтуються на тому, що договір оренди припинив свою дію в зв'язку зі закінченням строку, на який його було укладено, а відповідач не виконав своє зобов'язання по поверненню орендованого майна.

Переглядаючи справу в повному обсязі повторно за приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд встановив також інші обставини справи, які не були встановлені місцевим господарським судом та, на думку апеляційного суду, є істотними для вирішення даного спору.

Так, апеляційним господарським судом встановлено, що після закінчення терміну дії договору відповідач продовжував користуватися спірним майном, а також сплачувати орендну плату, що прийнято судом як доказ схвалення правочину позивачем шляхом прийняття виконання за договором, а матеріали справи не містять заперечення балансоутримувача на продовження строку дії договору.

За вище викладених обставин апеляційний господарський суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні підстави вважати договір припиненим, на час звернення позивача строк дії договору оренди був продовженим, а відповідач здійснював законне користування спірним приміщенням на підставі договору.

Однак правові висновки апеляційного господарського суду не ґрунтуються на істотних обставинах справи та здійснені при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Як частина 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", так і стаття 764 Цивільного кодексу України передбачають правові наслідки у вигляді продовження дії договору оренди на попередній строк у випадку, коли орендодавець у місячний термін після закінчення дії договору не заперечуватиме проти продовження користування орендарем орендованим майном.

Поновлення строку на підставі вказаних норм чинного законодавства не пов'язано з волевиявленням сторін, а настає в силу юридичного факту продовження використання орендованого майна за відсутності заперечень проти цього орендодавця; при цьому договір оренди не переукладається, його умови не змінюються .

Натомість місцевим господарським судом встановлено, а апеляційним господарським судом не спростовано, що позивачем у встановлений законодавством термін (01.12.2006р.) направлявся відповідачу лист зі зазначенням у ньому необхідних умов для подальшого користування майном; невиконання цих умов визначено в якості підстави для повернення орендованого майна.

Таким чином апеляційним судом помилково застосовано частину 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та статті 764 Цивільного кодексу України до правовідносин, пов'язаних з наявністю волевиявлення сторін щодо подальшої дії договору оренди, порядку продовження строку його дії.

Прийняття позивачем платежів, сплачених орендарем, не є свідченням продовження договору оренди, адже дію вже припиненого в часі договору не може бути відновлено, незалежно від подальших дій сторін; в такому разі мова може йти лише про характеристику правовідносин сторін, пов'язаних з фактичним використанням майна на час розгляду справи, а не про регулювання цих правовідносин припиненим договором. Також апеляційним судом не обґрунтовано, яким чином прийняття позивачем цих платежів свідчить про зміну його ставлення до продовження договору оренди, з огляду на необхідність сплати відповідачем платежів за фактичне користування майном.

Водночас рішення місцевого господарського суду не містить належно з'ясованих істотних обставин справи, пов'язаних з наявністю порушеного права позивача.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом оренди є об'єкт державного майна, повноваження по управлінню яким визначаються відповідно до Закону України "Про управління об'єктами державної власності".

Відповідно до Постанови Ради міністрів Автономної Республіки Крим від 19.02.2008р. № 103, Указу Президента України від 30.01.2007р. № 56/2007 "Питання фонду державного майна України", Наказу Фонду державного майна України від 28.02.2007р. № 38-р Фонд державного майна України передає повноваження по здійсненню політики з управління, приватизації та оренди державного майна, що знаходиться на території Автономної республіки Крим, Регіональному відділенню Фонду державного майна України в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі.

Однак обставини справи, пов'язані з визначенням належно уповноваженого органу, який має право звернення до суду за поверненням державного майна, судами не досліджувались.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Разом з тим рішення та постанова судів попередніх інстанцій вказаним вимогам не відповідають за вище вказаних підстав.

З огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, рішення та постанова у даній справі підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Фонду майна Автономної Республіки Крим задовольнити частково.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 07.05.2008р. у справі № 2-8/17158-2007 господарського суду Автономної Республіки Крим та рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 03.03.2008р.скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Автономної республіки Крим.

Головуючий Т. Дроботова

Судді: Н. Волковицька

Л. Рогач