ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2008 р.

№ 36/481

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого

Кота О.В.

Суддів

Шевчук С.Р. (доповідач)

Воліка І.М.

розглянувши касаційну скаргу

Відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт"

на постанову

від 04.12.2007 Київського апеляційного господарського суду

у справі

№36/481 господарського суду міста Києва

за позовом

Малого підприємства "СІБ"

до

Відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт"

про

стягнення 398 806,44 грн.

В судовому засіданні взяли участь представники:

-          позивача: Тарасенко Р.А., дов. б/н від 12.06.2007р.

-          відповідача: Степанов Є.В. дов. №01-29-555 від 13.06.2006р.

ВСТАНОВИВ:

Мале підприємство "СІБ" звернулось до господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт" 398806,44 грн. витрат понесених на поліпшення орендованого майна.

В процесі розгляду справи, позивач неодноразово уточнював позовні вимоги і в останній редакції просив суд стягнути з відповідача 465867,77 грн., з яких 459800,40 грн. витрат понесених на будівництво станції технічного обслуговування, 6067,37 грн. витрат, понесених на будівництво легкого павільйону.

Рішенням господарського суду м. Києва від 05.10.2007р. (суддя Трофименко Т.Ю.) позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 459800,40 грн. витрат, понесених на будівництво станції технічного обслуговування, 6067,37 грн. витрат, понесених на будівництво легкого павільойону, 3988,06 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2007р. (головуючий Моторний О.А., судді Кошіль В.В., Вербицька О.В.) вказане рішення суду залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятими у справі рішеннями відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України Шульги О.Ф. від 18.04.2008р. №02-12/153 у зв’язку з перебування судді Владимиренко С.В. на лікарняному змінено колегію суддів та призначено колегію суддів у складі: головуючого Кота О.В., суддів Шевчук С.Р., Воліка І.М.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14.04.1993 між сторонами у справі було укладено договір оренди, згідно якого відповідач передав позивачу в орендне користування частину приміщення, яке знаходиться на 3-вантажному районі площею 287 кв.м під авторемонтні майстерні з окремим входом та виїздом.

Строк дії договору - 20 років з дня підписання договору.

30.10.1995 між позивачем та відповідачем було укладено новий договір оренди, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу в орендне користування частину приміщення, яке знаходиться на 3-вантажному районі площею 287 кв.м під авторемонтні майстерні з окремим входом та виїздом.

Строк дії договору - 20 років з дня підписання договору (п.3).

01.09.2000 між позивачем та відповідачем знову було укладено договір оренди № 03-03 нежитлового приміщення і відкритої площадки, згідно якого відповідач передав, а позивач прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване на 3-му вантажному районі, (три поверхи по 59,55 кв.м., 240,12 кв.м., 77,59 кв.м.) загальною площею 377,75 кв.м., відкрита площадка загальною площею 450 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Електриків, 12.

Пунктом 1.3. якого встановлено, що орендар бере в оренду нежитлове приміщення площею 377,75 кв.м. для розміщення авторемонтної майстерні з окремим в’їздом та відкриту площадку, яка прилягає до майстерні площею 450 кв.м. для автостоянки.

Строк дії договору встановлено з дня підписання сторонами цього договору та акту прийому-передачі орендованого приміщення та відкритої площадки і діє до 01.09.2001.

Окрім цього, суди встановили, що 08.06.1993 позивач листом № 2 звернувся до відповідача з проханням надати згоду на закінчення будівництва орендованого приміщення за рахунок Малого підприємства “СІБ”, посилаючись на те, що недобудоване приміщення не може використовуватись під автомайстерню.

Разом з цим, листом № 1361 від 11.09.1996 Подільська районна у м. Києві державна адміністрація не заперечила проти проектування та будівництва легкого павільйону та навісу біля виробничої будівлі по вул. Електриків, 12а. при умові розробки та затвердження проектно-кошторисної документації у встановленому порядку, а також отримання згоди Київського річкового порту на вищевказані роботи, що було виконане позивачем.

18.07.2002р. позивач звернувся з листом № 23 до відповідача, в якому зазначав, що у зв’язку з припиненням дії договору оренди № 03-03 від 01.09.2000, що передбачає закінчення договірних стосунків, пропонував розпочати звірку документів, які стосуються капітального будівництва та поліпшення орендованого приміщення з метою встановлення та компенсації позивачем зроблених затрат.

Листом № 28 від 25.12.2002 позивач повторно пропонував відповідачу направити повноважних представників для звірки документів, які стосуються капітального будівництва орендованого приміщення, з метою відшкодування позивачу понесених витрат та його прийняття.

Проте, вказані листи позивача були залишені відповідачем без відповіді і реагування.

Однак, рішенням господарського суду міста Києва від 20.12.2002 залишеним постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2003 по справі № 3/508 без змін, позов Відкритого акціонерного товариства “Київський річковий порт” до Малого підприємства “СІБ” про виселення задоволене повністю. Виселено Мале підприємство “СІБ” з нежитлового приміщення площею 827,75 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Електриків, 12, та зобов’язано передати їх Відкритому акціонерному товариству “Київський річковий порт”.

На виконання даного рішення, сторони підписали акт прийому-передачі від 22.03.2004р., який підтверджує те, що позивач передав, а відповідач прийняв нежитлові приміщення згідно договору № 03-03 від 01.09.2000 загальною площею 450 кв.м., розташовані на 3-му вантажному районі в технічно справному стані.

Предметом даного судового спору стала матеріально-правова вимоги малого підприємства "СІБ" про стягнення з відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт" витрат понесених позивачем на поліпшення орендованого майна, які здійснені з дозволу відповідача.

Задовольняючи позов попередні судові інстанції виходили з того, що позивачем було завершено будівництво приміщення по вул. Електриків,12“А” в м. Києві, зроблені поліпшення, які не можуть бути відокремлені від об’єкту оренди, тому відповідач зобов’язаний відшкодувати позивачу вартість понесених позивачем витрат на будівництво станції технічного обслуговування та витрат, понесених на будівництво легкого павільйону. При цьому, суди зазначали, що строк позовної давності не пропущено, оскільки акт прийому-передачі був підписаний лише 22.03.2004р.

Між тим, колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитись з прийнятими судовими рішеннями, оскільки відповідно до статей 84, 105 Господарського процесуального кодексу України, роз’яснень, що містяться в п. п. 1, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. №11 “Про судове рішення”, з відповідними змінами, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних відносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права й обов’язки сторін у спірних правовідносинах.

Прийняті у даній справі судові рішення вказаним вимогам в повній мірі не відповідають, так як суди не з'ясували до кінця дійсний правовий зміст правовідносин, момент їх припинення та не встановили дійсні права та обов'язки сторін.

Зокрема, ст. 261 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Незважаючи на те, що відповідач в своїх поясненнях стверджував про початок перебігу строку позовної давності з дня припинення договору найму, а не з дня підписання акту приймання-передачі, суди залишили ці заперечення поза увагою, ніяких доводів на їх спростування у судових рішеннях не навели.

Судам, враховуючи, що визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення для правильності вирішення спору та застосування норм права, слід було з’ясувати коли позивач довідався про порушення свого права, а звідси і коли у нього виникло право звернення до суду за захистом цього права. Крім того, для правильності встановлення початку перебігу строку позовної давності судам слідувало встановити точну дату фактичного припинення договору найму, оскільки в листах сторін №23 від 18.07.2002р. та №01-29-128 від 26.03.2002р. про погодження припинення дії договору оренди містяться різні дати.

Окрім цього, розглядаючи дану справу в порушення вимог ст. 43 ГПК України суди не усунули невизначеність щодо адреси за якою відбувалось будівництво та не надали належної правової оцінки доводам відповідача про те, що позивачу надавалось в оренду майно, яке розташовано за адресою: м. Київ, вул. Електриків, 12, а не 12-а поліпшення якого стало підставою для стягнення грошових коштів.

Вищевикладене свідчить про неповний та необ'єктивний розгляд справи, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції оскільки, в порушення вимог ст.ст. 32-34, 43 ГПК України, суди не з'ясували належним чином дійсні обставини справи, що вплинуло на їх юридичну оцінку, а відповідно і правильність застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що в силу вимог ст.1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх, Вищий господарський суд України вважає за необхідне скасувати прийняті у справі рішення, з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно з'ясувати всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для їх розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від цього прийняти основане на законі рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Київський річковий порт" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2007р. та рішення господарського суду міста Києва від 05.10.2007р. у справі №36/481 скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий                                                              Кот О.В.

С у д д я                                                                                Шевчук С.Р.

С у д д я                               Волік І.М.