ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2008 р.

№ 2-2/12125-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді

суддів

Кота О.В.

Воліка І.М.

Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну скаргу

Дочірнього підприємства "Люкс-Авто" відкритого акціонерного товариства "Компанія "Дніпрохолд"

на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 9-16 жовтня 2007 року та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 24 грудня 2007 року

у справі № 2-2/12125-2007

за позовом

Дочірнього підприємства "Люкс-Авто" Відкритого акціонерного товариства "Компанія "Дніпрохолд"

До

Закритого акціонерного товариства "Пансіонат "Прибережний"

Про

Спонукання до виконання певних дій

за участю представників:

позивача: Соловйова О.В.; Хотлубей В.Г.;

відповідача: не з’явились;

встановив:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя В.І. Толпиго) від 9-16 жовтня 2007 року у справі № 2-2/12125-2007 відмовлено у позові Дочірнього підприємства "Люкс-Авто" Відкритого акціонерного товариства "Компанія" Дніпрохолд" до Закритого акціонерного товариства "Пансіонат "Прибережний" про спонукання до виконання певних дій.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 24 грудня 2007 року (Гонтар В.І., Борисова Ю.В., Плут В.М.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

Дочірнє підприємство "Люкс-Авто" Відкритого акціонерного товариства "Компанія "Дніпрохолд" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів, оскільки судами при винесенні оскаржуваних судових актів порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Господарськими судами встановлено, що 6 грудня 2000 року між сторонами у справі було укладено договори оренди № 5 та № 6 строком на 49 років. Відповідно до договору оренди № 5 відповідач передав позивачу в оренду одноповерховий металевий жилий вагон-будинок, розміром 9хЗ м., за адресою: Автономна Республіка Крим, Ялта, с. Отрадне, територія закритого акціонерного товариства "Пансіонат “Прибережний". Відповідно до договору оренди № 6 відповідач передав позивачу в оренду двоповерхову будівлю (котедж для відпочинку), площею 112,5 кв.м., за адресою: Автономна Республіка Крим, Ялта, с. Отрадне, територія закритого акціонерного товариства "Пансіонат "Прибережний".

4 червня 2007 року позивач направив відповідачу лист № 80, в якому позивач просив відповідача надати орендоване майно за договорами оренди № 5 та № 6 від 6 грудня 2000 року.

У відповідь на лист позивача від 4 червня 2007 року № 80 відповідач направив позивачу лист від 7 червня 2007 року № 01-25/1745, в якому відмовив позивачу надати орендоване майно за договорами оренди від 6 грудня 2000 року № 5 та № 6, посилаючись на те, що такі договори припинили дію у 2004 році у зв'язку із односторонньою відмовою відповідача від договорів на підставі статті 782 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 9.8 п. 9 “Строк дії та умови зміни і розірвання договору” договорів оренди від 6 грудня 2000 року № 5 та № 6 відносини сторін, неврегульовані цими договорами, регламентуються діючим законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 3 статті 651 ЦК України передбачає, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Для договору найму (оренди) передбачений спеціальний порядок розірвання в односторонньому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Господарськими судами встановлено, що останні платежі по внесенню орендної плати за договорами оренди були здійснені позивачем у грудні 2001 року. З січня 2002 року позивач не вносив орендну плату за використання орендованого майна, в порушення п. 3 договорів оренди, якими передбачено обов'язок позивача сплачувати орендну плату.

Суди вірно не прийняли до уваги той факт, що позивач не сплачував орендну плату у зв'язку із не виставленням відповідачем рахунків, передбачених пунктом 3.2 договорів оренди. Відсутність рахунків не перешкоджала позивачу перераховувати встановлену суму орендної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 782 ЦК України передбачене право наймодавця (орендодавця) відмовитись від зобов'язань за договором найму (оренди), у випадку порушення наймодавцем (орендодавцем) своїх зобов'язань із внесення орендної плати.

Відповідно до ч. 2 ст. 782 ЦК України у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Господарськими судами встановлено, що повідомлення відповідача про односторонню відмову від договорів оренди було надіслано листом від 7 червня 2007 року № 01-25/1745. Факт отримання позивачем такого повідомлення про односторонню відмову від договорів підтверджується повідомленням про вручення, листом позивача від 12 червня 2007 року № 81, позовною заявою та поясненнями представників позивача, наданими у судовому засіданні.

Суди обґрунтовано дійшли до висновку, що зобов'язання сторін за договорами оренди від 6 червня 2000 року № 5 та № 6 припинились з моменту розірвання договорів у зв'язку із відмовою відповідача на підставі ст. 782 ЦК України, а саме 11 червня 2007 року в день отримання позивачем листа від 7 червня 2007 року № 01-25/1745.

Матеріали справи свідчать про те, що господарськими судами в порядку ст. 43 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і вірно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарськими судами норм законодавства при прийнятті рішення і постанови не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 9-16 жовтня 2007 року та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 24 грудня 2007 року у справі № 2-2/12125-2007 залишити без змін, а касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Люкс-Авто" відкритого акціонерного товариства "Компанія "Дніпрохолд" – без задоволення.

Головуючий суддя                                                   О. Кот

судді:                                                   І. Волік

С. Шевчук