ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

21.07.2008

Справа №2-27/1124.1-2006А

За позовом ДПІ в м. Сімферополь, м. Сімферополь.

До відповідачів: 1. Фірма «Поліном», м. Сімферополь.

2. ПП «Акцепт СВ», м. Київ.

Про визнання недійсною угоди та стягнення 90000 грн.

Суддя Н.В. Воронцова.

При секретарі Пономаренко Н. О.

представники:

Від позивача – не з’явився.

Від відповідачів – 1. Шафрановський, дор. у справі; Гасс, дор. у справі.

2. не з’явився.

Сутність спору:

Позивач звернувся до Господарського суду з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсною угоди та стягнення 90000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Київу від 19.03.2003 р. було відмінено державну реєстрацію відповідача №2. Податкові забовязання, що виникли у відповідача №2, ним виконані не були, доходи не декларувалися, тобто відповідач №2 не мав наміру обчислювати і сплачувати податки. А відповідач №1, в свою чергу, зависів валові витрати за рахунок включення сум по первинним документам відповідача №2, які не можуть підтверджувати фінансово – господарські відносини з контрагентом. Таким чином, позивач вважає, що угода між відповідачами була укладена з метою, що завідомо протирічить інтересам держави і суспільства.

Рішенням ГС АР Крим від 15.01.2004 р. по справі №2-10/2481-2004 позов було задоволено частково та визнано господарське забовязання по угоді, укладеної 14.11.2002 р. між відповідачем №1 і відповідачем №2 про купівлю – продаж котла парового ДЕ – 4/14 – недійсною. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним, відповідач №1 звернувся з апеляційною скаргою до Севастопольського апеляційного господарського суду.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.04.2004 р. апеляційну скаргу відповідача №1 було задоволено, рішення ГС АР Крим від 15.01.2004 р. по справі №2-10/2481-2004 змінено та викладено в наступній редакції: у позові ДПІ в м. Сімферополь про визнання недійсною угоди від 14.11.2002 р. між відповідачем №1 і відповідачем №2, а також про стягнення з відповідача №1 в дохід держави 90 000 грн. відмовити.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.11.2004 р. рішення ГС АР Крим від 15.01.2004 р. та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.04.2004 р. по справі №2-10/2481-2004 було скасовано, а справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Розгляд справи було доручено судді ГС АР Крим Дадинської Т. В. з привласненням їй №2-15/2481.1-2004.

В подальшому справа неодноразово перереєстровувалася.

Ухвалою ГС АР Крим від 14.06.2005 р. по справі №2-15/443.1 – 2005 провадження по справі було зупинено до розгляду Верховним судом України справи №1463.

Резолюцією першого заступника Голови Господарського суду АР Крим Ковтун Л.О від 08.12.2005р., справа передана до розгляду судді господарського суду АР Крим Воронцовій. Н.В., із привласненням справі номеру 2-27/1124.1-2006, в зв’язку з переходом судді Дадінської Т.В., до Севастопольського апеляційного адміністративного суду.

У відповідь на запит ГС АР Крим від 20.12.2007 р. Голосіївським районним судом було надіслано на адресу ГС АР Крим ухвала Верховного суду України від 14.06.2006 р. по справі №1463.

В зв’язку з вказаним, ухвалою від 17.01.2008 р. провадження по справі було поновлено та розпочато розгляд справи у відповідності до норм КАСУ, оскільки позивач по справі є суб’єктом владних повноважень.

Відповідач №1 проти позовних вимог заперечує по мотивам, викладеним у запереченнях на позов.

Відповідач №2 явку представника в удове засідання жодного разу не забезпечив, заперечень на позов не представив, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином.

Відповідно до ст.. 39 КАСУ якщо місце фактичного проживання (перебування) відповідача, третіх осіб, свідків невідоме, суд може здійснити їх виклик через засоби масової інформації за останнім відомим місцем їхнього проживання (перебування) на території України. Виклик публікується в друкованому засобі масової інформації не пізніше ніж за сім днів до дати призначеного судового розгляду справи. Друкований засіб масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик протягом наступного року, визначається не пізніше 1 грудня поточного року в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Постанови КМУ від 29.12.2006 р. №678 - р «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2007 р. розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування ) яких невідоме» друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в якому розміщуються зазначені оголошення, є «Урядовий кур’єр».

Друкованим засобом масової інформації місцевої сфери розповсюдження в АР Крим є газета «Кримські ізвестія».

Судом було покладено на позивача забовязання оприлюднити оголошення у вказаних засобах масової інформації.

Позивачем явку представника в судове засідання не забезпечив, вказане забовязання не виконав.

Відповідач №1 проти позовних вимог заперечує.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представника відповідача №1, суд, -

В С Т А Н О В И В :

15.08.2003 р. ДПІ в м. Сімферополь АР Крим була проведена позапланова документальна перевірка позивача з питання дотримання вимог податкового законодавства при фінансово – господарських право відносних з ПП «Акцепт - СВ», ТОВ «Кристина ЛТД», ПП «фірма «Продсервіс – 2», ПП «Прокус – мастер – принт», ПП «Буан –плюс» за період з 01.09.2002 р. по 30.06.2003 р.

По результатам перевірки було складено акт №364/26-2/16-19445236 від 15.08.2003 р.

В ході проведення перевірки відповідачем було встановлено порушення п. п. 7.4.1, п.п. 7.4.2 п. 7.4, ст. 7 Закону України «Закону України «Про податок на додану вартість».

В ході проведення перевірки було встановлено, що відповідач №1 мав господарські правовідносини з відповідачем №2.

Судом встановлено, що 10.06.2002 р. було укладено договір №18/6 відповідача №1 з ТОВ «Агрофірма «Пригородне», на монтаж і наладку обладнання котельної.

Замовником було доручено відповідачу №1 придбати котел ДЕ – 4/14 та надано для придбання вказаного обладнання аванс у розмірі 150 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №726 від 16.09.2002 р.

З метою виконання вказаного доручення, 14.11.2002 р. відповідач №1 по усній угоді придбав у відповідача №2 котел паровий ДЕ – 414 за ціною 90 000 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 15000 грн.

У виконання вказаної угоди відповідач №1 перерахував на розрахунковий рахунок відповідача №2 суму у розмірі 90 000 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №182 від 29.10.2002 р. на суму 25000 грн., №183 від 29.10.2002 р. на 39000 грн. і №184 від 29.10.2002 р. на суму 26000 грн.

Факт отримання передоплати відповідачем №2 підтверджується наступними податковими накладними: №21 від 30.10.2002 р. на 25000 грн., №22 від 30.10.2002 р. на 39000 грн., №23 від 30.10.2002 р. на 26000 грн.

Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Київу від 19.03.2003 р. було визнано статут відповідача №2, зареєстрований 08.07.2002 р. Голосіївською районною у м. Київі державною адміністрацією, недійсним з часу його державної реєстрації. Також було скасовано державну реєстрацію відповідача №2 та визнано недійсним свідоцтво платника податку на додану вартість №370433 з дати його видачі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Київу від 22.09.2004. по справі №22-6392 рішення Голосіївського районного суду м. Київу від 19.03.2003 р. було залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду України від 14.06.2006 р. рішення Голосіївського районного суду м. Київу від 19.03.2003 р. та ухвалу Апеляційного суду м. Київу від 22.09.2004. по справі №22-6392 залишено без змін.

Однак суд вважає, що сам по собі факт визнання установчих документів відповідача №2 недійсними не тягне за собою визнання недійсними укладених ним угод, оскільки це служить лише підставою для здійснення мір по ліквідації підприємства.

При укладенні виконанні угоди відповідач №2 був ще юридичною особою, мав весь обсяг правоздатності і дієздатності, що юридична особа зберігає до моменту її ліквідації, тобто до виключення з Державного реєстру підприємств і організацій України.

Суд вважає за необхідне вказати на той факт, що угода між відповідачами по справі була укладена 14.11.2002 р., а рішення Голосіївського районного суду м. Київу було прийнято лише 19.03.2003 р.

Позивач не заперечує проти того факту, що на момент здійснення господарських операцій продавець – ПП «Акцепт - СВ» не був виключений з Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України.

Відповідно до п. 19 Роз’яснення Президії Вищого господарського суду України від 26.04.2002 р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням операцій недійсними» юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру підприємств і організацій України запису про її припинення.

Відповідно до ч. 5 ст. 111 ЦК України юридична особа є ліквідованою з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Судом було зроблено відповідний запит до Головного управління статистики у м. Київі.

У відповіді на запит від 10.04.2008 р. №13 – 2222 було повідомлено про те, що станом на 10.04.2008 р. в ЄДРПОУ значить приватне підприємство «Акцепт – СВ».

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог вказує, зокрема, на той факт, що правом на нарахування податку на додану вартість і складання відповідних податкових накладних наділено тільки юридичні особи, що зареєстровані належним чином як платники податку на додану вартість.

Відповідно до п. п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закон України “Про податок на додану вартість” платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити певні реквізити, передбачені цим підпунком.

Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). У разі коли частка товару (робіт, послуг) не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби України, та враховується у визначенні загальних податкових зобов'язань.

Платники податку повинні зберігати податкові накладні протягом строку, передбаченого законодавством для зобов'язань із сплати податків.

Відповідно до п. 7.2.3. п. 7.2 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. п. 7.4.5. п. 7.4 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Відповідно до п.п. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Дослідивши податкові накладні №21 від 30.10.2002 р. на 25000 грн., №22 від 30.10.2002 р. на 39000 грн., №23 від 30.10.2002 р. на 26000 грн., суд дійшов висновку. що вони складені у чіткої відповідності до норм чинного законодавства України.

Відповідно до п. 25.2 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість датою виключення платника ПДВ та анулювання свідоцтва платника ПДВ, яке відбувається у випадках прийняття судом рішення про відміну державної реєстрації суб’єкта підприємницької діяльності, про що є відповідне рішення суду ( господарського суду ), є відповідна дата прийняття рішення.

Судом встановлено, що на момент укладання спірної угоди відповідач №2 був належним чином зареєстрований як платник ПДВ, про що свідчило видане свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ №37043312, копія якого була представлена відповідачу №1 під час укладання угоди.

А акт про анулювання свідоцтва відповідача №2 про реєстрацію платником ПДВ №191 був складений лише 08.05.2003 р.

З вказаного суд робить висновок про те, що під час існування вказаних господарських відносин контрагент відповідача №1 - ПП «Акцепт – СВ» був цілком законним платником податку на додану вартість та мав право складати податкові накладні.

Відповідно до ст.. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Таким чином, суд дійшов висновку, що визнання недійсними установчих документів відповідача №2 не тягне за собою визнання недійсними укладених ним угод.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади і їх посадовці зобов'язані діяти тільки в межах повноважень і способом, які передбачені Конституцією України і Законами України.

Згідно ст. 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», посадовці органів державної податкової служби зобов'язані дотримуватись положень Конституції і Законов України, іншіх нормативно-правових актів, прав та інтересів громадян, що охороняються законом, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби функцій, і повною мірою використовувати надані їм права.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими, не підтверджуються матеріалами справи та не підлягають задоволенню.

Вступна і резолютивна частини проголошено 21.07.2008 р.

Постанова у повному обсязі складена 28.07.2008 р.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.. 94, 98, 122, 158 – 164, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити.

У разі неподання заяви про апеляційне оскарження, Постанова набирає законної сили через 10 днів з дня її проголошення.

Якщо після подачі заяви про апеляційне оскарження, апеляційна скарга не подана, Постанова вступає в закону силу через 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені ст.. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дійсну постанову направити сторонам рекомендованою кореспонденцією.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Воронцова Н.В.