ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2008 р.

№ 17/140-07-5292

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кравчука Г.А.,

суддів:

Мачульського Г.М.,

Шаргала В.І.

за участю представників сторін:

позивача

Кузнецової Т.В. дов. б/н від 01.02.2008 р.

відповідачів:

1.          не з’явився

2.          Меняйлика О.О. дов. б/н від 26.05.2008 р.

3.          не з’явився

4.          не з’явився

розглянувши матеріали

касаційних скарг

1.          Приватного малого підприємства "МІРТ"

2.          Приватного підприємства "Олімп"

3.          Одеської міської ради

на постанову

Одеського апеляційного господарського суду від 26.02.2008 р.

у справі

№17/140-07-5292 господарського суду Одеської області

за позовом

Малого приватного підприємства "ДІВА"

до

1.          Комунального підприємства "Ланжерон"

2.          Приватного малого підприємства "МІРТ"

3.          Приватного підприємства "Олімп"

4.          Одеської міської ради

про

визнання недійсними договорів оренди та суборенди, виселення та визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

В червні 2007 року Приватне мале підприємство (надалі МПП) „Діва" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Комунального підприємства (надалі КП) „Ланжерон", Приватного підприємства (надалі ПП ) „Олімп", Приватного малого підприємства (надалі ПМП) „Мірт" про визнання недійсними договорів оренди нежилого приміщення №46/05/Д від 15 жовтня 2005 року та №47/05/Д від 15 жовтня 2005 року, укладених між КП „Ланжерон" та ПМП „Мірт", та також договорів суборенди нежитлового приміщення за №1-02/04 від 02 квітня 2007 року та №2-02/04 від 02 квітня 2007 року, укладених між ПМП „Мірт" та ПП „Олімп"; витребування у відповідача КП „Ланжерон" 2 торгових об'єктів: кіоск „Морозиво" інв. №92М загальною площею 4,9 кв. м. та кіоск „Морозиво" інв. №93М загальною площею 4,9 кв. м. на пляжі „Ланжерон" м. Одеси, і передачу їх позивачу; визнання за позивачем права власності на вказані кіоски.

Доповідач: Шаргало В.І.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вищезазначені торгові об'єкти були придбані гр. Бондарчук Ж.В. у тресту громадського харчування Жовтневого району м. Одеси на підставі відповідного договору купівлі-продажу. В подальшому Бондарчук Ж.В. отримала свідоцтво суб'єкта підприємницької діяльності та організувала МПП "Діва" і це підприємство використовувало ці приміщення для здійснення роздрібної торгівлі, сплачуючи земельний податок. Позивачем була здійснена реконструкція названих об'єктів, які потім були прийняті в експлуатацію. Однак в травні 2003 року ці об'єкти були взяті на баланс КП „Ланжерон". Згодом КП „Ланжерон" уклало з ПМП „Мірт" договір оренди приміщень за інв. №№92-М, 93-М, а останнє в свою чергу уклало з ПП „Олімп" договір суборенди цих приміщень.

Рішенням господарського суду Одеської області від 10.12.2007 р. (суддя Зуєва Л. Є.) у задоволенні позову відмовлено. Судове рішення мотивоване тим, що, оскільки договір купівлі-продажу трьох приміщень під торгівлю загальною площею 45,5 кв. м., розташованих за адресою: м. Одеса, парк ім. Т.Г. Шевченка, пляж „Ланжерон", укладений між дирекцією об'єднання №4 тресту громадського харчування Жовтневого району м. Одеси та громадянкою Бондарчук Ж.В. 10 червня 1992 року, то до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року. Виходячи зі змісту ст.ст. 47, 63, 227 цього Кодексу та ст. 387 чинного Цивільного кодексу України такий договір купівлі-продажу не житлового приміщення, повинен був бути нотаріально посвідченим та зареєстрованим у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, оскільки законодавством не допускалося вчинення таких угод без додержання вимог стосовно нотаріального посвідчення договору. Позивачем вимоги цих норм не були дотримані, а відтак, позивач не набув у встановленому законом порядку права власності на майно, яке є предметом спору по справі, тому позовні вимоги щодо визнання за ним права власності задоволенню не підлягають. Відповідно, позовні вимоги щодо визнання недійсними договорів оренди та суборенди, виселення ПП „Олімп", на думку суду, також є безпідставними.

За апеляційною скаргою МПП "Діва" судове рішення переглянуте в апеляційному порядку і постановою Одеського апеляційного господарського суду від 26.02.2008 року (судді: Мирошниченко М.А, Бєляновський В.В., Шевченко В.В.) скасоване та прийнято нове рішення про задоволення позову, за МПП "Діва" визнане право власності на нежитлові приміщення: кіоск „Морозиво" („Дельфін"), інв. №92М, загальною площею 4,9 кв. м., та кіоск „Морозиво" („Русалка"), інв. №93М, загальною площею 4,9 кв. м., розташовані на пляжі „Ланжерон" м. Одеси; визнані недійсними договори оренди нежилого приміщення №46/05/Д від 15 жовтня 2005 року та №47/05/Д від 15 жовтня 2005 року, укладені між КП „Ланжерон" і ПМП „Мірт", та договори суборенди нежитлового приміщення за №1-02/04 від 02 квітня 2007 року та №2-02/04 від 02 квітня 2007 року, укладені між ПМП „Мірт" та ПП „Олімп"; виселено ПП „Олімп із 2 торгових об'єктів: кіоску „Морозиво" („Дельфін"), інв. №92М, загальною площею 4,9 кв. м., та кіоску „Морозиво" („Русалка"), інв. №93М, загальною площею 4,9 кв. м., розташованих на пляжі „Ланжерон" м. Одеси. Постанова мотивована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про необхідність нотаріального посвідчення названого договору купівлі-продажу, оскільки така вимога відповідно до чинного на той час Цивільного кодексу існувала лише для договорів купівлі-продажу житлових приміщень; згідно законодавства, що діяло на час прийняття спірних об'єктів КП „Ланжерон" на свій баланс, розпоряджатися майном мав право лише власник, однак ні Одеська міськрада, ні КП „Ланжерон” не були і не є законними власниками цього майна, власником цього майна є МПП "Діва", оскільки Бондарчук Ж.В. передала ці приміщення до статутного фонду підприємства. З урахуванням викладеного слід визнати недійсними і спірні договори оренди та суборенди.

Не погоджуючись з прийнятою у справі постановою, ПМП „Мірт" та ПП „Олімп" звернулись до Вищого господарського суду України з касаційними скаргами, в яких посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України, крім того, судом апеляційної інстанції не застосовано норми цивільного законодавства щодо позовної давності, просять її скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Одеська міська рада також подала касаційну скаргу на вказану постанову, в якій посилаючись на те, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги ч.1 ст. 66 та ч. 6 ст. 145 Господарського кодексу України, також просить її скасувати. Скаржник, зокрема, звертає увагу касаційної інстанції на те, що спірні будівлі були внесені до статутного фонду позивача без проведення реєстрації та отримання свідоцтва про право власності, ці об'єкти не відображені в балансі підприємства, крім того, позивачем не були врегульовані питання щодо землекористування для розміщення та експлуатації названих об'єктів.

Заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників позивача, відподвіача-2, дослідивши матеріали справи та доводи касаційних скарг на предмет дотримання судами попередніх інстанцій вимог матеріального та процесуального законодавства при вирішенні спору, судова колегія вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України, роз’яснень, що містяться в п. п. 1, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. №11 “Про судове рішення", з відповідними змінами, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних відносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права й обов’язки сторін у спірних правовідносинах.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 червня 1992 року між дирекцією об'єднання №4 Тресту громадського харчування Жовтневого району м. Одеси (продавець) та громадянкою Бондарчук Ж. В. (покупець) був укладений договір купівлі-продажу трьох приміщень під торгівлю загальною площею 45,5 кв. м. (далі - Договір), в тому числі двох кам’яних приміщень-павільйонів загальною площею 11,6 кв. м., розташованих біля „двох шарів" на пляжі „Ланжерон", парк ім. Т.Г. Шевченко у м. Одеса. На виконання цього Договору покупець оплатив продажну ціну цих об’єктів і вони (об’єкти) були передані покупцю, що підтверджується наявним у матеріалах справи актом прийому-передачі майна. Договір не був нотаріально посвідчений.

Придбані фізичною особою Бондарчук за Договором об’єкти були передані нею у статутний фонд створеного нею ж МПП „Діва" і саме за рахунок цього майна зазначене підприємство здійснювало свою виробничу діяльність. В останній редакції статуту МПП „Діва” також визначено, що ці об’єкти передані засновником у статутний фонд цього підприємства.

Однак, право власності на зазначені об'єкти у визначеному законом порядку не реєструвались ні за Бондарчук Ж. В. - фізичною особою, ні за МПП „Діва" - юридичною особою.

На виконання рішення виконкому Одеської міської ради №149 від 31.03.2000 р. КП „Ланжерон" у 2003 році взяло на свій баланс нежитлові приміщення площею 4,9 кв. м. кожне, інв. №92М та №93М, розташовані на пляжі „Ланжерон". А 15 жовтня 2005 року між КП „Ланжерон" і ПМП „Мірт" укладені договори оренди нежитлових приміщень інв. №92М та №93М. В свою чергу ПМП „Мірт" 02 квітня 2007 року уклало з ПП „Олімп" договори суборенди названих нежитлових приміщень.

МПП „Діва” звернулась до господарського суду з даним позовом та з посиланням на ст. 16 та ст. 392 ЦК України в редакції 2003 р. просило, зокрема, визнати за ним право власності названі об'єкти.

Відмовляючи в позові, місцевий господарський суд, зокрема, дійшов висновку про відсутність підстав набуття позивачем права власності на спірні об'єкти за договором купівлі-продажу від 10 червня 1992 року, оскільки цей договір нотаріально не посвідчений, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов. Апеляційний господарський суд, скасовуючи це рішення, послався у тому числі і на те, що нормами чинного на час укладення названого договору Цивільного кодексу (ст. 227) вимагалось нотаріальне посвідчення лише договору купівлі-продажу жилих приміщень (будинків), а позивачем були придбані нежилі приміщення, тому договір купівлі – продажу є дійсним, тобто є підставою для набуття права власності.

Однак, з такими висновками судова колегія касаційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

За правилами статті 328 чинного Цивільного кодексу України (спірні правовідносини продовжують існувати і після набрання цим Кодексом чинності) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про господарські товариства" товариство є власником майна, переданого йому засновниками у власність.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності відзначив, що спірне майно було внесене в статутний фонд МПП "Діва" його засновником –Бондарчук Ж.В.. Однак, цей висновок не підтверджується матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що МПП "Діва" у визначеному законом порядку зареєстроване 03.09.1992 року (а.с. 123, т.3), Відповідно до Статуту підприємства в редакції 1992 року Засновник (Бондарчук Ж.В.) наділяє підприємство статутним фондом в розмірі 5000 грн. ( а.с.18 т.1).

Нова редакція Статуту підприємства, в якому в якості внеску значиться спірне майно, зареєстрована 05.11.2007 року, тобто після того, як КП „Ланжерон” у 2003 році взяло на свій баланс ці нежитлові приміщення, більш того, після звернення до суду з даним позовом. При цьому позивач стверджував, що ці приміщення протягом певного часу використовувались в господарській діяльності підприємства.

Статтями 317, 320 Цивільного кодексу України передбачено право власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Тобто сам по собі факт використання громадянином-власником у підприємницькій діяльності належного йому майна не може свідчити про зміну власника цього майна.

Відповідно до норм Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (ст. ст.1,2) всі юридичні особи, …, незалежно від організаційно правових форм і форм власності зобов'язані вести бухгалтерський облік… Будинки та споруди, що використовуються в господарській діяльності, а також земельні ділянки, відповідно відображаються у бухобліку, в групі "Основні засоби" (Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затв наказом Мінфіну від 27.04.2000р. №92). Таким чином факт передачі будинків та споруд до статутного фонду підприємства (товариства) та їх використання в господарській діяльності, може підтверджуватися даними бухгалтерського обліку, проте, в матеріалах справи такі документи відсутні. Отже, саме лише внесення змін до установчих документів не обґрунтовує достатньою мірою наявність підстав на виникнення у юридичної особи права власності на спірні приміщення.

Разом з тим, землевпорядні органи ще у квітні 2000 року звертали увагу позивача на те, що земельні ділянки на яких розташовані названі приміщення потребують оформлення згідно з вимогами чинного законодавства ( а.с. 67, т.1).

Про необхідність належного оформлення земельних ділянок йшлося і у листі Одеської міськради у відповідь на звернення Бондарчук В.В. щодо спірних приміщень ( а.с. 57, т.4).

Крім того, відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України (чинного з 01.01.2004 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав їх виникнення перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Судами попередніх інстанцій залишені поза увагою ці вимоги закону і в достатній мірі не досліджені обставини справи пов’язані з набуттям і реєстрацією права власності на спірні об’єкти як громадянкою Бондарчук Ж.В. так і МПП "Діва", хоча ці обставини мають суттєве значення для правильного вирішення спору і, в першу чергу, для вирішення питання щодо того кому належить право вимоги (громадянці чи належному їй підприємству) і визначення підвідомчості спору.

З наведеного вбачається, що господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи даний спір та приймаючи відповідні рішення не в повній мірі дослідили обставини щодо наявності підстав для визнання права власності на спірні приміщення саме за МПП "Діва".

Згідно зі ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанції при вирішення спору не виконали всіх вимог процесуального законодавства і всебічно не перевірили обставини справи, не дали належної оцінки доказам якими сторони обґрунтовували свої доводи та заперечення, прийняті у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа –направленню до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Приватного малого підприємства "МІРТ", Приватного підприємства "Олімп", Одеської міської ради задовольнити.

Рішення господарського суду Одеської області від 10.12.2007р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 26.02.2008р. у справі №17/140-07-5292 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя

Кравчук Г.А.

Суддя

Мачульський Г.М.

Суддя

Шаргало В.І.