ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.06.08 р.                     Справа № 36/54пд

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Н.В.Будко, при секретарі судового засідання Крючковой К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „М’ясокомбінат” Українське село” м.Донецьк

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Спартак” м.Ковель

про визнання недійсним договору №11/09 від 11.09.06р.

за участю:

представників сторін:

від позивача: Гончарова Д.О. по дов.;

від відповідача: Якуніна С.І. по дов.;

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю „М’ясокомбінат „Українське село” м.Донецьк, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю „Спартак” м.Ковель, про визнання недійсним договору купівлі-продажу №11/09 від 11.09.06р.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу №11/09 від 11.09.06р. був укладений з порушенням вимог ст. ст. 638, 673, 207, 237 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України.

Відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки вважає, що при укладанні договору купівлі-продажу №11/09 від 11.09.06р. сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, а Іванова Н.В., як директор підприємства позивача, мала право на підписання означеного договору.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази господарським судом ВСТАНОВЛЕНО:

11 вересня 2006 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю „М’ясокомбінат „Українське село”, та відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю „Спартак”, уклали договір купівлі-продажу №11/09.

За умовами означеного договору відповідач зобов’язався передати, а позивач прийняти та оплатити яловичину заморожену в напівтушах, походження Україна, у кількості 15тн.

Однак позивач вважає, що вищевказаний договір був укладений з порушенням вимог діючого законодавства, а саме ст. ст. 638, 673, 207, 237 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України, у зв’язку з чим просить суд визнати його недійсним.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України.

За приписом ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Виходячи зі змісту позовної заяви, за твердженням позивача, під час укладання договору сторонами всупереч вимогам ст. 673 ЦК України у договорі не була погоджена якість товару, так як у договорі не міститься жодної вказівки щодо того, якому ГОСТу та діючим стандартам має відповідати продукція.

Пунктом 4 ст.180 Господарського кодексу України передбачено, що умови про предмет договору повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції, а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов’язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності – в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Згідно п.1.3 договору що якість продукції повинна відповідати ГОСТам, тобто сторонами визначені вимоги щодо якості товару, який поставляється.

Крім того, за приписами п.4.7 договору відвантаження кожної партії товару супроводжується, зокрема, посвідченням про якість та ветеринарним свідоцтвом.

Той факт, що у договорі не вказано, яким саме стандартам та ГОСТам повинна відповідати продукція, не може бути підставою для визнання укладеного правочину недійсним, оскільки як зазначалось раніше, у статті 203 Цивільного кодексу України зазначається, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, тобто в даній статті мова йдеться про відповідність закону саме змісту правочину, а не його форми, а тому визнати договір купівлі-продажу недійсним на тій підставі, що він не містить вказівки на конкретні ГОСТи та стандарти неможливо.

Також, у позовній заяві позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу №11/09 від 11.09.06р. з його боку був підписаний колишнім директором Івановою Н.В., яка не була уповноважена на підписання означеного договору, оскільки відповідно до Статуту підприємства у директора не має повноважень на укладання господарських договорів.

За змістом ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

З оспорюваного договору вбачається, що з боку підприємства позивача він був підписаний Івановою Надією Василівною, яка згідно наказів №48к від 14.10.05р. та №26к від 05.07.07р. була директором Товариства з обмеженою відповідальністю „М’ясокомбінат „Українське село” у період з 14.10.05р. по 05.07.07р.

Відповідно до п. 6.2.3 Статуту ТОВ „М’ясокомбінат „Українське село”, зареєстрованого рішенням Виконавчого комітету Петровської районної ради м.Донецька №229/4 від 14.08.02р., який був чинний на момент укладання оспорюваного договору, директор підприємства має право, зокрема, без доручення укладати від імені Товариства будь-які цивільно-правові угоди.

Таким чином, господарський суд дійшов висновку, що колишній директор Товариства з обмеженою відповідальністю „М’ясокомбінат „Українське село” Іванова Н.В. була уповноважена на підписання договору купівлі-продажу №11/09 від 11.09.06р. відповідно до Статуту підприємства.

Інших доказів невідповідності спірного договору купівлі-продажу вимогам закону позивачем всупереч ст. 33 Господарського процесуального кодексу України до матеріалів справи не надано, судом не встановлено.

За таких обставин, враховуючи, що вимоги про визнання недійсним договору №11/09 від 11.09.06р. недоведені фактичними обставинами справи, господарський суд відмовляє позивачу у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю „М’ясокомбінат „Українське село” м.Донецьк до Товариства з обмеженою відповідальністю „Спартак” м.Ковель про визнання недійсним договору купівлі-продажу №11/09 від 11.09.06р. відмовити.

У судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення.

Повний текст рішення підписаний 06.06.2008р.

Суддя