ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2008 р.

№ 15/43-08-1005

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:

Кравчука Г.А.,

Шаргала В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області

на рішення

господарського суду Одеської області від 12.05.2008 року

у справі

№15/43-08-1005 господарського суду Одеської області

за позовом

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області

до

ЗАТ “Кілійський виноробний завод”

третя особа

Міністерство аграрної політики України

про

зобов’язання підписати договір про внесення змін до договору оренди,

за участю представників сторін від:

позивача:

Тетенко В.В. –за довіреністю від 18.08.2008р.

відповідача:

Жумбей Л.М. –за довіреністю від 01.09.2008р.

третьої особи:

не з’явились

Згідно розпорядження В.о. Голови судової палати Першикова Є.В. від 16.09.2008р. розгляд касаційної скарги здійснюється у складі колегії суддів: Кривда Д.С. (головуючий), Кравчук Г.А., Шаргало В.І.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.05.2008р. (суддя Петров В.С.) у задоволенні позову про зобов’язання підписати договір про внесення змін до договору оренди майна відмовлено.

Позивач в касаційній скарзі просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 12.05.2008р.і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального права.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить рішення залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Господарським судом першої інстанції установлено та підтверджено матеріалами справи, що 30.12.1992 Одеським регіональним відділенням Фонду державного майна України, укладено з Організацією орендарів орендного підприємства Кілійського виноробного заводу договір оренди майна Кілійського виноробного заводу. Судом установлено, що 29.12.2002 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області – орендодавцем та Закритим акціонерним товариством "Кілійський виноробний завод", який є правонаступником Організації орендарів та Орендного підприємства "Кілійський виноробний завод" –орендарем, укладена додаткова угода до договору оренди від 30.12.1992. За умовами цієї додаткової угоди позивач передав відповідачеві у строкове платне користування цілісний майновий комплекс “Кілійський виноробний завод”, розташований за адресою: Одеська область, м.Кілія, вул.Дунайська, 123.

Відповідно до пункту 3.1 цієї угоди орендна плата за користування об’єктом оренди визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (листопад 2002 року) 11254грн. з орендною ставкою 8% згідно розрахунку орендної плати.

Строк дії договору оренди продовжувався. Так, 30.01.2007 між сторонами до договору оренди від 30.12.1992 (зі змінами і доповненнями) укладено додаткову угоду, якою строк дії договору оренди продовжено до 12.12.2015р.

Установлено судом першої інстанції і те, що позивач 21.12.07 звернувся до відповідача з претензією №1/8480, в якій просив підписати договір про внесення змін до договору оренди цілісного майнового комплексу від 30.12.1992, в редакції позивача. Відповідач листом від 13.02.08 №139 відмовив позивачеві у підписанні цього договору. Предметом позову у даній справі є вимога Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області до Закритого акціонерного товариства "Кілійський виноробний завод" про внесення змін до договору оренди цілісного майнового комплексу від 30.12.1992 в частині збільшення плати за оренду.

Відносини щодо оренди державного майна регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна". Частиною 1 статті 1 цього Закону врегульовано організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності. Відповідно до частини 1 статті 2 вказаного Закону орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

За змістом статей 10, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" однією з істотних умов договору оренди є, зокрема, орендна плата (з урахуванням її індексації), яка встановлюється згідно з методикою розрахунку орендної плати. Для об'єктів, що перебувають у державній власності така Методика визначається Кабінетом Міністрів України. Правила щодо зміни розмірів орендної плати встановлені статтею 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна",згідно з якою розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України. Спори з питань зміни орендної плати вирішуються відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, приписами даної правової норми встановлено, що розмір орендної плати може бути змінено на вимогу сторони, зокрема, у випадку встановленому законодавчими актами України.

З 01.07.2007 набрав чинності Закон України "Про Державний бюджет України на 2007 рік", статтею 118 якого унормовано: "Установити, що у 2007 році передача в оренду державного та комунального майна здійснюється виключно на конкурсних засадах. Орендна плата за державне та комунальне майно визначається відповідно до її ринкової вартості у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Надати право Кабінету Міністрів України затверджувати індикативні ставки орендної плати для державного та комунального майна, яке передається в оренду в містах обласного значення, містах Києві та Севастополі. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до 1 січня 2007 року (крім договорів на оренду державного та комунального майна, укладених бюджетними установами, Пенсійним фондом України та його органами, а також щодо цілісних майнових комплексів), у шестимісячний термін підлягають обов'язковому перегляду відповідно до встановленої норми".

Таким чином, приписами цієї правової норми надано право Кабінету Міністрів України затверджувати індикативні ставки орендної плати для державного та комунального майна, яке передається в оренду та зобов’язано орендодавців у шестимісячний термін з моменту набрання даним законом чинності здійснити відповідно до даної правової норми перегляд договорів, що укладені до 01.01.2007.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.06 №1846 "Про внесення змін до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна" внесено зміни в зазначену методику та визначено орендну ставку за використання цілісними майновими комплексами державних підприємств лікеро-горілчаної та виробничої промисловості.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач саме цими нормами обґрунтовує наявність підстав для внесення змін до спірного договору. Однак, господарський суд першої інстанції приписи наведених правових норм не врахував, що призвело до їх порушення.

Не враховано судом першої інстанції і пункту 3.4 додаткової угоди від 29.12.2002 до договору оренди, яким сторони погодили, що розмір орендної плати може бути переглянутим на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавством.

Також, визнається помилковим висновок суду про відмову у позові через недотримання позивачем передбаченого статтею 188 Господарського кодексу України порядку звернення до відповідача з пропозицію про внесення відповідних змін до договору, оскільки недотримання позивачем вимог частини 2 статті 188 Господарського кодексу України щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про внесення змін до договору (укладення додаткової угоди), у разі виникнення такої необхідності, не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права шляхом вчинення прямого позову до відповідача про внесення змін до договору. При вирішенні спору стосовно внесення змін до договору в судовому порядку обов'язковим є застосування положень закону, які передбачають зміну відповідного зобов'язання лише з моменту набрання рішенням суду з цього приводу законної сили, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду, що не є тотожнім наданню зворотної сили внесеним змінам. Проте, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що приписи статті 84 Господарського процесуального кодексу України передбачають можливість задоволення судом позову як повністю, так і частково; та не надав належної правової оцінки заявленим у справі позовним вимогам щодо наявності підстав для їх часткового задоволення з урахуванням положень вищевказаних законодавчих норм з метою приведення спірного договору у відповідність з вимогами закону, зважаючи на позовну вимогу і строк дії договору до 12.12.2015. Отже, колегія суддів визнає, що при прийнятті судового акта, суд повинен був повно відобразити всі обставини справи, зокрема, надати правову оцінку істотним умовам договору, дослідити обґрунтованість розміру орендної плати, запропонованої позивачем та повністю розглянути позов, не обмежуючись змінами на 2007 рік.

За таких обставин ухвалене в справі судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. При новому розгляді справи слід врахувати наведене і вирішити спір відповідно до закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, п.3 ч.1 ст.1119, 11110, ст.11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 12.05.2008р. у справі №15/43-08-1005 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                             Д.Кривда

Судді                                                                                 Г.Кравчук

В.Шаргало