ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2008 р.

№ 34/498

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Губенко Н.М.

суддів

Барицької Т.Л.

Шевчук С.Р.

за участю представників сторін:

від позивача:

від відповідача:

Яцько Н.М. –представник (дов. № 1-454 від 02.06.2008);

Пономарьов М.Є. –директор;

Калашнюк С.А. –представник (дов. б/н від 15.10.2007),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Приватного підприємства "Пономарьов"

на рішення

від

та постанову

від

господарського суду м. Києва

22.11.2007

Київського апеляційного господарського суду

28.02.2008

у справі

№ 34/498

за позовом

Відкритого акціонерного товариства "Київмлин"

до

Приватного підприємства "Пономарьов"

про

стягнення 175 834,84 грн.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Київмлин" (далі –позивач) звернулось до господарського суду з позовом до Приватного підприємства "Пономарьов" (далі –відповідач) про стягнення 174 908,66 грн. заборгованості з оплати відсоткової ставки та 929,18 грн. пені.

Позивач, користуючись правом, наданим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України), до прийняття рішення у справі неодноразово звертався до суду із заявами про зменшення позовних вимог. 13.11.2007 позивач подав уточнений розрахунок відсоткової ставки, відповідно до якого просив суд стягнути з відповідача 31 159,19 грн. заборгованості з оплати відсоткової ставки та 503,29 грн. пені.

Рішенням господарського суду м. Києва від 22.11.2007 у справі № 34/498 (суддя Сташків Р.Б.) позов задоволено частково. За рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача 31 159,19 грн. боргу, а також 311,59 грн. витрат по сплаті державного мита та 20,91 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; у решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду України від 28.02.2008 у справі № 34/498 (колегія суддів: Моторний О.А. –головуючий, судді Кошіль В.В., Алданова С.О.) апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 22.11.2007 у справі № 34/498 залишено без змін.

Вказані судові рішення мотивовані тим, що відповідно до пунктів 2.2, 2.4 укладених між сторонами договорів купівлі-продажу рухомого складу № № 100, 101, 102, 103 від 08.04.2003, відповідач повинен був здійснити оплату процентної ставки у порядку та розмірах, передбачених цими пунктами, однак, відповідач свого зобов'язання щодо сплати процентної ставки в розмірі 1% на момент здійснення платежу, нарахованих на залишкову суму платежу, в повній мірі не виконав; господарський суд першої інстанції прийшов до висновку, підтриманого судом апеляційної інстанції, що посилання відповідача на постанову правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" є безпідставним, оскільки дана постанова була прийнята вже після укладання вищевказаних договорів, і, крім того, згідно із пунктом 1.2 даної постанови ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним; таким чином, дана постанова не поширює свою дію на спірні правовідносини сторін; враховуючи викладене, господарські суди прийшли до висновку, що посилання відповідача на те, що процентну ставку необхідно обліковувати виходячи з 1% річних, а не виходячи із 1% нарахованих на залишкову суму боргу після сплати щоквартальної суми платежу, є помилковим; суди також не прийняли до уваги посилання відповідача на ту обставину, що відповідно до ст. 604 Цивільного кодексу України сторони домовились про відсутність заборгованості у відповідача станом на 01.06.2005, при цьому суду виходили з того, що документи, подані відповідачем на підтвердження викладених обставин –акт звірки, не можуть підтверджувати наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін, оскільки дані документи не є первинними, крім того, судами встановлено, що вказаним актом звірки проведено звірку за основним боргом, а заборгованість по процентним платежам за відстрочку платежу в акті не враховувалась; таким чином, суди прийшли до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по сплаті процентної ставки підлягають задоволенню відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України; господарські суди прийшли до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 503,29 грн., нарахованої у 2003 році відповідно до п. 4.2 договорів, не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском строку позовної давності, про застосування якої відповідачем подано заяву.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення попередніх судових інстанцій з підстав невідповідності висновків, викладених у рішеннях судів, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник посилається на те, що при укладенні договорів купівлі-продажу рухомого складу сторонами було погоджено не просто проценти за користування кредитом, а процентна ставка, тобто відповідний розмір процентів річних, які визначаються на момент сплати платежів після закінчення кварталу.

Скаржник зазначає, що поняття процентної ставки дається в постанові правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168.

Також скаржник звертає увагу суду касаційної інстанції на те, що у відповідності до ст. 604 Цивільного кодексу України сторони домовились про припинення зобов'язання до 01.06.2005 стосовно нарахування процентної ставки та пені, що підтверджується відповідним листом позивача та актом взаємозвірки.

Перевіривши повноту встановлення господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представників позивача та відповідача, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Судами встановлено, що відповідно до пункту 1.1 статуту Відкритого акціонерного товариства "Київмлин" (затвердженого установчими зборами Товариства, протокол від 15.12.2006), позивач створений шляхом реорганізації Закритого акціонерного товариства "Київмлин" у Відкрите акціонерне товариство "Київмлин". Пунктом 2.3 вказаного статуту встановлено, що позивач є правонаступником Закритого акціонерного товариства "Київмлин".

Як встановлено господарським судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, між Закритим акціонерним товариством "Київмлин", за договором продавець, та Приватним підприємством "Пономарьов" було укладено договори купівлі-продажу рухомого складу № № 100, 101, 102, 103 від 08.04.2003.

Так, уклавши вказані договори, сторони погодили умови, відповідно до яких розрахунки за договорами здійснюються шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця (позивача) впродовж 48 місяців (щоквартально, рівними частками, пропорційно оплаті за квартал, до двадцятого числа місяця наступного після закінчення кварталу), починаючи нарахування через місяць після підписання договорів (пункти 2.2 договорів); при цьому, продавець за відстрочку платежу встановлює процентну ставку в розмірі 1% на момент здійснення платежу, нарахованих на залишкову суму платежу (пункти 2.4 договорів).

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині стягнення процентної ставки у розмірі 31 159,19 грн. (відповідно до наданого позивачем розрахунку, перевіреного судами), суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивач не виконав своїх договірних зобов'язань щодо сплати процентної ставки у встановленому порядку і розмірі, чим порушив вимоги статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України.

При цьому, господарський суд першої інстанції прийшов до висновку, підтриманого судом апеляційної інстанції, що посилання відповідача на постанову правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" є безпідставним, оскільки дана постанова була прийнята вже після укладання вищевказаних договорів, і, крім того, згідно із пунктом 1.2 даної постанови ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним; таким чином, дана постанова не поширює свою дію на спірні правовідносини сторін.

Враховуючи викладене, господарські суди прийшли до висновку, що посилання відповідача на те, що процентну ставку необхідно обліковувати виходячи з 1% річних, а не виходячи із 1% нарахованих на залишкову суму боргу після сплати щоквартальної суми платежу, є помилковим.

Вищий господарський суд України погоджується із вказаними висновками господарських судів першої та апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору полягає передусім у вільному вияві волі сторін на вступ у договірні відносини, волевиявлення учасників договору має складатися вільно, без жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вступивши у договірні відносини, сторони прийняли на себе як взаємні права, так і обов'язки, які випливають з умов договору, погоджених ними на їх розсуд, та норм чинного законодавства, яке регулює той чи інший вид договірних зобов'язань.

Як встановлено судами, договори, укладені між сторонами, є договорами купівлі-продажу, які підпадають під регулювання Цивільного кодексу України –глави 54 та виділяються в окремий вид зобов'язання із притаманними даному виду зобов'язань особливостей їх правового регулювання.

В свою чергу, питання визначення ціни товару та здійснення його оплати регулюється статтями 691 та 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, зокрема, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч. 1 ст. 691 ЦК України); покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару; договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України).

Враховуючи положення вищенаведених норм, сторони погодили можливість оплати товару шляхом розстрочення платежу, встановивши при цьому особливу умову, відповідно до якої продавець за розстрочку платежу встановлює процентну ставку в розмірі 1% на момент здійснення платежу, нарахованих на залишкову суму платежу (пункти 2.4 договорів). Тобто, сторонами при укладенні договору був застосований принцип свободи договору, який, зокрема, надає можливість сторонам на власний розсуд визначити умови договору, які в подальшому мають бути ними обов'язково враховані при виконанні договірних зобов'язань.

Таким чином, господарські суду попередніх судових інстанцій прийшли до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача процентної ставки у розмірі 31 159,19 грн. (відповідно до наданого позивачем розрахунку, перевіреного судами) на підставі пункту 2.4 укладених між сторонами договорів купівлі-продажу рухомого складу № № 100, 101, 102, 103 від 08.04.2003.

Твердження відповідача в касаційній скарзі про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні питання правомірності нарахування процентної ставки відповідно до умов договорів, не приймається касаційною інстанцією до уваги з огляду на те, що скаржник не наводить конкретну норму законодавства, неправильне застосування якої допустилися суди.

При цьому, усі доводи відповідача, викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, їм дана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують зроблених судами висновків.

Таким чином, застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим ними обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни прийнятих у справі судових рішень.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва від 22.11.2007 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2008 у справі № 34/498 залишити без змін, а касаційну скаргу Приватного підприємства "Пономарьов" –без задоволення.

Головуючий суддя                                                    Н.М. ГУБЕНКО

Судді                                Т.Л. БАРИЦЬКА

С.Р. ШЕВЧУК