КИЇВСЬКИЙ МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
П О С Т А Н О В А

23.04.08 р.                                                                                          № 10/5633

Київський міжобласний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді          Поліщука В.Ю. (доповідач по справі),

суддів:                              Агрикової О.В.,

Рудченка С.Г.,

при секретарі судового засідання Рустам’яні Е.А.,

розглянувши апеляційну скаргу Cуб’єкта підприємницької діяльності –фізичної особи Соловей Світлани Петрівни,

на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.01.2008 року,

по справі № 10/5633 (суддя Шумко В.В.),

за позовом Дочірнього підприємства «Теплокомуненерго» Відкритого акціонерного товариства «Монастирищенський ордена Трудового Червоного Прапора машинобудівний завод»(м. Монастирище, Черкаська область),

до Суб’єкта підприємницької діяльності –фізичної особи Соловей Світлани Петрівни, (м.Монастирище, Черкаська область),

про стягнення 3852 грн. 98 коп.,

в судове засідання з’явились представники сторін:

від позивача: Семчук Л.Д. –представник (довіреність від 20.03.08 року);

Єрмоленко К.В. –представник (довіреність №38 від 22.04.08 року).

відповідач: Соловей С.П.

ВСТАНОВИВ:

ДП «Теплокомуненерго» ВАТ «Монастирищенський ордена Трудового Червоного Прапора машинобудівний завод»звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою до Cуб’єкта підприємницької діяльності – фізичної особи Соловей С.П. про стягнення 3852 грн. 98 коп. (з яких: 3024 грн. 65 коп. –основна сума боргу, 318 грн. 92 коп. –інфляційні витрати, 431 грн. 37 коп. –пеня, 78 грн. 04 коп. –3% річних, 102 грн. 00 коп. –витрати по сплаті державного мита, 118 грн. 00 коп. –втирати по сплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу). Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов’язань щодо оплати спожитих послуг з постачання тепла (опалення приміщення), в результаті чого у відповідача протягом жовтня місяця 2005 року по жовтень місяць 2007 року виникла заборгованість, яка заявлена позивачем до стягнення.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.01.2008 року, позов задоволено частково, з суб’єкта підприємницької діяльності – фізичної особи Соловей С.П. на користь ДП «Теплокомуненерго»ВАТ «Монастирищенський ордена Трудового Червоного Прапора машинобудівний завод»присуджено до стягнення 3024 грн. 65 коп. заборгованості, 318 грн. 92 коп. - інфляційних втрат та 78 грн. 04 коп. –3% річних. В частині стягнення пені, місцевий господарський суд припинив провадження у справі з тих підстав, що позивач в судовому засіданні місцевого господарського суду відмовився від заявленого розміру неустойки.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд визнав обґрунтованими та доведеними позовні вимоги, зокрема з тих підстав, що відповідач є суб’єктом підприємницької діяльності, який використовував об’єкт нерухомості, що опалюється від загальної мережі централізованого опалення, у своїй господарській діяльності (ведення магазину змішаної торгівлі).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, суб’єкт підприємницької діяльності –фізична особа Соловей С.П., звернулась з апеляційною скаргою (вх.№2-04/3/44/237 від 8.02.2008 року), в якій відповідач просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Свої вимоги скаржник обґрунтовує неправильним застосуванням місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме ст.77 ГПК України, в частині невідкладення судового засідання за клопотанням відповідача. Крім того, скаржник посилається на невірне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема ст.216 ГК України, оскільки за переконанням скаржника договір на постачання теплової енергії між сторонами спору укладено в письмовій формі не було, водночас скаржник відмовлявся від отримання тепла від позивача, а тому підстави стверджувати про те, що відповідач є таким, який неналежно виконує договірні зобов’язання щодо оплати тепла відсутні. Поряд з цим, скаржник зазначає, що станом на день винесення оскаржуваного судового рішення, а саме станом на 10.01.2008 року, являється таким, що припинив господарську діяльність, про що у якості доказу надав витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців.

Ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 13.02.2008 року було порушено апеляційне провадження з перегляду рішення Господарського суду Черкаської області від 10.01.2007 року.

Розпорядженням заступника Голови Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 24.03.2008 року, у зв’язку з хворобою судді Жук Г.А, склад колегії суддів було змінено на наступний: головуючий суддя –Поліщук В.Ю., судді –Агрикова О.В., Мазур Л.М.

Розпорядженнями заступника Голови Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 9.04.2008 року, від 23.04.2008 року склад колегії суддів було змінено (з підстав зазначених у розпорядженнях).

В судових засіданнях апеляційного господарського суду, що відбулись 24.03.2008 року, 9.04.2008 року були оголошені перерви, відповідно до 9.04.2008 року до 23.04.2008 року.

Апелянт в судових засіданнях апеляційного господарського суду, вимоги апеляційної скарги підтримала, просила апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повному обсязі.

Представник позивача в судових засіданнях апеляційного господарського суду, проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, спірне рішення місцевого господарського суду залишити в силі, обґрунтовуючи це доводами, наведеними у Відзиві на апеляційну скаргу. В обґрунтування своїх заперечень, представник позивача посилався на те, що місцевим господарським судом було повно всебічно та об'єктивно досліджено усі обставини справи з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні, що відбулось 23.04.2008 року колегією суддів апеляційного господарського суду, за згодою представників учасників судового провадження було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши документи і матеріали, подані учасниками процесу та зібрані судами першої та апеляційної інстанцій, оцінивши докази, які мають значення для справи, колегія суддів Київського міжобласного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 5.06.2001 року Монастирищенською районною райдержадміністрацією позивача було зареєстровано в якості суб'єкта підприємницької діяльності –фізичної особи за наступною адресою: м.Монастирище, вул. З.Космодем'янської, б.8. Це підтверджено Свідоцтвом про державну реєстрацію суб’єкта підприємницької діяльності–фізичної особи та Довідкою Монастирищенської райдержадміністрації №01-24 від 29.08.2007 року (арк. справи 8), іншими матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

28.03.2001 року, між Соловей С.П. (як покупцем) та Доманчуком І.В. (як продавцем) було укладено Договір купівлі-продажу квартири №624152, відповідно до якого покупець придбав у власність однокімнатну квартиру на першому поверсі, п'ятиповерхового будинку номер 3-а по вул. І.Богуна в м.Монастирище, Черкаської області (арк. справи 7). Вказаний Договір підписаний сторонами, в установленому порядку Договір визнаний недійсним не був, судових рішень щодо визнання договору недійсним надано не було.

Поряд з цим, як було вірно встановлено місцевим господарським судом, згідно з Довідкою Монастирищенської міської ради №63 від 09.01.2008 року, внаслідок адміністративного поділу території міста, номер нерухомості будинку по вул. І.Богуна 3-а в м. Монастирище, Черкаської області був змінений на вул. І.Богуна, 30 (арк. справи 48).

Як підтверджується матеріалами справи, квартира, яка є предметом спірних правовідносин, була переобладнана відповідачем для використання в підприємницькій діяльності в якості магазину змішаної торгівлі. Цей факт підтверджено копіями Рішень виконавчого комітету Монастирищенської міської ради №131 від 26.04.2001 року «Про подання дозволу гр.Соловей С.А. на переобладнання квартири №58 по вул.І.Богуна, б.3-а під магазин» (арк. справи 33), №166 від 24.04.2003 року «Про надання дозволу гр.Соловей С.П. на ведення в експлуатацію переобладнаної квартири під магазин змішаної торгівлі по вул.І.Богуна, 3-а»(арк. справи 46), №394 від 29.11.2007 року «Про надання дозволу гр.Соловей С.П. на оформлення права власності на переобладнану квартиру №58 під магазин змішаної торгівлі по вул.І.Богуна, 30, м.Монастиирще»(арк. справи 45), Акта державної технічної комісії «Про прийняття об'єкта в експлуатацію»(арк. справи 9-12), іншими матеріалами справи (зокрема Технічними паспортами на нежитлове приміщення (наданими під час розгляду справи в апеляційному господарському суді), та не заперечується відповідачем. Крім того, на підставі Рішення виконавчого комітету Монастирищенської міської ради №394 від 29.11.2007 року «Про надання дозволу гр.Соловей С.П. на оформлення права власності на переобладнану квартиру №58 під магазин змішаної торгівлі по вул.І.Богуна, 30, м.Монастирище», Виконавчим комітетом Монастирищенської міської ради відповідачу було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яким форма власності об’єкта нерухомості визнана, як приватна (арк. справи 32).

Як було вірно встановлено Господарським судом Черкаської області, та підтверджується матеріалами справи, теплопостачання приміщення цього магазину здійснюється від загальної мережі централізованого опалення, виготовленої згідно з проектом на будівництво житлового будинку. Вказаний факт був встановлений судовим рішенням Господарського суду Черкаської області у справі №10/1313 від 30.03.2006 року, предметом якого було спонукання відповідача до укладення з позивачем Договору на надання послуг з теплопостачання (арк. справи 13). Як вбачається з резолютивної частини цього судового рішення, суб’єкта підприємницької діяльності –фізичну особу Соловей Світлану Петрівну було зобов’язано укласти договір про теплопостачання з ДП «Теплокомуненерго»ВАТ Теком»за правилами та нормами, встановленими Законом України «Про теплопостачання».

Водночас, факт централізованого теплопостачання самим відповідачем не заперечується, що вбачається з письмових звернень відповідача, направлених на адресу позивача, наданих апеляційному господарському суду, відповідно до яких відповідач просив відключити його від системи опалення.

7.11.2005 року позивач Листом №320 повідомив відповідача, що відключення вказаного вище об’єкту нерухомості, який належить відповідачу, від централізованої системи опалення можливе лише у разі наявності відповідних дозволів і проектного рішення на їх реконструкцію та утеплення суміжних стін і стелі з суміжними квартирами.

Водночас, як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, доказів, що відповідачем були здійсненні заходи вказані в Листі №320 та отримані зазначені вище дозволи, матеріали судової справи не містять.

Як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду (відповідно до позовних вимог), враховуючи, що відповідач є власником нерухомого приміщення в будинку з централізованою системою опалення, а позивач є постачальником теплової енергії, протягом жовтня місяця 2005 року та жовтня місяця 2007 року за відповідачем утворилась заборгованість зі сплати вартості отриманої теплової енергії в розмірі 3024 грн. 65 коп., яка станом на день розгляду справи в місцевому господарському та апеляційному господарському суді залишилась неоплаченою. Внаслідок неналежного виконання відповідачем грошових зобов’язань, позивачем було нараховано пеню в розмірі 431 грн. 37 коп., 3% річних в розмірі - 78 грн. 04 коп. та інфляційні витрати в розмірі 318 грн. 92 коп.

Відповідно до Довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців, 12.12.2007 року був здійснений запис про внесення рішення фізичної особи про припинення підприємницької діяльності.

Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців, наданого станом на 1.04.2008 року, була здійснена Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Судова колегія апеляційного господарського суду, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення місцевого господарського суду має бути змінено виходячи з наступних підстав.

Переглядаючи судове рішення господарського суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, керується приписами ст.101 ГПК України, відповідно до якої, апеляційний господарський суд не зв’язаний з доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд на наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Розглядаючи справу за апеляційною скаргою суб’єкта підприємницької діяльності –фізичної особи Соловей С.П., колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне вказати на наступне.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник посилається на ту обставину, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців, господарська діяльність відповідача припинена.

Відповідно до п.6) ч.1 ст.80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо, зокрема, підприємство чи організацію, які є сторонами, ліквідовано.

Як було встановлено судовою колегією, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців, господарська діяльність відповідача припинена.

Водночас, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що згідно з Довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців, 12.12.2007 року був здійснений запис про внесення рішення фізичної особи про припинення підприємницької діяльності, а 21.03.2008 року була здійснена Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємця за її рішенням. Таким чином вбачається, що припинення господарської діяльності відповідача відбулось після прийняття судового рішення Господарським судом Черкаської області, тобто після 10.01.2008 року. Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що підстави для припинення провадження у справі відсутні, оскільки позовні вимоги були розглянуті місцевим господарським судом до відповідача, який на момент спірних відносин та на час прийняття спірного судового рішення був суб’єктом підприємницької діяльності.

Здійснюючи перегляд судового рішення місцевого господарського суду по суті позовних вимог, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що обґрунтовуючи підстави стягнення з відповідача заборгованості за теплову енергію, позивач вказав на те, що відповідач, як споживач теплової енергії, яка поставляється позивачем, зобов’язаний відповідно до Договору про надання послуг з теплопостачання здійснювати оплату її вартості.

При цьому, позивач посилається на рішення Господарського суду Черкаської області у справі №10/1313 від 30.03.2006 року, в якій сторонами виступали ДП «Теплокомуненерго» ВАТ «Монастирищенський ордена Трудового Червоного Прапора машинобудівний завод»(який є позивачем у цій №10/5633 справі) та суб’єкт підприємницької діяльності –фізична особа Соловей С.П. (яка є відповідачем у цій №10/5633 справі). Як вбачається з резолютивної частини цього судового рішення, суб’єкта підприємницької діяльності –фізичну особу Соловей С.П. було зобов’язано укласти договір про теплопостачання з ДП «Теплокомуненерго»ВАТ «Монастирищенський ордена Трудового Червоного Прапора машинобудівний завод».

Відповідно до ст.35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що рішення Господарського суду Черкаської області від 30.03.2006 року у справі №10/1313 має преюдиційне значення.

Відповідно до ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України, договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Так, як вбачається з тексту судового рішення Господарського суду Черкаської області у справі №10/1313, 10.10.2003 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір на постачання теплової енергії №214-Т, який діяв до 1.01.2006 року.

Щодо підстав виникнення заборгованості відповідача з 1.01.2006 року, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити, що сторонами не було надано доказів щодо того, що рішення Господарського суду Черкаської області у справі №10/1313, яким було зобов’язано відповідача укласти з позивачем Договір про надання послуг з теплопостачання, належним чином виконане не було. Матеріали цієї справи №10/5633 не містять тексту Договору про теплопостачання, підписаного після 1.01.2006 року обома сторонами. Водночас, те, що такий договір між сторонами був підписаний заперечується відповідачем (відповідно до вимог апеляційної скарги) та під час розгляду справи в господарських судах першої та апеляційної інстанціях позивачем доведено не було.

Відповідно з цим та враховуючи зміст резолютивної частини рішення Господарського суду Черкаської області від 30.03.2006 року, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що у спірних правовідносинах щодо отримання відповідачем теплової енергії з 1.01.2006 року слід керуватись нормами Закону України «Про теплопостачання»та Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі ст.509 ЦК України, зобов’язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов’язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов –відповідно до звичаїв ділового обороту, при чому одностороння відмова від виконання не допускається.

Стаття 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином у відповідності до закону, правових актів, договору, а також у разі відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»визначено, що житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Поряд з цим, згідно з ст.13 Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо. Тобто, комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством (ст.1 Закону).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Враховуючи, що колегією суддів апеляційного господарського суду було встановлено, що з 5.06.2001 року по 21.03.2008 року (дата державної реєстрації припинення діяльності суб’єкта підприємницької діяльності) відповідач здійснював господарську діяльність, а з 24.03.2003 року розпочав експлуатувати переобладнану (під магазин змішаної торгівлі) квартиру по вул.І.Богуна, 3-а в м.Монастирище, Черкаської області, тому, по переконанню колегії суддів апеляційного господарського суду, відповідач протягом спірного періоду часу був споживачем житлово-комунальних послуг, зокрема комунальних послуг з теплопостачання. При цьому, як було також встановлено колегією суддів, спірний об’єкт нерухомості не використовувався відповідачем, як фізичною особою для проживання та мешкання, що вбачається з пояснень сторін, зокрема Акту «Про обстеження приміщення магазину «Кошик», підписаного представниками Монастирищенської міської ради та позивача, а також самим відповідачем (наданого в ході розгляду справи в апеляційному порядку).

Згідно зі ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

До обов’язків споживача, визначених ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», належить: укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; здійснення оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

Як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, між сторонами не було підписано Договору, тому, відповідач зобов’язаний був сплачувати вартість отриманих послуг з теплопостачання відповідно до умов Закону у визначеному законом порядку та строках.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Статтею 20 Закону України «Про теплопостачання»передбачено, що тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб'єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, в матеріалах справи містяться Рішення Виконавчого комітету Монастирищенської міської ради №179 від 29.09.2005 року, №162 від 28.09.2006 року, №315 від 28.12.2006 року, відповідно до яких були затверджені тарифи за користування тепловою енергією на 2005-2007 роки (арк. справи 41-44).

Крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що під час розгляду справи в апеляційному господарському суді, позивач відніс відповідача до категорії промислових споживачів (згідно письмових пояснень та відзиву на апеляційну скаргу). Враховуючи зазначене, як вбачається з розрахунку заборгованості (наданого апеляційному господарському суді) нарахування вартості теплової енергії спожитої відповідачем здійснювалось за наступними тарифами: за період з 1.10.2005 року по 1.05.2006 року з розрахунку 135 грн. 00 коп. відповідно до Рішення №179 від 29.09.2005 року; за період з 1.10.2006 року по 1.05.2007 року з розрахунку 225 грн. 00 коп. відповідно до Рішення №162 від 28.09.2006 року; за період з 1.10.2007 року по 30.10.2007 року з розрахунку 250 грн. 00 коп. відповідно до Рішення №315 від 28.12.2006 року.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з ст. 202 ГК України, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов’язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, визначених законом або договором.

Як було встановлено місцевим господарським судом, станом на 19.11.2007 року (час звернення позивача з позовною заявою), відповідно до розрахунків використання теплової енергії магазином «Кошик»та суми заборгованості (наданих апеляційному господарському суду), розмір заборгованості відповідача становив 3024 грн. 65 коп. Доказів щодо оплати заборгованості відповідачем під час розгляду справи в місцевому господарському суді надано не було. Також відповідачем не було спростовано борг під час апеляційного провадження у цій справі.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що основний борг відповідача перед позивачем є обґрунтованим та доведеним, а тому підлягає стягненню у повному обсязі.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушення зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання.

Як було встановлено апеляційним господарським судом, ст.19 Закону України «Про теплопостачання»зобов’язує споживача здійснювати щомісячну оплату отриманих послуг з теплопостачання, чого, відповідно до позовних вимог відповідачем виконано не було.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, відповідно до розрахунку позовних вимог, позивачем було заявлено до стягнення 318 грн. 92 коп. - інфляційних витрат та 78 грн. 04 коп. - 3% річних, (арк. справи 20-22).

Водночас, колегією суддів апеляційного господарського суду було здійснено перерахунок розміру інфляційних витрат, розмір яких склав 477 грн. 69 коп. та 3% річних, що становило 107 грн. 85 коп.

Проте, приймаючи до уваги розрахунок позовних вимог, відповідно з ст.83 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду, відповідно до прохальної частини позовної заяви, дійшла до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині у повному обсязі, а саме, наявність підстав для стягнення з відповідача 318 грн. 92 коп. інфляційних витрат, та 78 грн. 04 коп. - 3% річних, (арк. справи 20-21).

Щодо стягнення пені, то колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ст.230 ГК України, одним із видів господарських санкцій є штрафні санкції. Штрафними санкціями, за ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) визначається грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Відповідно до ч.3 ст.232 ГК України, вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено.

Таким чином, наведені норми законодавства визначають підставою застосування господарських санкцій, зокрема пені, яка заявлена позивачем до стягнення, є факт порушення стороною договору прийнятого грошового зобов’язання за договором.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, дослідивши наданий до позовної заяви розрахунок позовних вимог, зокрема пені, встановила, що позивачем було заявлено до стягнення суму пені, яка розрахована за період з листопада місяця 2006 року по жовтень місяць 2007 року (арк. справи 21).

Водночас, до як було досліджено судовою колегією апеляційного господарського суду, Договір на постачання теплової енергії з 1.01.2006 року між сторонами укладений не був, судове рішення Господарського суду Черкаської області від 30.03.2006 року у справі №10/1313, відповідно до якого відповідача зобов’язано укласти Договір на теплопостачання, виконане сторонами не було.

Відповідно ст.551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. При цьому, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 548 ЦК України, неустойка може встановлюватись законом або договором.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов’язаний сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах.

Проте, як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, Закони України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання», а також «Правила користування тепловою енергією»(затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 3.10.2007 року) не встановлюють такого виду відповідальності споживача теплової енергії, як нарахування пені.

Таким чином, виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що підстави для нарахування відповідачу за прострочення виконанням грошового зобов’язання пені за період з листопада місяця 2006 року по жовтень місяць 2007 року відсутні.

Поряд з цим, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення місцевого господарського суду, господарським судом першої інстанції в задоволення пені було відмовлено з тих підстав, що позивач в судовому засіданні відмовився від стягнення пені. Водночас, як було досліджено колегією суддів, протокол судового засідання місцевого господарського суду від 10.01.2008 року не містить зазначень про таку відмову (зауваження на протокол судового засідання Господарського суду Черкаської області від 10.01.2008 року в матеріалах справи відсутні).

З врахуванням зазначеного вище, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що позовні вимоги та доводи апеляційної скарги підлягають задоволенню частково, при цьому, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені має бути відмовлено.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, державне мито покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

при задоволенні позову - на відповідача;

при відмові в позові - на позивача;

при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, відповідно до наявних у справі матеріалів, при поданні позову позивачем було сплачені витрати на інформаційно технічне забезпечення судового процесу платіжним дорученням №636 від 8.11.2007 року (арк. справи 6) в сумі 118 грн. 00 коп.

Як вбачається з резолютивної частини рішення Господарського суду Черкаської області від 10.01.2006 року, позовні вимоги були задоволені частково, а в частині стягнення пені провадження у справі було припинено. Проте, ГПК України не містить приписів щодо відшкодування позивачу повного розміру сплачених витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу у разі відмови в у позові, враховуючи, що колегією суддів апеляційного господарського суду не було встановлено, що така відмова мала місце під час розгляду справи в місцевому господарському суді.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий господарський суд згідно з приписами ст.49 ГПК України, зобов’язаний був зменшив розмір витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, що підлягають відшкодуванню позивачу, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В цьому випадку позивача це стосувалось в частині доведення належними засобами доказування наявності підстав для стягнення заявлених сум у повному обсязі, водночас відповідача це стосувалось в частині доведення виконання грошового зобов’язання, або відсутність підстав для його виконання, чого сторонами належним чином зроблено не було.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Змінюючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст.49 ГПК України, приймає рішення про розподіл судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що місцевим господарським судом було помилково застосовано деякі норми матеріального та процесуального права. Тому, за таких обставин, апеляційна скарга задоволенню підлягає частково, а рішення Господарського суду Черкаської області від 10.01.2008 року має бути частково змінено.

Зважаючи на вказане вище та керуючись ст.ст.43, 33, 34, 43, 49, 99, 101, п.4) ст.103, ст.ст.104, 105 ГПК України, Київський міжобласний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.          Апеляційну скаргу суб’єкта підприємницької діяльності –фізичної особи Соловей Світлани Петрівни на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.01.2008 року у справі №10/5633 задовольнити частково.

2.          Рішення Господарського суду Черкаської області від 10.01.2008 року у справі № 10/5633 –змінити частково.

3.          Резолютивну частину рішення Господарського суду Черкаської області від 10.01.2008 року у справі № 10/5633 викласти в наступній редакції:

«Стягнути з фізичної особи Соловей Світлани Петрівни, (Черкаська область, м. Монастирище, вул. І.Богуна, 3-А, ідентифікаційний код ), на користь ДП «Теплокомуненерго»ВАТ «Монастирищенський ордена Трудового Червоного Прапора машинобудівний завод»(Черкаська область, м. Монастирище, вул. Суворова, 3, рахунок №6912 в БФ №3 Промінвестбанку України, м. Умань, МФО 354381, ) 3024 грн. 65 коп. –основної суми боргу, 318 грн. 92 коп. інфляційних витрат, 78 грн. 04 коп. - 3% річних, 102 грн. 00 коп. –в якості відшкодування витрат по сплаті державного мита за розгляд справи в місцевому господарському суді, 104 грн. 79 коп. –в якості відшкодування витрат за інформаційно технічне забезпечення судового процесу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.»

4.          Стягнути з ДП «Теплокомуненерго»ВАТ «Монастирищенський ордена Трудового Червоного Прапора машинобудівний завод»(Черкаська область, м. Монастирище, вул. Суворова, 3, рахунок №6912 в БФ №3 Промінвестбанку України, м. Умань, МФО 354381, ) на користь фізичної особи Соловей Світлани Петрівни, (Черкаська область, м. Монастирище, вул. І.Богуна, 3-А, ідентифікаційний код ) 5 грн. 94 коп. в якості відшкодування витрат по сплаті державного мита за розгляд апеляційної скарги.

5.          Доручити Господарському суду Черкаської області видати відповідні виконавчі документи.

6.          Копію цієї постанови суду надіслати сторонам у справі.

7.          Матеріали справи №10/5633 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Повний текст постанови було виготовлено та підписано 5.05.2008 року

Головуючий суддя                                                                      Поліщук В. Ю.

судді:                                                                                                    Агрикова О.В.

Рудченко С.Г.

Дата відправки 14.05.08