ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2008 р.

№ 2-8/15899-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

Євпаторійської міської ради

на постанову

від 11.02.08 Севастопольського апеляційного господарського суду

та на рішення

від 17.12.07

у справі

№2-8/15899-2007

господарського суду

Автономної Республіки Крим

за позовом

Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"

до

Євпаторійської міської ради

третя особа

Дочірнє підприємство "Санаторій "Победа" для дітей з батьками ЗАТ ЛОЗПУ "Укрпрофоздоровниця"

про

визнання недійсним договору оренди

та за позовом третьої особи

Дочірнього підприємства "Санаторій "Победа" для дітей з батьками ЗАТ ЛОЗПУ "Укрпрофоздоровниця"

до

Євпаторійської міської ради

третя особа

ЗАТ ЛОЗПУ "Укрпрофоздоровниця"

про

визнання права

за участю представників сторін

від позивача:

Шейкін О.М., дов.

від відповідача:

Сидельникова Г.О., дов.

від третьої особи:

у засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" звернулось до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Євпаторійської міської ради та Дочірнього підприємства "Санаторій "Победа" для дітей з батьками" ЗАТ ЛОЗПУ "Укрпрофоздоровниця" (далі –Санаторій) про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору оренди земельної ділянки площею 39404 м2, кадастровий №0:01:004:0035 та визнання недійсним рішення Євпаторійської міської ради від 16.06.04 №24-21/57 "Про передачу в оренду на 5 років земельної ділянки ДП "Санаторій "Победа" для дітей з батьками" ЗАТ "Укрпрофоздоровниця".

Позовна заява мотивована укладенням спірного договору з боку Санаторію головним лікарем з перевищенням наданих йому повноважень, оскільки розмір встановленої договором орендної плати за весь строк його дії перевищує 2% від вартості майна підприємства, а відтак укладення такого договору підлягає узгодженню з позивачем. Крім того, позивач зазначає про розташування на спірній земельній ділянці належних йому об'єктів нерухомості.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на укладення спірного договору оренди у відповідності з положеннями Земельного кодексу України, зокрема п. 6 розділу Х "Перехідні положення", а також на відсутність зазначення у статуті Санаторію розміру статутного фонду, що унеможливлює визначення 2% від нього.

Ухвалою від 29.11.07 господарський суд Автономної Республіки Крим перевів з числа відповідачів до третіх осіб ДП "Санаторій "Победа" для дітей з батьками" ЗАТ ЛОЗПУ "Укрпрофоздоровниця".

Санаторій як третя особа звернувся до господарського суду з позовною заявою до Євпатрійської міської ради, заявивши самостійні вимоги у справі про визнання права постійного користування земельною ділянкою 39404 м2, кадастровий №0:01:004:0035, розташованої за адресою м. Євпаторія, вул. Фрунзе, 4 та вул. Горького, 18 на підставі Державного акту на право постійного користування землею І-КМ №001990, зареєстрованого 07.09.2000 під №149. При цьому санаторій погодився з доводами позивача щодо укладення спірного договору оренди з його боку головним лікарем з перевищенням повноважень тощо.

Відповідач проти позову заперечив, зазначивши про скасування оскаржуваним у справі рішенням ради п. 2 рішення №23-15/41 від 24.02.2000, на підставі якого видано вказаний Державний акт.

Рішенням від 17.12.07 господарський суд Автономної Республіки Крим (суддя Чумаченко С.А.) позовні вимоги позивача та третьої особи задовольнив у повному обсязі, визнавши їх доведеними.

Постановою від 11.02.08 Севастопольський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Дугаренко О.В. –головуючий, Котлярова О.Л., Прокопанич Г.К.) рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Ухвалою від 29.03.08 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача, в якій заявлено вимоги про скасування рішення і постанови у справі та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами обставин добровільного укладання Санаторієм спірного договору оренди, оскільки він не є суб'єктом, визначеним ст. 92 ЗК України; а також зазначенням про схвалення позивачем спірного договору з огляду на сплату Санаторієм орендної плати. Крім того, касатор не погоджується з висновком судів про неврахування ним при прийняття оспорюваного рішення права власності позивача на розташовані на спірній земельній ділянці об'єкти, оскільки право постійного користування спірною земельною ділянкою судами визнано за Санаторієм.

У судовому засіданні 14.05.08 оголошувалась перерва у зв'язку з заявленням позивачем клопотання щодо оголошення повного тексту постанови.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до рішення Виконавчого комітету Євпаторійської міської ради від 24.02.2000 №23-15/41 "Про надання у постійне користування Дочірньому підприємству "Санаторій "Победа" для дітей з батьками" ЗАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця" земельної ділянки для обслуговування будівель та споруд" Санаторію надано в постійне користування земельну ділянку із земель міста загальною площею 5,27 га за адресами: вул. Фрунзе, 4, вул. Горького, 18 і 20, вул. Пушкіна, 64а для обслуговування будівель та споруд, які належать на праві власності ЗАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця". На підставі цього рішення 07.09.2000 Санаторію видано Державний акт на право постійного користування землею І-КМ №001990, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №149. Після вилучення частин земельної ділянки на підставі відповідних рішень Євпаторійської міської ради, в постійному користуванні Санаторію залишилась ділянка площею 39404 м2, про що внесені відповідні зміни до державного акту.

За результатами розгляду звернення головного лікаря Санаторію відповідачем прийнято рішення від 16.06.04 "Про передачу в оренду на 5 років земельної ділянки Дочірньому підприємству "Санаторій "Победа" для дітей з батьками" Закритого акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця", яке передбачає передачу в оренду Санаторію земельної ділянки площею 39404 м2, кадастровий №:01:004:0035, що розташована за адресою м. Євпаторія, вул. Фрунзе, 4 і вул. Горького, 18.

Звертаючись з позовом у даній справі, позивач заявив вимоги про визнання недійсним вказаного рішення відповідача як такого, що не відповідає вимогам закону та порушує його інтереси.

Суди першої та апеляційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача, дійшли висновку про прийняття відповідачем оспорюваного рішення щодо укладення договору оренди з Санаторієм із порушенням прав позивача, оскільки без його згоди змінено правову підставу користування земельною ділянкою (замість постійного користування на право оренди), на якій розташовані об'єкти нерухомості, що належать на праві власності саме позивачеві. При цьому судами не надано жодної правової оцінки доданій до позовної заяви технічній документації з приводу наявності або відсутності відповідних погоджень уповноваженого органу позивача.

До того ж в рішенні та постанові відсутні зазначення про порушення відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення конкретних законодавчих норм, які регулюють відповідні правовідносини. Тобто суди не врахували, що підставою для визнання недійсним певного рішення є перш за все невідповідність його вимогам чинного законодавства, а відтак встановлення такої невідповідності певним законодавчим нормам є суттєвим при розгляді відповідного спору.

Крім того, суди при розгляді цієї позовної вимоги не встановили, які саме права позивача порушені внаслідок прийняття оспорюваного рішення; а також залишили поза увагою та не надали належної правової оцінки доводам позивача щодо розташування на спірній земельній ділянці належних йому об'єктів нерухомості з огляду на обставини володіння і користування Санаторієм цими об'єктами та наявність у нього права постійного користування на спірну земельну ділянку, з метою переоформлення якого за заявою користувача прийняте оспорюване рішення.

На підставі вищевказаного рішення між Санаторієм та відповідачем 23.07.04 укладено договір оренди відповідної земельної ділянки строком на 5 років до 16.06.09, зареєстрований у КРФ ДП "Центр державного земельного кадастру" 18.04.05 за №714.

Позивачем також заявлено вимоги про визнання недійсним цього договору оренди з підстав перевищення головним лікарем Санаторію наданих йому повноважень при укладанні цього договору.

В силу ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, щодо відповідності змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; наявності у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільного і відповідного внутрішній волі волевиявлення учасника правочину тощо.

Позивач доводить порушення при укладенні спірного договору положень ст.ст. 92, 207 ЦК України.

У відповідності зі ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Суди першої та апеляційної інстанцій погодилися з доводами позивача, зважаючи на положення п.п. 1.2, 3.11, 4.4 Статуту Санаторію (в редакції на момент укладення договору), згідно з якими засновником і власником Санаторію є позивач у справі; Санаторій володіє та користується майном на праві господарського відання відповідно до мети своєї діяльності з певними обмеженнями щодо відчуження, міни, застави, позики, оренди нерухомого майна тощо, які здійснюються органами управління підприємства; головний лікар самостійно укладає угоди, контракти, договори та здійснює у зв'язку з цим фінансово-господарські операції, які не перевищують 2% від вартості основних фондів Санаторію, при перевищенні –тільки за узгодженням з Директором Представництва.

Зважаючи на те, що передбачений спірним договором розмір орендної плати становить суму, яка значно перевищує 2% від вартості основних фондів Санаторію в розмірі 9980600 грн. станом на 31.03.04, суди визнали неправомірним укладення цього договору головним лікарем без узгодження з Директором Представництва позивача.

Проте суди залишили поза увагою положення абзацу 2 ч. 3 ст. 92 ЦК України, в силу якої у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Тобто згідно з цією нормою обов'язок доведення обставин обізнаності контрагента про наявність певних обмежень повноважень щодо представництва покладається на юридичну особу, від імені якої такий представник діяв із перевищенням повноважень. У рішенні та постанові у справі відсутні жодні зазначення про доведення позивачем та Санаторієм обізнаності відповідача про наявність вищевказаних обмежень повноважень головного лікаря щодо представництва Санаторію.

До того ж суди не врахували вимоги ст. 241 ЦК України, яка передбачає створення, зміну, припинення цивільних прав та обов'язків особи з моменту вчинення правочину, вчиненого представником з перевищенням повноважень, в разі наступного схвалення правочину цією особою.

Судами не досліджено наявність у правовідносинах позивача та Санаторію передбачених вказаною нормою обставин. Зокрема, суди не дослідили положення статуту Санаторію (у відповідних редакціях), які стосуються затвердження позивачем (його уповноваженими особами) відповідних звітів, балансів, кошторисів витрат Санаторію, проведення перевірок, ревізій тощо, а також наявність або відсутність фактичних обставини щодо здійснення таких заходів після укладення спірного договору з урахуванням обставин сплати Санаторієм орендної плати за спірним договором.

Крім того, судами розглянуто та задоволено позовні вимоги Санаторію щодо визнання за ним права постійного користування на спірну земельну ділянку. З вищевикладеного вбачається невстановлення судами належним чином на підставі вимог закону обставин щодо дійсності оспорюваних рішення відповідача та договору оренди, які стосуються переоформлення права, про визнання якого Санаторієм заявлено вимоги. А відтак висновки судів у цій частині спору також не можна визнати безспірними.

З цього приводу також слід зазначити, що суд апеляційної інстанції правомірно послався на положення рішення Конституційного Суду України від 22.09.05 №5-рп/2005, яким визнано неконституційними п. 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України та п. 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу". Проте при застосуванні відповідних положень до спірних у справі правовідносин суд не врахував, що згідно з п. 2 резолютивної частини рішення відповідні правові норми втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто після прийняття оспорюваного рішення та укладення спірного в справі договору. До того ж судами при розгляді справи не встановлені обставини звернення Санаторію з приводу укладення договору оренди спірної земельної ділянки, яка перебувала в постійному користуванні, поза його вільним волевиявленням, зокрема, внаслідок здійснення певного примусу з боку відповідача або інших осіб.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Зважаючи на викладене, судова колегія дійшла висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору у справі вимог ст.ст. 43, 47, 43, 80, 84, 105 ГПК України щодо повного і всебічного встановлення усіх обставин справи на засадах рівності та змагальності сторін, тому рішення і постанова підлягають скасуванню як такі, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Оскільки касаційна інстанція обмежена у праві оцінки доказів та встановленні фактичних обставин справи, а право оцінки доказів належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо правовідносин, які існують між сторонами.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу задовольнити частково.

2.          Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 17.12.07 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.02.08 у справі №2-8/15899-2007 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький