ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2008 р.

№ 25/535-3/529-А

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Разводової С.С.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу                     Міністерства Юстиції України

Кабінету Міністрів України

на рішення                     господарського суду міста Києва від 10.05.2005 року

та на постанову           Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 21.11.2005 року

у справі          № 25/535

господарського суду          міста Києва

за позовом          Державного підприємства –Готельний комплекс "Національний" Управління справами Апарату Верховної Ради України

до                               1. Кабінету Міністрів України

2. Акціонерного комерційного агропромислового банку "Україна"

треті особи                    1. Міністерства Юстиції України

2. Київський апеляційний господарський суд

про          визнання недійсним договору купівлі-продажу права оренди будинку та розпорядження Кабінету Міністрів України від 4 грудня 2003 року № 734-р "Про розміщення Мін'юсту"

за участю представників:

позивача –          Бондар О.Т. –довіреність № 15-4/40-6 від 14.01.2008 року

відповідачів –          1. не з'явились

2. не з'явились

третьої особи –          1. не з'явились

2. Гудзенко М. О . – довіреність б/н від 03.09.2008 року

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2004 року Державне підприємство – Готельний комплекс "Національний" Управління справами Апарату Верховної Ради України звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України за участю третіх осіб Міністерства Юстиції України, Акціонерного комерційного агропромислового банку "Україна", Київського апеляційного господарського суду про визнання недійсним розпорядження Кабінету Міністрів України від 4 грудня 2003 року № 734-р "Про розміщення Мін'юсту".

07 квітня 2005 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній просив визнати недійсними договір купівлі-продажу права оренди будівлі по провулку Рильського, 8 у м. Києві від 21 листопада 2003 р. № 130-04/055/191 та розпорядження Кабінету Міністрів України “Про розміщення Мін’юсту”від 04.12.2003 р. № 734-р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14 квітня 2005 року залучено до участі у справі у якості відповідача 2 Акціонерний комерційний агропромисловий банк "Україна".

Рішенням господарського суду м. Києва від 10 травня 2005 року (судді Хрипун О.О., Власов Ю.Л., Якименко М.М.) залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 21 листопада 2008 року (судді Мостова Г.І., Конюшко К.В., Мамонтова О.М.) позовні вимоги було задоволено повністю, визнано недійсним договір купівлі-продажу права оренди будівлі по провулку Рильського, 8 у м. Києві від 21.11.2003 р. № 130-04/055/191; зобов’язано акціонерний комерційний агропромисловий банк “Україна” та Кабінет Міністрів України повернути одне одному все отримане за договором купівлі-продажу права оренди будівлі по провулку Рильського, 8 у м. Києві від 21 листопада 2003 року № 130-04/055/191; визнано недійсним розпорядження Кабінету Міністрів України “Про розміщення Мін’юсту” від 04 грудня 2003 року № 734-р.

Не погодившись з рішенням господарського суду міста Києва та постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду, Міністерство Юстиції України та Кабінет Міністрів України звернулись до Вищого адміністративного суду України з касаційними скаргами.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 вересня 2006 року касаційні скарги задоволено, рішенням господарського суду м. Києва від 10 травня 2005 року та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 21 листопада 2008 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Верховного суду України від 27 травня 2008 року ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19 вересня 2006 року скасовано, провадження в адміністративній справі закрито і направлено її до Вищого господарського суду України.

У своїй касаційній скарзі Міністерство Юстиції України посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та просить судові акти попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Кабінет Міністрів України в касаційній скарзі також посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та просить судові акти попередніх інстанцій скасувати та направити справу на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення місцевого та постанова апеляційного суду відповідають зазначеним вимогам, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що на виконання п.2. Розпорядження № 19 по Управлінню справами Верховної Ради України від 02 квітня 1992 року та Розпорядження № 67 по Управлінню справами Верховної Ради України від 28 серпня 1992 року між готелем “Національний” Управління справами Верховної Ради України та Акціонерним комерційним банком “Україна” було укладено договір оренди нежитлового будинку б/н від 03 травня 1994 року.

Відповідно умов зазначеного договору, предметом договору є підтвердження права користування нежилим будинком № 8 по провулку Рильський у м. Києві, який знаходиться на балансі готелю “Національний”, акціонерним комерційним банком “Україна”. При цьому орендодавець з дозволу Управління справами Верховної Ради України –органу по управлінню майновим комплексом, що забезпечує діяльність Верховної Ради України, погодивши з ним зміст та умови цього договору передає, а орендар приймає вказаний будинок в платне користування строком на 25 років (починаючи з 03 травня 1994 року) для використання з метою, визначеною його статутними положеннями. Орендар сплачує орендодавцю в строк до 01 червня 1994 року орендну плату в повному обсязі за весь строк оренди, що складає 2 600 000 дол. США.

Законом України “Про правовий режим майна, що забезпечує діяльність Верховної Ради України”№ 594/96-ВР від 13 грудня 1996року визначено порядок володіння, користування та розпорядження майном, що забезпечує діяльність Верховної Ради України, до якого, як встановлено вище, належить нежитловий будинок № 8 по провулку Рильський у м. Києві.

Відповідно до ст. 1 Закону України “Про правовий режим майна, що забезпечує діяльність Верховної Ради України” управління державним майном, що відповідно до законодавства України знаходиться на балансі або у віданні Верховної Ради України та забезпечує її діяльність (цілісні майнові комплекси підприємств та організацій, їх структурні підрозділи, будинки, споруди тощо), здійснюється органами і в порядку, визначеними Верховною Радою України.

Відповідно п.п.1.2.,1.3.,1.5.,3.3. Положення про Управління справами Апарату Верховної Ради України (надалі по тексту Управління справами ВРУ) - Управління справами ВРУ є структурним підрозділом Апарату Верховної Ради України до відання якого входять питання матеріально-технічного і фінансового забезпечення та господарського обслуговування діяльності парламенту. Загальне керівництво діяльністю Управління здійснює Голова Верховної Ради України. Управління справами ВРУ здійснює функції органу, уповноваженого управляти майном підприємств, що є підпорядкованими Управлінню справами ВРУ.

Як визначено п.п.1.3.,1.4.,5.2. Статуту Державного підприємства Готельний комплекс “Національний” Управління справами Верховної Ради України, зареєстрованого Печерською районною державною адміністрацією м. Києва реєстраційний номер 3845 від 19 січня 1999 року та п.п.1.5.,2.1.,3.3. Положення про Управління справами Апарату Верховної Ради України - Управління справами ВРУ по відношенню до Державного підприємства Готельний комплекс “Національний” є органом управління майном, яке є державною власністю, закріплене за ним та знаходиться у позивача у повному господарському віданні.

Відповідно п.1. Статуту позивач є правонаступником готелю “Національний”. Відповідно Розпорядження №67 по Управлінню справами Верховної Ради України від 28 серпня 1992 року готель “Національний” перейменований з готелю “Жовтневий” Управління справами Верховної Ради України.

На балансі Державного підприємства Готельний комплекс “Національний” Управління справами Верховної Ради України, як правонаступника, знаходиться віднесений до державного майна, що забезпечує діяльність Верховної Ради України, будинок по пров. Рильський, 8 у м. Києві, який передано у грудні 1973 року відповідно до наказу Управління справами ЦК Комуністичної партії України № 69/2, що підтверджується Інвентаризаційною характеристикою будинку по пров. Рильський, 8 у м. Києві.

Відповідно до ст. 2 Закону України “Про правовий режим майна, що забезпечує діяльність Верховної Ради України” розпорядження (відчуження) і передача державного майна, що забезпечує діяльність Верховної Ради України та знаходиться на її балансі або у віданні, провадяться лише за рішенням Верховної Ради України.

З наведених вище правових норм вбачається, що передача у володіння чи користування, а також розпорядження нежитловим будинком № 8 по провулку Рильський у м. Києві, який віднесений до державного майна, що забезпечує діяльність Верховної Ради України, провадиться лише за рішенням Верховної Ради України та здійснюється органами, визначеними Верховною Радою України.

Апеляційний господарський суд встановив, що обсяг майнових прав, які набуті акціонерним комерційним банком “Україна”, за договором оренди нежитлового будинку б/н від 03 травня 1994 року визначені п.п.1.1., 1.2., 1.4., 3.3. договору та ст.ст.22,23,28 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” № 2269-XII від 10 червня 1992 року (в редакції, що діяла на момент укладання договору).

Отже, обсяг майнових прав, які набуті акціонерним комерційним банком “Україна” за договором оренди нежитлового будинку б/н від 03 травня 1994 року становить:

-          право користування орендованим майном строком на 25 років (починаючи з 03 травня 1994 року) з метою, визначеною його статутними положеннями;

-          право за попереднім погодженням з орендодавцем переобладнувати та переплановувати орендоване приміщення відповідно до умов своєї діяльності в установленому законом порядку;

-          право передати в суборенду орендоване майно, якщо інше не передбачено договором оренди на строк не більший строку оренди;

-          право власності на виготовлену продукцію, в тому числі у незавершеному виробництві, та доход (прибуток), отриманий від орендованого майна, амортизаційні відрахування на майно, що є власністю орендаря, а також на набуте орендарем відповідно до законодавства інше майно;

-          акціонерному комерційному банку “Україна” як орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності. Орендар може зажадати повернення орендованого майна з будь-якого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні ним, відшкодування шкоди, завданої майну громадянами і юридичними особами, включаючи орендодавця.

Дослідивши зміст договору оренди нежилого будинку б/н від 03 травня 1994 року апеляційний суд встановив, що зобов’язання за даним договором акціонерний комерційний банк “Україна” зобов’язаний виконати особисто. Відповідно ст.162 Цивільного кодексу УРСР одностороння відмова від виконання зобов’язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом.

Національний банк України прийняв Постанову “Про відкликання ліцензії на здійснення банківських операцій та ліквідацію Акціонерного комерційного агропромислового банку “Україна” № 249 від 29 червня 2001 року, у зв’язку з чим було розпочато ліквідаційну процедуру, правові засади якої визначено Законом України “Про банки і банківську діяльність”.

Між акціонерним комерційним агропромисловим банком “Україна” (продавець) в особі його ліквідатора та Кабінетом Міністрів України (покупець) було укладено договір № 130-04/055/191 від 21 листопада 2003 року купівлі-продажу права оренди будівлі по провулку Рильського, 8 у м. Київ.

Відповідно до умов зазначеного договору:

-          п.п.1.1., 3.2., 4.1., 5.1., 5.2. продавець прийняв на себе зобов’язання протягом 10 календарних днів з моменту повної сплати ціни продажу за актом приймання-передачі передати право оренди будівлі та власне саму будівлю по провулку Рильського, 8 у м. Києві, загальною площею 1547 кв. м. строком на 15,5 років для розміщення в ньому структурних підрозділів Міністерства юстиції України,

-          а покупець прийняв на себе зобов’язання прийняти право оренди та власне саму будівлю, а також, протягом 5 банківських днів з дати укладення договору сплатити 7 494 900 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Міністерством фінансів України на виконання договору купівлі-продажу права оренди будівлі по провулку Рильському, 8 у м. Києві №130-04/055/191 від 21 листопада 2003 року перераховано на рахунок ліквідатора акціонерного комерційного агропромислового банку “Україна” грошові кошти у розмірі 7 494 859,88 грн.

Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження “Про розміщення Мін’юсту” № 734-р від 04 грудня 2003 року, відповідно до якого передбачено тимчасове розміщення Міністерства юстиції України у будинку по пров. Рильського, 8, у м. Києві на умовах оренди з оплатою фактичних витрат, пов’язаних з утриманням займаних площ, у зв’язку з викупом Кабінетом Міністрів України права оренди на зазначений будинок у акціонерного комерційного агропромислового банку “Україна”.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Отже, судомами попередніх інстанцій при винесенні процесуальних документів правомірно застосовано Цивільний кодекс УРСР від 18 липня 1963 року із змінами внесеними до нього Законами України.

Загальні підстави і наслідки недійсності угод встановлені ст.48 Цивільного кодексу УРСР, за якою недійсною визнається угода, що не відповідає вимогам закону.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме:

відповідність змісту угод вимогам закону;

додержання встановленої форми угоди;

правоздатність сторін за угодою;

у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 224 Цивільного кодексу УРСР, договір купівлі-продажу –це угода, за якою продавець зобов’язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов’язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Чинним на момент укладення спірного договору законодавством передбачалося укладання договору купівлі-продажу лише щодо майна, а не майнових прав, а Законом України “Про оренду державного та комунального майна” № 2269-XII від 10 квітня 1992 року не передбачалося можливості укладення договорів купівлі-продажу права оренди державного майна.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, в обсяг майнових прав, які набуті акціонерним комерційним банком “Україна” за договором оренди нежитлового будинку б/н від 03 травня 1994 року не входило право продажу права оренди будинку, а передача самого будинку по провулку Рильського, 8 у м. Києві іншим юридичним особам була можлива лише за договором суборенди.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що орендар передав будівлю по провулку Рильського, 8, у м. Києві Кабінету Міністрів України, однак, договір суборенди зазначеної будівлі між ними не укладався.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідачі без відома позивача, як орендодавця, шляхом укладення спірного договору фактично змінили сторону у договорі оренди нежитлового будинку б/н від 03 травня 1994 року, укладеного між позивачем та акціонерним комерційним банком “Україна”, у зв’язку з чим Кабінет Міністрів України фактично став орендарем зазначеного будинку.

Також, сторонами спірного договору купівлі-продажу при його укладанні порушено ст.2 Закону України “Про правовий режим майна, що забезпечує діяльність Верховної Ради України”, оскільки передача у володіння чи користування, а також розпорядження нежитловим будинком № 8 по провулку Рильський у м. Києві, який віднесений до державного майна, що забезпечує діяльність Верховної Ради України, провадиться лише за рішенням Верховної Ради України та здійснюється органами, визначеними Верховною Радою України.

Крім того, відсутність рішення Верховної Ради України щодо передачі у користування Кабінету Міністрів України спірного нежитлового будинку №8 по провулку Рильський у м. Києві повністю аргументована апеляційною інстанцією.

Відповідно ст. 37-1 Закону України “Про державний бюджет України на 2003 рік” № 380-IV від 26 грудня 2002 року зазначено наступне: “дозволити Кабінету Міністрів України здійснити викуп майна Акціонерного комерційного агропромислового банку “Україна” у порядку, встановленому законодавством, в сумі не більше 555000 тис. гривень за рахунок джерел, визначених ст. 5 цього Закону. Установити, що викуп майна Акціонерного комерційного агропромислового банку “Україна” здійснюється Кабінетом Міністрів України без нарахування та сплати податку на додану вартість”.

Так стаття 37-1 Закону України “Про державний бюджет України на 2003 рік” породжує права і обов’язки тільки у визначеного даною статтею кола суб’єктів, якому вона адресована, а саме: Кабінету Міністрів України та Акціонерного комерційного агропромислового банку “Україна”. І як наслідок, викладене у даній статті не є рішенням Верховної Ради України щодо розпорядження державним майном, віднесеним до майна, що забезпечує діяльність Верховної Ради України, взагалі, та щодо передачі у користування Кабінету Міністрів України спірного нежитлового будинку №8 по провулку Рильський у м. Києві, зокрема.

Оскільки, при розгляді спору встановлено обставини з якими закон пов’язує визнання угод недійсними, а також порушення права позивача на вільне розпорядження належним йому на праві повного господарського відання майном, тому задоволення на підставі ст.48 ЦК УРСР позовних вимог про визнання договору № 130-04/055/191 від 21.11.2003 р. купівлі-продажу права оренди будівлі по провулку Рильського, 8 у м. Київ недійсним та застосування наслідків його недійсності –обґрунтовані.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Їхня діяльність має бути максимально повно і точно визначена, врегульована, регламентована з тим, щоб упередити можливість з будь-яких причин завдати шкоди особі, суспільству чи державі. Отже, вплив з боку держави в цілому мусить бути мінімальним, що можливо лише за умови діяльності органів державної влади виключно в межах закону.

Обов’язковою умовою визнання акта недійсним, є невідповідність вимогам чинного законодавства, а також порушення у зв’язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Зі змісту розпорядження Кабінету Міністрів України “Про розміщення Мін’юсту” № 734-р від 04 грудня 2003 року вбачається, що Кабінет Міністрів України прийняв рішення про тимчасове розміщення Мін’юсту у будинку по пров. Рильського, 8, у м. Києві на умовах оренди з оплатою фактичних витрат, пов’язаних з утриманням займаних площ, у зв’язку з викупом Кабінетом Міністрів України права оренди на зазначений будинок в Акціонерного комерційного агропромислового банку “Україна”. Підставою для прийняття цього розпорядження зазначено факт викупу Кабінетом Міністрів України у Акціонерного комерційного агропромислового банку “Україна” права оренди на будинок по пров. Рильського, 8, у м. Києві відповідно до спірного договору.

Враховуючи встановлене вище про недійсність договору на підставі якого до Кабінету Міністрів України перейшло право оренди на нежитловий будинок № 8 по провулку Рильський у м. Києві, колегія апеляційного суду вважає, що Кабінет Міністрів України, приймаючи спірне розпорядження, вийшов за межі своєї компетенції, оскільки вказаний нежитловий будинок не належав йому ні на праві володіння, ні на праві користування, ні на праві розпорядження.

Відповідно до ст.48 Закону України “Про власність” громадянам, організаціям та іншим власникам забезпечено рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом або третейським судом. Положення щодо захисту права власності поширюються також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, довічного успадкованого володіння або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором.

Відповідно до ст. 57 Закону України “Про власність” якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено.

У результаті видання Кабінетом Міністрів України спірного розпорядження було порушено право позивача щодо розпорядження належним йому нежитловим будинком по провулку Рильського, 8, у м. Києві.

Оскільки, за результатами розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у зв’язку з прийняттям оскаржуваного розпорядження судами правомірно задоволено позовні вимог в цій частині.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія вважає, що судами попередніх інстанцій при розгляді цієї справи по суті правильно застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

З урахуванням вимог ч. 4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, висновки судів першої та апеляційної інстанції про обґрунтованість позовних вимог є правомірними.

Отже, при вирішенні спору, судами попередніх інстанцій правильно встановлені усі обставини, що мають значення для справи, їм надана вірна юридична оцінка, норми права застосовані вірно, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду.

За наведених вище обставин, Вищий господарський суд України не знайшов законних підстав для повного або часткового задоволення вимог касаційних скарг, а тому судові акти слід залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення.

На підставі наведеного вище і керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Міністерства Юстиції України залишити без задоволення.

2. Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.

3. Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 21.11.2005 р. у справі № 25/535 залишити без змін.

Головуючий                                                                                 І. А. Плюшко

Судді                                                                                                    С. С. Разводова

С. С.Самусенко