ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2008 Справа № 21/63-08

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Джихур О.В. (доповідач),

суддів: Виноградник О.М., Лисенко О.М.

при секретарі: Геворгян Е.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Дятченко Ганна Олександрівна, представник, довіреність №б/н від 25.03.2008р;

від відповідача: Начевний Олег Вікторович, представник, довіреність №06/07-1 від 06.07.2007р;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “НПП Транс –Технологія”, м.Дніпропетровськ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2008 року у справі № 21/63-08

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “НПП Транс –Технологія”, м.Дніпропетровськ

до товариства з обмеженою відповідальністю “АСТТ”, м.Дніпропетровськ

про визнання договору частково недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2008р (суддя Алмазова І.В.) в задоволенні позовних вимог товариству з обмеженою відповідальністю “НПП Транс –Технологія”, м.Дніпропетровськ про визнання п.6.4 договору поставки №23/05-1/2007 недійсним відмовлено.

Господарський суд мотивував своє рішення ст. ст. 215, 230 Цивільного кодексу України. Судом зазначено, що сторонами дотримано вимоги законодавства при укладені правочину. Питання зазначення сторонами договору штрафних санкцій та їх розміру не пов’язане з недійсністю договору. Також позивачем не доведено позовні вимоги.

Не погодившись з рішення господарського суду товариство з обмеженою відповідальністю “НПП Транс –Технологія”, м.Дніпропетровськ його оскаржує на предмет невідповідності нормам матеріального права. Скаржник зазначає, що судом не з’ясовано правову природу неустойки, яка підлягає стягненню з покупця, також не надано належної оцінки абз 2 п.6.4 Договору з урахуванням ст. 509 ЦК України.

Скаржник просить рішення господарського суду скасувати, позов задовольнити.

Відповідач доводи апеляційної скарги заперечує, вважає рішення господарського суду обґрунтованим та таким, що відповідає діючому законодавству..

В судовому засіданні оголошувалася перерва до 12.06.2008р.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

23.05.2007р між ТОВ “АСТТ” (постачальник) та ТОВ “НПП “Транс технологія” (покупець) укладено договір поставки №23/05-1/2007 (а.с.27).

Згідно вказаного договору постачальник зобов’язався передати покупцеві товар на загальну суму 781291, 33 грн згідно специфікації, а покупець повинен його оплатити на умовах вказаного договору.

Відповідно до п. 5.4 договору оплата здійснюється у повному об’ємі за кожну партію товару на протязі 15 календарних днів з моменту поставки (передачі) партії товару покупцю виходячи із його вартості, яка вказана у відповідних витратних накладних на цей товар.

В специфікації, яка є додатком до даного договору вказано асортимент товару, його кількість, ціна і загальна вартість.

Розділом 6 договору встановлена відповідальність сторін за неналежне виконання сторонами умов договору.

Пунктом 6.4 договору передбачено, що в разі прострочки оплати товару більше як на 30 календарних днів, постачальник товару має право вимагати у покупця повернення поставленого товару. Частиною 2 п. 6.4 договору встановлено, що в разі прострочки повернення товару більше як на 30 календарних днів покупець сплачує на користь постачальника штраф в розмірі 50% від загальної вартості неповернутого товару. За порушення строків оплати товару покупець сплачує постачальнику неустойку в розмірі 0,2 % від вартості несвоєчасно повернутого товару за кожен день прострочки.

Позивач вважає, що редакція п 6.4 договору не відповідає діючому законодавству, оскільки суперечить принципам розумності та справедливості. Посилаючись на норми статей 3, 92, 203, 238, 627 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України позивач просить визнати недійсним договір в частині стягнення штрафних санкцій.

Також позивач посилається на те, що керівником обох підприємств був Савельєв А.В., який при укладенні спірного договору діяв лише в інтересах ТОВ “АСТТ”, замовником якого він був.

Згідно ч.1 ст 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу.

Таким чином стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги до правочинів, невиконання яких є підставою для визнання правочину недійсним.

Пункт 3 статті 3 Цивільного кодексу України визнає свободу договору однією із основних засад цивільного законодавства. Ст. 627 Цивільного кодексу України розкриває зміст засади свободи договору шляхом зазначення на те, що суб’єкти цивільного права є вільними при вирішенні питання про укладення договору, при виборі контрагентів, при погодженні умов договору.

Матеріали справи свідчать, що спірний договір підписано між юридичними особами, які представляють виконавчі органи в особі директорів, що підтверджується рішенням учасників ТОВ, про обрання директора (а.с.9-11). Підстави вважати, що Савельєв А.Л., як генеральний директор ТОВ “НПП Транс –Технологія”, при укладанні спірного договору діяв несумлінно, порушуючи звичаї ділового обороту, а також з перевищенням своїх повноважень відсутні, доказами в розумінні ст. ст. 32, 33, 36 позивачем не доведено.

Як вбачається зі змісту договору від 23.05.2007р відповідальність за невиконання договору встановлена як для покупця так й для постачальника.

Не можна погодитися з думкою позивача, що спірний договір не відповідає ст. 238 Цивільного кодексу України. В силу ст. 92 Цивільного кодексу України органи юридичної особи також здійснюють представництво, а їх повноваження на здійснення правочинів можуть обмежуватись. Позивач всупереч ст. ст. 32, 33, 36 ГПК України не довів, що повноваження генерального директора ТОВ “НПП Транс –Технологія” станом на час укладення спірного договору були обмежені.

Частина 3 ст 238 ЦК України встановлює обмеження на вчинення правочинів представником. Він не може вчиняти право чини від імені особи, яку він представляє щодо себе особисто чи щодо іншої особи, представником якої він одночасно є. Позивач не довів, що директор ТОВ “НПП Транс –Технологія” укладаючи спірний договір діяв в особистих інтересах.

З боку іншої сторони ТОВ “АСТТ” договір підписано заступником директора Савельєвої А.М., що свідчить про те, що Савельєв А.Л. не був одночасно представником органу юридичних осіб які підписали договір.

Таким чином, переслідуючи принципи свободи договору, який закріплений в ст. 627 Цивільного кодексу України, судова колегія вважає, що укладаючи спірний договір, сторони добровільно визначили умови договору, що свідчить про їх волевиявлення і підстави для висновку, що договір від 27.05.2007р не відповідає саме встановленому в ст. 627 ЦК України принципу свободи договору відсутні.

Що стосується правової природи неустойки, то вона є видом забезпечення виконання зобов’язання. Ст. 549 ЦК України відносить до штрафу неустойку, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов’язання за кожен день прострочки виконання.

Стаття 230 Господарського кодексу України не розмежовує поняття штрафу та пені. Частина 4 статті 231 ГК України встановлює, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов’язання або у певній визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов’язання незалежно від ступеня його виконання або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Оскільки відносини, що виникли між сторонами мають господарський характер, то встановлення відповідальності за неналежне виконання договірних зобов’язань у спірному договорі не порушує приписи ст. 230, 231 Господарського кодексу України.

Крім того, в разі застосування до боржника неустойки він в силу положень ст. 233 Господарського кодексу України, 551 Цивільного кодексу України не позбавлений права звернутися до суду з клопотанням про зменшення розміру нарахованих йому штрафних санкцій.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду відповідає чинному законодавству, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2008 року у справі № 21/63-08 залишити без змін.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “НПП Транс –Технологія”, м.Дніпропетровськ залишити без задоволення.

Головуючий суддя О.В.Джихур

Судді                     О.М.Виноградник

О.М. Лисенко