СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

18 червня 2008 року

Справа № 2-13/16649-2006

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Плута В.М.,

суддів                                                                      Голика В.С.,

Гоголя Ю.М.,

за участю представників сторін:

позивача: Халецького Олега В'ячеславовича, довіреність б/н від 15.01.07;

відповідача: Гаєвого Валерія Валентиновича, довіреність № 13 від 12.02.07;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЕОЛ" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Жукова А.І.) від 30 листопада 2006 року у справі № 2-13/16649-2006

за позовом           закритого акціонерного товариства "Лікувально-оздоровчий центр "Демерджи"

(вул. Перекопська, 4, місто Алушта, Автономна Республіка Крим, 98510)

до товариства з обмеженою відповідальністю "ЕОЛ"

(вул. Северна, 6, селище Ізобільне, місто Алушта, Автономна Республіка Крим, 98500)

про стягнення 6722,83 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду від 30 листопада 2006 року у справі № 2-13/16649-2006 позов закритого акціонерного товариства "Лікувально-оздоровчий центр "Демерджи" до товариства з обмеженою відповідальністю "ЕОЛ" про стягнення 6722,83 грн. задоволено.

Стягнуто з ТОВ “ЕОЛ” на користь ЗАТ “Лікувально-оздоровчий центр “Демерджи” 5350,00 грн. заборгованості з орендної плати, пеню у розмірі 379,65 грн., 3 % річних у розмірі 48,80 грн. та інфляційні втрати у сумі 53,50 грн. за період з 14.02.2006 по 31.05.2006 та пеню у сумі 703,32 грн., суму річних у розмірі 133,76 грн. та інфляційні збитків у сумі 59,00 грн. за період з 16.09.2005 по 13.02.2006 та 102,00 грн. державного мита і 118,00 грн. витрат, пов’язаних з інформаційно-технічним забезпеченням судового процесу.

Суд виходив з того, що договір оренди укладений між сторонами є пролонгованим, а тому відповідач, який є орендарем, повинен на підставі статей 526, 762 Цивільного кодексу України сплачувати орендну плату за час користування майном.

Також судом першої інстанції були враховані положення статей 625 Цивільного кодексу України та статті 232 Господарського кодексу України.

Не погодившись з рішенням господарського суду від 30 листопада 2006 року у справі № 2-13/16649-2006, товариство з обмеженою відповідальністю "ЕОЛ" звернулось до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права.

Так, відповідач не вважає договір оренди продовженим і виставлений рахунок за орендну плату вважає необґрунтованим. На думку заявника апеляційної скарги, суд першої інстанції неправомірно відхилив той факт, що товариство з обмеженою відповідальністю "ЕОЛ" листом від 16.11.2005 вих. № 29 повідомило закрите акціонерне товариство "Лікувально-оздоровчий центр "Демерджи" про те, що об’єкт оренди готовий до повернення.

Крім того, відповідач посилається на статтю 777 Цивільного кодексу України, згідно з якою наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк.

Розпорядженням першого заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.03.2008 суддю Прокопанич Г.К. замінено на суддю Щепанську О.А.

Ухвалою Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.04.2007 зупинено провадження у даній справі до набрання законної сили рішення господарського суду Автономної Республіки Крим у справі № 2-26/9191-2006 за позовом закритого акціонерного товариства "Лікувально-оздоровчий центр "Демерджи" до товариства з обмеженою відповідальністю "ЕОЛ" про стягнення 7550,00 грн.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 27.05.2008 суддів Горошко Н.П. та Щепанську О.А. замінено на суддів Борисову Ю.В. та Гонтаря В.І. Головуючим у справі призначено суддю Плута В.М.

Ухвалою Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.06.2008 провадження у даній справі було поновлено.

Розпорядженням першого заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 18.06.2008 суддів Борисову ЮВ. Та Гонтаря В.І. замінено на суддів Голика В.С. та Гоголя Ю.М.

В останнє судове засідання сторони не з’явились, своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не скористався, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до статті 98 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України, зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін –це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності нез’явившихся представників сторін за наявними документами в матеріалах справи.

Повторно розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "ЕОЛ" не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2005 між ЗАТ “Лікувально-оздоровчий центр “Демерджи”, та ТОВ “ЕОЛ” був укладений договір оренди не житлового приміщення № 5.

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, орендодавець передає, а орендар приймає у користування не житлове приміщення, що складається з двох кімнат загальною площею 45,5 кв. м., та знаходиться за адресою: м. Алушта вул. Перекопська (пляжний будиночок на пляжу Східної набережної).

Вартість оренди за одну добу складає 50,00 грн.

Згідно п. 1.3 договору строк оренди встановлюється з моменту підписання договору на 3,5 місяця й діє з 01.06.2005 по 15.09.2005.

Відповідно до п. 3.2 вказаного договору орендар здійснює орендну плату щомісяця, у продовж 5 банківських днів з дня виставлення рахунку, шляхом перерахування коштів на рахунок орендодавця або шляхом внесення готівкових коштів у касу орендодавця до 5 числа місяця, за який здійснюється оплата.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи відповідача стосовно того, що він направляв на адресу позивача лист № 29 про відмову від оплати виставленого рахунку, а також з попередженням про те, що ЗАТ “Демерджи” не узгоджує дію з відповідачем стосовно повернення пляжного будиночк, оскільки журнал реєстрації вихідної кореспонденції документів ТОВ “ЕОЛ” не є належним доказом у дійсній справі. З цього журналу не вбачається сутність листа № 29 і він не може підтверджувати факт відмови відповідача від оплати виставленого рахунку, а також з попередженням про те, що ЗАТ “Демерджи” не узгоджує дію з відповідачем стосовно повернення майна.

Більш того, у постанові Севастопольського апеляційного господарського суду від 08.11.2007 у справі № 2-13/6409.1-2007 вже було надано оцінку цьому доказу. Так, суд зазначив, що доводи відповідача про те, що листом від 16.11.2005 відповідач відмовився від договору оренди, визнаються судовою колегією безпідставними, оскільки відсутні докази направлення (вручення) даного листа позивачу.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності зі статтею 759 Цивільного кодексу України, статтею 283 Господарського кодексу України, за договором найму (оренди) одна сторона (орендодавець) передає іншій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з частиною 1 статті 761 Цивільного кодексу України, право передачі майна у найм має власник речі або особа, які належить майнові права.

Відповідно до частини 1 статті 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений у договорі.

Відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найма, то при відсутності заперечень наймодавця у продовж одного місяця, договір вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений у договорі.

Після закінчення строку дії договору відповідач не повідомив позивача про його припинення та не повернув отримане їм у користування майно.

За таких обставин, договір вважається пролонгований на той самий строк та на тих самих умовах. Такого ж саме висновку дійшов суд у справі № 2-13/6409.1-2007.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Згідно частинам 1, 3 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача стягується плата, розмір якої встановлюється договором. Плата за користування вноситься щомісяця, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що 13.02.2006 позивач направляв на адресу відповідача претензію на суму нарахованої орендної плати у розмірі 5350,00 грн. у період з 14.02.2006 по 31.05.2006. Також відповідачу був направлений рахунок на вказану суму.

Претензія залишена відповідачем без відповіді, а рахунок без оплати.

За таких обставин, місцевий суд дійшов повністю обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги у частині стягнення заборгованості з орендної плати у сумі 5350,00 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 777 Цивільного кодексу України, наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк.

У даному випадку вказана норма застосуванню не підлягає, як на тому наполягає заявник апеляційної скарги, оскільки ця стаття стосується лише договору найму (оренди), який припинив свою дію.

Так, рішенням господарського суду у справі № 2-13/6409.1-2007 по спору про стягнення суми боргу між тими ж сторонами, яке набрало законної сили, встановлено, що термін дії договору оренди продовжувався на наступні періоди часу.

Стосовно стягнення пені у розмірі 379,65 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язань може забезпечуватися в т.ч. неустойкою.

Згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, під неустойкою розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно зі статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штраф, пеня), яка сплачується у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Відповідно до пункту 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 4 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” передбачено, що пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань або за затримку грошових надходжень на рахунок клієнта банку - одержувача грошових коштів, яку нараховано та не сплачено на день набрання чинності цим Законом, за згодою сторін може бути перерахована за період дії терміну позовної давності, але розмір її не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалася пеня.

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України також встановлено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 3.2. договору оренди № 5 від 01.06.2005 передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати орендної плати або не в повному об’ємі, орендар сплачує пеню в розмірі 0,2 % від суми заборгованості за кожен день прострочки (включно з днем оплати).

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України та положень статті 193 Господарського кодексу України, зобов’язання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог діючого законодавства, одностороння відмова від виконання зобов’язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Відповідно до статті 232 Господарського кодексу України, пеня стягується за період встановлений у шість місяців.

Перевіривши розрахунок суми пені, колегія суддів вважає його вірним.

За таких обставин позовні вимоги у частині стягнення пені у сумі 379,65 грн. також підлягають задоволенню.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин позовні вимоги у частині стягнення 3% річних у сумі 48,80 грн. та 53,50 грн. інфляції також підлягають задоволенню.

Матеріали справи також свідчать про те, що позивач просив стягнути 703,32 грн. пені, 133,76 грн. –3 % річних та 59,00 грн. інфляції за період з 16.09.2005 по 13.02.2006.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.09.2006 у справі № 2-26/9191-2006 за позовом ЗАТ “Лікувально-оздоровчий центр “Демерджи”, до ТОВ “ЕОЛ” про стягнення 7500,00 грн. позовні вимоги були задоволені у повному обсязі: з відповідача стягнута орендна плата за користування вищевказаним приміщенням за період з 16.09.2005 по 13.02.2006 у сумі 7500,00 грн.

Однак, даний судовий акт був скасований вищою інстанцією і справа передана на новий розгляд.

Так, справа № 2-26/9191-2006 повернута до господарського суду Автономної Республіки Крим та за новим № 2-13/6409.1-2007 була розглянута по суті.

Рішенням господарського суду Автономної республіки Крим від 16.07.2007 позов задоволено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 08.11.2007 у справі № 2-13/6409.1-2007 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.03.2008 вищенаведені судові акти попередніх інстанцій залишені без змін.

Таким чином, посилання суду першої інстанції у даній справі на іншу справу, в якій суд прийшов до висновку, що договір сторонами розірваний не був, по суті є вірним.

Апеляційна інстанція перевіривши розрахунок інфляційного відшкодування, 3 % річних та пені, встановила, що розрахунок позивача зроблений з додержанням вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим місцевий суд правомірно визнав вимоги позивача щодо стягнення інфляційного відшкодування, 3 % річних та пені такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що рішення господарського суду Автономної Республіки Крим є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтею 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ЕОЛ" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2006 року у справі № 2-13/16649-2006 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                  В.М. Плут

Судді                                                                                В.С. Голик

Ю.М. Гоголь