ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2008 р.

№ П-10/230

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Брошнів-Осадської селищної ради

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.2008 року

у справі

№П-10/230 господарського суду Івано-Франківської області

за позовом

Прокурора Рожнятівського району в інтересах держави в особі Брошнів-Осадської селищної ради

до

Дочірнього підприємства “Пружинник”

про

стягнення суми,

за участю представників сторін від:

позивача:

не з’явились

відповідача:

Місечко В.М. –за довіреністю від 03.06.2008р.

прокуратури:

не з’явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 01.11.2007р. (суддя Шелест С.Б.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.2008р. (судді Мурська Х.В. –головуючий, Давид Л.Л., Кордюк Г.Т.), в задоволенні позову про стягнення заборгованості по орендній платі відмовлено.

Брошнів-Осадська селищна рада в касаційній скарзі просить скасувати рішення та постанову господарських судів і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представника відповідача, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, проведеною прокуратурою Рожнятівського району перевіркою встановлено, що між Брошнів-Осадською селищною радою та ДП “Пружинник” 02.01.2005р. було укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,5202га для обслуговування виробничих приміщень строком на один рік; після закінчення строку договору оренди відповідач продовжував користуватись земельною ділянкою, не вносячи при цьому орендних платежів, у зв’язку з чим станом на 29.05.2007р. утворилась заборгованість в розмірі 18051,44грн.

З урахуванням викладеного, прокурор Рожнятівського району в інтересах держави в особі Брошнів-Осадської селищної ради звернувся з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі в зазначеній сумі.

Відмовляючи в позові, суди виходили з того, що договори оренди землі від 02.01.2004р. та 02.01.2005р., на які позивач посилається як на підставу стягнення орендної плати, є неукладеними, оскільки сторонами не досягнуто визначених законом істотних умов договору оренди землі; договори не зареєстровані у встановленому порядку; з боку відповідача договори підписані невстановленою особою. Відтак, суди дійшли висновку щодо відсутності підстав для стягнення орендної плати з відповідача.

Вищий господарський суд України не може погодитися з переконливістю висновків судів попередніх інстанцій.

При розгляді цього спору суди попередніх інстанцій не з’ясували всебічно і повно всі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, який виник між сторонами у справі, а також не встановили в повній мірі наявність чи відсутність підстав, на яких ґрунтуються вимоги позивача і заперечення відповідача.

Згідно ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За визначенням статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про плату за землю" використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (ст.15 Закону України “Про плату за землю”).

З аналізу положень ст. 2 та ч. 2 ст. 15 Закону України “Про плату за землю” вбачається, що за відсутністю у користувача земельної ділянки документів, визначених у ст.ст. 125-126 ЗК України, тобто без укладення договору оренди земельної ділянки у встановленому законом порядку, такий користувач здійснює фактичне користування з зобов’язанням сплатити за період користування у поточному році податок на землю.

Тобто, підставою для стягнення плати за землю в даному випадку є не лише укладення (неукладення) договору оренди, а наявність фактичного використання земельної ділянки.

Вищевикладене суди попередніх інстанцій залишили поза увагою і обставини щодо фактичного користування відповідачем земельною ділянкою не досліджували.

При цьому суди не спростували (підтвердили) доводи прокурора, викладені в акті перевірки, про те, що на спірній земельній ділянці знаходяться виробничі будівлі і споруди відповідача, що має значення для правильного вирішення спору з урахуванням того, що користування землею є платним і наявність підстав для звільнення від плати за землю при розгляді справи не доводилась.

Також колегія зазначає, що суди, посилаючись на відсутність державної реєстрації договорів, як на одну з підстав для відмови в задоволенні позову про стягнення орендної плати, не врахували, що видача державного акта (на посвідчення права власності або землекористування) або реєстрація в установленому порядку договору оренди згідно з вимогами статей 18, 20 Закону України “Про оренду землі” є лише офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення землекористування. Відсутність державної реєстрації договору оренди земельної ділянки законодавством не визначено як підставу для звільнення особи, що здійснює використання земельної ділянки, від внесення орендної плати.

Суд апеляційної інстанції поза правовою увагою залишив доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що договори оренди зі сторони відповідача підписані директором ДП “Пружинник” Сеничаком Степаном Михайловичем, який дану обставину не заперечував в судовому засіданні місцевого господарського суду.

За таких обставин ухвалені в справі судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. При новому розгляді справи слід врахувати наведене і вирішити спір відповідно до закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, п.3 ч.1 ст.1119, 11110, ст.11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, –

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.2008р. та рішення господарського суду Івано-Франківської області від 01.11.2007р. у справі №П-10/230 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                                      Д.Кривда

Судді                                                                                 Г.Жаботина

А.Уліцький