ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2008 р.

№ 3/372

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді

суддів

Кота О.В.,

Барицької Т.Л.,

Шевчук С.Р.

розглянувши касаційне подання та касаційну скаргу

Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради та

Закритого акціонерного товариства виробничо-торгової фірми "Сіверянка"

на рішення господарського суду м. Києва від 30.10.2007 р. та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2007 р.

у справі

№ 3/372

за позовом

Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради

до

1) Фонду державного майна України;

2) Закритого акціонерного товариства виробничо-торгової фірми "Сіверянка"

про

визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та спонукання передати об'єкт державного житлового фонду у комунальну власність

за участю представників:

прокурора: Демидок Д.А., Рудак О.В.;

відповідача-1: Уланов І.В.;

відповідача-2: Гарам Л.М., Лавренюк О.Ф., Ткаченко О.М.

в с т а н о в и в :

Заступник прокурора Чернігівської області (надалі за текстом –"Прокурор") звернувся до господарського суду м. Києва з позовом в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до Фонду державного майна України (надалі за текстом –"ФДМУ") та Закритого акціонерного товариства виробничо-торгової фірми "Сіверянка" (надалі за текстом –"ЗАТ ВТФ "Сіверянка") про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та спонукання передати об’єкт житлового фонду у комунальну власність.

Рішенням господарського суду м. Києва від 30.10.2007 р. (суддя Сівакова В. В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2007 р. (судді Андрієнко В.В., Малетич М.М., Студенець В.І.) в позові відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятими судовими рішеннями, Прокурор звернувся до Вищого господарського суду з касаційним поданням, в якому просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 30.10.2007 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2007 р., та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги прокуратури Чернігівської області.

ЗАТ ВТФ "Сіверянка" звернулось до Вищого господарського суду з касаційною скаргою, в якій просить змінити рішення господарського суду м. Києва від 30.10.2007 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2007 р., відмовивши Заступнику прокурора Чернігівської області в задоволенні позову повністю з підстав відповідності законодавству проведеної у 1993 році приватизації (в складі цілісного майнового комплексу орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики "Сіверянка") гуртожитку по вул. Шевченка, 246-а в м. Чернігові.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційне подання та касаційна скарга не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами, 29.10.1992 р. між ФДМУ та Організацією орендарів орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики "Сіверянка" укладено Договір оренди державного майна Чернігівської орендної швейної фабрики “Сіверянка” № Д-1399.

15.07.1993 р. Фондом державного майна України прийняте рішення № 105-ІК про приватизацію державного майна, орендованого Організацією орендарів орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики "Сіверянка", яке підлягає приватизації шляхом викупу згідно п. 9 Декрету КМУ "Про приватизацію цілісних майнових комплексів державних підприємств та їх структурних підрозділів, зданих в оренду".

21.08.1993 р., на підставі Наказу ФДМУ № 5-ДУ від 17.08.1993 р., між ФДМУ та Організацією орендарів укладено додаткову угоду про внесення змін та доповнень до вказаного договору оренди № Д-1399 від 29.10.1992 р. Згідно додатку № 7 до додаткової угоди серед орендованого майна значився гуртожиток № 6 на 608 місць, що по вул. Шевченка, 246-а в м. Чернігові.

09.09.1993 р. між ФДМУ (Продавець) та Організацією орендарів орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики “Сіверянка” (Покупець) укладено договір № КП-154-14.09.9 купівлі-продажу майна державного підприємства (надалі за текстом –"Договір") (зареєстровано державним нотаріусом у реєстрі за № 1-5658; зареєстровано 01.10.1993р. виконавчим комітетом Чернігівської міської ради в журналі реєстрації договорів купівлі-продажу за № 3).

Згідно п. 3 Договору строки та організаційні форми приватизації підтверджуються додатковою угодою від 21.08.1993 р. до договору оренди за № Д-1399 від 29.10.1992р., яка є невід’ємною частиною договору купівлі-продажу.

Відповідно до акту прийому передачі від 05.11.1993 р. ФДМУ передав, а ЗАТ ВТФ "Сіверянка" прийняло викуплений цілісний майновий комплекс. 12.11.1993 р. на викуплене майно видано відповідне свідоцтво про власність № П-99.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про приватизацію державного майна" від 04.03.1992 р., в редакції чинній на час аналізованих правовідносин, товариству покупців, створеному працівниками підприємства згідно з статтею 8 цього Закону, яке, стало власником свого підприємства в результаті викупу підприємства, купівлі його на аукціоні, за конкурсом, придбання 51 і більше відсотків акцій, за його згодою відповідний державний орган приватизації безоплатно передає об'єкти соціально-побутового призначення, створені за рахунок коштів фонду соціального розвитку (аналогічних фондів) зазначеного підприємства із зменшенням ціни, за яку було придбано майно підприємства, на суму початкової ціни зазначеного майна. Ці пільги поширюються на викуп державного майна орендними підприємствами.

Дана норма господарськими судами при прийнятті рішень врахована не була.

Ч. 2 ст. 3 вище зазначеного Закону передбачає, що дія цього Закону не поширюється на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об'єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Виходячи з цієї норми господарські суди дійшли висновку, що до спірних правовідносин має застосовуватись саме Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Однак, з даною позицією господарських судів погодитись не можна, оскільки положення даного Закону регулюють відносини, пов'язані з відчуженням квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Крім того, навіть застосування даного Закону до спірних правовідносин не дає підстав для висновку про незаконність приватизації ЗАТ ВТФ "Сіверянка" гуртожитку в складі цілісного майнового комплексу виходячи з наступного.

Ст. 2 цього Закону встановлює, що не підлягають приватизації квартири-музеї, квартири в будинках закритих військових поселень, кімнати в гуртожитках, квартири, віднесені у встановленому порядку до непридатних для мешкання або службових квартир (кімнат), квартири, в яких мешкають два або більше наймачів, при відсутності згоди всіх на приватизацію займаної квартири.

Однак, дана норма встановлює заборону на приватизацію саме кімнат в гуртожитках громадянами, а не всього будинку гуртожитку, зокрема, юридичними особами.

Щодо позовних вимог в частині, що стосується зобов’язання ЗАТ ВТФ “Сіверянка” передати гуртожиток по вул. Шевченка, 246-А (м. Чернігів) у комунальну власність Чернігівської міської ради разом з відповідною технічною документацією, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 розділу VI Положення про план приватизації (затверджений Наказом ФДМУ від 10.11.1992 р.), чинного на момент приватизації спірного гуртожитку, встановлено, що щодо приватизації об'єкта з боку місцевих Рад народних депутатів за місцезнаходженням об'єкта приватизації можуть встановлюватися вимоги та обмеження стосовно об'єктів соціальної інфраструктури, котрі знаходяться на балансі підприємства.

Сторонами не надано доказів встановлення щодо гуртожитку, викупленого ЗАТ ВТФ "Сіверянка" в складі цілісного майнового комплексу, жодних обмежень передбачених Положенням про план приватизації.

Рішенням Чернігівської міської ради від 30.03.2004 р. затверджене Положення про порядок передачі в комунальну власність територіальної громади м. Чернігова об’єктів соціальної інфраструктури (надалі за текстом –"Положення").

Пункт 2 Положення встановлює, що, серед іншого, об’єктами передачі в комунальну власність є житловий фонд та інші об’єкти соціальної інфраструктури, які не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Господарськими судами встановлено, спірний гуртожиток перейшов до Організації орендарів, яка згідно з розпорядженням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 233-р від 28.12.1993 р. була зареєстрована як Акціонерне товариство "Виробничо-торгова фірма "Сіверянка", правонаступником якої є ЗАТ ВТФ "Сіверянка". При перетворенні Організації орендарів на акціонерне товариства до статутного фонду останнього було включено спірний гуртожиток.

Пункт 18 Положення визначає, що підставою для проведення роботи по передачі житлового фонду до комунальної власності територіальної громади м. Чернігова є рішення міської ради про надання згоди на таку передачу.

Місцевим та апеляційним господарським судом встановлено, що 20.07.2007 р. Комунальним підприємством Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації Чернігівської обласної ради, на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради № 175 від 17.07.2007 р., було зареєстроване право власності ЗАТ ВТФ "Сіверянка" на гуртожиток, про що видано відповідне свідоцтво. Крім того, сторонами не надано доказів того, що зазначене рішення виконкому Чернігівської міської ради оскаржувалось чи було скасовано.

Крім цього, при включенні гуртожитку до статутного фонду ЗАТ ВТФ "Сіверянка" інтереси територіальної громади не порушені з урахуванням того, що це майно належало до державної власності. При цьому питання щодо передачі гуртожитку до комунальної власності відповідно до Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ, організацій, затверджених Постановою КМУ від 06.11.1995 р. № 891, не вирішувалось.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що вимога Прокурора про спонукання передати об'єкт державного житлового фонду у комунальну власність не підлягає задоволенню.

Водночас, колегія суддів вважає, що господарськими судами правомірно встановлено, що заявником пропущено строк позовної давності та відсутні підстави визнання причин такого пропуску поважними.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 6 і 71 ЦК УРСР захист цивільних прав здійснюється в установленому законом порядку в межах трирічного строку позовної давності.

Враховуючи, що встановлений ст. 71 ЦК УРСР строк сплив до набрання чинності Цивільним кодексом України, оскільки спірний договір купівлі-продажу майна було укладено 09.09.1993р., то підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу УРСР.

Перебіг загальної позовної давності починається з дня виникнення права на позов. За загальним правилом, воно виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові. Разом з цим, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Господарськими судами обґрунтовано зазначається, що як прокуратура, так і Чернігівська міська рада, в інтересах якої заявлено позов у справі № 3/372, не вказали та не обґрунтували причин пропуску строку позовної давності і не просили відновити цей строк.

Судами встановлено, що Чернігівська міська рада була обізнана з обставинами спору, починаючи з моменту приватизації гуртожитку у 1993 році і до видачі свідоцтва про право власності на спірне майно у 2007 році.

Крім того господарські суди зазначають, що прокуратура Чернігівської області також була обізнана з обставинами приватизації спірного майна, оскільки у 1997 році здійснювала перевірку законності такої приватизації, а ще в 1993 році така перевірка здійснювалась і Генеральною прокуратурою України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з позицією місцевого та апеляційного господарського судів щодо порушення позивачем та прокурором загального строку позовної давності, передбаченого ст. 71 ЦК УРСР, що відповідно до ч. 1 ст. 80 цього ж Кодексу, є підставою для відмови в позові.

За таких обставин судова колегія не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового акту.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду м. Києва від 30.10.2007 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2007 р. у справі № 3/372 залишити без змін, а касаційне подання Заступника прокурора Чернігівської області та касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства виробничо-торгової фірми "Сіверянка" –без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      О. Кот

судді                               Т. Барицька

С. Шевчук