ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.06.08

Справа № 2/108-08.

За позовом Відкритого акціонерного товариства «Сумське машинобудівне

науково-виробниче об’єднання ім. М.В. Фрунзе», м. Суми

до відповідачів          1. Дочірнього підприємства «Сумський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м. Суми

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Геомодель», м. Київ

про визнання угоди у форма акту прийому-передачі векселів недійсною

СУДДЯ СОП‘ЯНЕНКО О. Ю.

При секретарі судового засідання Петен Я.Л.

Представники сторін:

Від позивача Гоч В.М.

Від відповідачів 1. Варуха Ю.В.

2. не прибув

Суть спору: позивач просить суд визнати недійсною угоду у формі акту прийому-передачі векселів від 25.09.2002р. № 09/02-О-Гм-1 між Дочірнім підприємством «Сумський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства ДАК «Автомобільні дороги України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Геомодель» про передачу простого векселя № 56, емітованого 18.04.2001р. ВАТ «СМНВО ім. М.В. Фрунзе»; визнати недійсним індосамент, вчинений Дочірнім підприємством «Сумський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства ДАК «Автомобільні дороги України» на користь ТОВ «Геомодель» на простому векселі № 56, емітованому 18.04.2001р. ВАТ «СМНВО ім. М.В. Фрунзе».

Відповідачі подали відзиви на позовну заяву, в яких проти позову заперечують і просять суд в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд встановив:

Позивач 18.04.2001р. емітував простий вексель № 56, який свідчить про те, що позивач взяв на себе безумовне зобов'язання сплатити 80605 грн. 55 коп. в строк до 18.04.2004 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтер Віст» чи за його наказом іншій особі.

Відповідно до індосаментів, вчинених на зворотньому боці простого векселя, крім ТОВ «Інтер Віст» векселедержателями були Сумське об‘єднання дорожніх підприємств, Адміністрація автомобільних доріг у Сумській області та ДП «Сумський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України».

25.09.2002 р. між Дочірнім підприємством «Сумський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства ДАК «Автомобільні дороги України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Геомодель» було укладено, як вважає позивач, угоду у формі акту прийому-передачі про передачу простого векселя № 56 на суму 80605 грн. 55 коп. в рахунок оплати за щебень згідно накладної № Щеб 9/2000-Гм/0-1 від 01.09.2000 р. і часткової оплати за гранвідсів за договором 1/2000-Гм/СО від 04.05.2000 р. згідно накладної № Щеб 6/2000-Гм/0-2 від 27.06.2000 р.

Позивач стверджує, що згадана угода та вчинений на її підставі індосамент на векселі підлягають визнанню недійсними на підставі вимог ст. ст. 48, 49 Цивільного кодексу України 1963 р.

Суд не може погодитися з такими твердженнями позивача, який має по вищезгаданим векселям безумовне зобов'язання сплатити кошти векселедержателю.

Згідно ст. 77 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, запровадженого Женевською конвенцією від 07.06.1930р., до простих векселів застосовується також положення, що стосуються переказних векселів, зокрема, положення щодо індосаменту (статті 11-20 Уніфікованого закону). Передача векселів здійснюється шляхом індосаменту – особливого передавального напису. Індосамент виконує три основні функції: передавальну, гарантійну і легітимаційну. Передавальна функція полягає у тому, що шляхом індосаменту усі права, що випливають із векселя , переносяться на нового кредитора. Саме індосамент переносить права векселедержателя від однієї особи (індосанта) до іншої (індосата), підтверджується та гарантуються ці права (ч. 1 ст. 14 Уніфікованого закону).

Права за векселем у векселедержателя існують ще до написання ним індосаменту на користь іншої особи. У особи, яка бажає отримати від векселедержателя, такі права виникають лише після вчинення векселедержателем індосаменту на вексельному бланку.

Таким чином, для здійснення передачі векселя від однієї особи до іншої сторони повинні мати попередню домовленість між собою. Саме така домовленість, а не акт прийому-передачі і є дією, що спрямована на набуття прав, що випливають з векселя та є підставою для вчинення індосаменту, який свідчить перенесення всіх прав, що випливають з векселя, до індосата.

Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що індосамент не вчиняється на виконання акту прийому-передачі, який засвідчує лише фізичне переміщення вексельних бланків, тому, що вчинення індосаменту передує складенню та підписанню акту прийому-передачі векселів від індосанта до індосата. Відповідно, в даному разі акт прийому-передачі векселів від 11.12.2000 року не може вважатися угодою, на виконання якої, як стверджує позивач, вчинялися індосаменти.

Зміст згаданого акту прийому-передачі векселів від 25.09.2002 року свідчить лише про оформлення ним фізичного переміщення вексельних бланків від індосанта до індосата з вчиненими на вексельних бланках індосатом індосаментами, оскільки після передачі вексельних бланків (векселів) індосату індосант вже не міг би вчинити індосамент.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ЦК Української РСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов’язків.

З огляду на викладене, всі права, що випливають з векселів переходять до індосата за індосаментом, а не за актом приймання - передачі вексельних бланків (векселів), тому, в даному разі за своєю правовою природою акт прийому-передачі векселів від 25.09.2002 року не є самостійною угодою (правочином) ні в розумінні статті 41 ЦК УРСР, ні в розумінні статті 202 ЦК України.

Посилаючись як на підстави для визнання акту прийому-передачі векселів на ст. 48 ЦК УРСР, відповідно до якої недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону, та ст. 49 ЦК УРСР, за якою недійсною є угода, укладена з метою, суперечною інтересам держави і суспільства, позивач не наводить і не надає жодних доказів, які б свідчили про невідповідність угоди у формі акту прийому-передачі векселів закону чи укладення її з метою, суперечною інтересам держави і суспільства.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, але позивач, з урахуванням всіх обставин справи, не подав суду належних доказів, які б обєктивно, і у визначеному законом порядку, підтвердили його позицію.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки вони суперечать вимогам чинного законодавства України та фактичним обставинам справи, і суд у позові відмовляє.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.          В позові - відмовити.

Повний текст рішення підписаний 27.06.2008 р.

СУДДЯ СОП‘ЯНЕНКО О. Ю.