ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.08                                                                                 Справа № 17/20пд.

За позовом Державного підприємства "Луганськвугілля", м. Луганськ в особі Відокремленого підрозділу шахта "Ніканор-Нова", м. Зоринськ Перевальського району Луганської області

До Закритого акціонерного товариства Горнозбагачувальна фабрика "Краснолуцька", м. Красний Луч Луганської області

про визнання договору частково недійсним

Суддя Фонова О.С.

Представники:

від позивача - Снегірьов М.А., довіреність № 03/5-157 від 25.05. 2008;

від відповідача - .Грекова Г.В., довіреність № б/н від 01.02.2008.

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним вимоги зобов‘язання п. 6.5 Договору на надання послуг №16 від 21.06.2005 в частині: «...Пеня сплачується за період прострочення платежу, включаючи день погашення заборгованості»як таке, що укладено внаслідок помилки.

Відповідач проти позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши обставини справи, витребувані судом та надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, суд

в с т а н о в и в:

Між позивачем та відповідачем було укладено договір від 21.06.2005 № 16 на надання послуг (далі - Договір), згідно якого Замовник (позивач) зобов’язується своїми засобами поставити на збагачення Виконавцю (відповідач) рядове вугілля та оплатити вартість послуг по його збагаченню, а Виконавець зобов’язується збагачувати вугілля Замовника на умовах давальницької вугільної сировини з метою отримання продуктів збагачення, с подальшою передачею їх замовнику.

Пунктом 6.3. Договору передбачена відповідальність відповідача за прострочення відвантаження продуктів збагачення у вигляді пені у розмірі 0,1% від вартості партії вугілля (по вагонній нормі) за кожен день прострочення.

Пунктом 6.5 Договору передбачена відповідальність позивача за прострочення оплати послуг з переробки вугілля у вигляді пені у розмірі 0,1 % від простроченої суми платежу за кожен день прострочення. Пеня сплачується за весь період прострочення, включаючи день погашення заборгованості.

Тобто умовами договору передбачена обопільна відповідальність за порушення зобов’язань.

При укладанні даного договору позивач вважав, що п. 6.5. Договору передбачає стягнення штрафних санкції протягом шести місяців, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України (далі –ГК України).

Однак, як зазначає позивач, у зв’язку з неналежним фінансуванням підприємств вугільної промисловості з бюджету, у нього виникли грошові зобов’язання перед відповідачем, який в свою чергу звернувся до суду за стягненням заборгованості, а також штрафних санкцій у вигляді пені за весь період прострочення, включаючи день погашення заборгованості.

Проаналізувавши ситуацію, що склалась, а також законодавство України, а саме Цивільний кодекс України, позивач дійшов висновку, що умова договору відносно періоду нарахування пені у разі порушення оплати послуг з переробки вугілля, була укладена ним заздалегідь помилково. Він вважав, що п. 6.5 Договору відповідає вимогам частини 6 статті 232 ГК України.

Отже, позивач при укладанні договору помилявся, вважаючи, що п. 6.5 Договору відповідає вимогам статті 232 ГК України, у зв’язку з чим просить визнати недійсною умову зобов’язання п. 6.5 Договору в частині „...Пеня сплачується за період прострочення платежу, включаючи день погашення заборгованості”, як таку, що укладена в наслідок помилки.

Відповідач проти вимог позову заперечує, та зазначає, що вимоги позивача відносно визнання недійсним останнього речення п. 6.5 Договору вже були предметом розгляду під час слухання справи № 9/106 в господарському суді Луганської області між тими ж сторонами. За результатами розгляду справи 26.06.2008 було винесене рішення, яким встановлено, що на момент вчинення спірного договору були додержані вимоги закону та оспорюваний пункт 6.5 Договору визнано дійсним. Крім того, позивачем всупереч статті 33 ГПК України не доведено, в чому саме полягає помилка і що така помилка має істотне значення.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Стаття 217 ЦК України передбачає, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов’язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Судом встановлено, що пунктом 6.5 Договору передбачена відповідальність позивача за прострочення оплати послуг з переробки вугілля у вигляді пені у розмірі 0,1 % від простроченої суми платежу за кожен день прострочення. Пеня сплачується за весь період прострочення, включаючи день погашення заборгованості.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Зі змісту оспорюваного останнього речення п. 6.5. Договору, а саме: „Пеня сплачується за весь період прострочення, включаючи день погашення заборгованості”, можна зрозуміти, що в договорі погоджено період, протягом якого нараховується пеня, зокрема зазначено „за весь період прострочення, включаючи день погашення заборгованості”.

Та обставина, що позивач вважав дану умову відповідною частині 6 статті 232 ГК України, де зазначено, що пеня нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано, як що інше не передбачено законом або договором, не є підставою для кваліфікування її як помилки.

Суд вважає, що підписуючи даний Договір, позивач не вірно витлумачив зміст останнього речення п. 6.5 Договору, однак це не є помилкою та підставною для визнання Договору недійсним в заявленій частині.

Позивач мав реальну можливість розуміти зміст спірного речення так, як це передбачено договором, двозначних тлумачень воно не містить, а викладено досить чітко та зрозуміло. Позивач сам зазначає, що після спроб стягнути з нього штрафні санкції позивачем за весь період прострочення, включаючи день погашення заборгованості, позивач став аналізувати законодавство, та прийшов до висновку, що дана умова Договору у частині відповідальності була укладена ним заздалегідь помилково, вважаючи, що вона відповідає ст. 232 ГК України. Однак, ніщо не заважало йому зробити це на момент укладання договору.

Для вирішення питання щодо визнання недійсною угоди чи її частини, як такої, що укладена в наслідок помилки необхідно встановити наявність не просто невірного тлумачення змісту правової норми та речення договору, а істотної помилки.

Як зазначено в п. 13 Роз’яснення Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними»від 12.03.99 № 02-5/111, під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною за угодою предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка повинна мати суттєве значення, зачіпати природу угоди або такі якості її предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. Помилка в мотивах угоди, а також неправильна уява про норму права не підпадають під ознаки статті 229 Цивільного кодексу України.

В даному випадку має місце неправильне тлумачення правових норм та незнання закону однією стороною угоди.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано до справи жодного доказу на підтвердження свого доводу про те, що він, підписуючи Договір, помилявся у змісті останнього речення пункту 6.5 Договору, та ця помилка була істотною, а не просто невірним його тлумаченням.

Крім того, позивач у справі № 9/106, у якій він був відповідачем, заявив зустрічний позов про визнання недійсним останнього речення п. 6.5 того ж спірного договору № 16 від 21.06.2005, однак з інших підстав, а саме з підстав нерівнозначності умов. Однак, суд відмовив у задоволенні зустрічного позову, та не підставив під сумнів дійсність п. 6.5. Договору та його останнього речення, зокрема.

З огляду на вищезазначене, вимога позивача про визнання недійною умови зобов’язання п. 6.5. Договору в частині „...Пеня сплачується за весь період прострочення платежу, включаючи день погашення заборгованості”, як таку, що укладена в наслідок помилки, є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 44, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

в и р і ш и в :

1.          У задоволенні позову відмовити.

2.          Судові витрати покласти на позивача.

У судовому засіданні оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його підписання.

Дата підписання рішення: 05.09.2008.

Суддя                                                                                  О.С. Фонова