ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________
__________________________________________________________________________________
м.Житомир, майдан Путятинський, 3/65  тел.(8-0412) 48-16-02
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2008 р.
Справа № 12/42

Житомирський апеляційний
господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого   судді

суддів:

при секретарі
,

за участю представників сторін:

від позивача: СПД ОСОБА_1,

ОСОБА_2, представника за
довіреністю серії ВКЕ №504552 від

30.01.2008 року,

від відповідача: Шаповалової А.О.,
представника за довіреністю №1 від 01.01.2008р.,

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинська швейна фабрика
"Ельфа", м. Малин  Житомирської
області

на рішення Господарського суду
Житомирської області

від "05" лютого 2008 р. у
справі № 12/42 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом Суб"єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, м. Малин  Житомирської області

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Малинська швейна фабрика "Ельфа",

м. Малин  Житомирської області

про стягнення 23 200 грн. боргу,
3000,00 грн. моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
господарського суду Житомирської області від 05.02.2008р. у справі №12/42 позов
Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, м. Малин  Житомирської області до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Малинська швейна фабрика "Ельфа", м.
Малин  Житомирської області про стягнення
23 200 грн. боргу, 3000,00 грн. моральної шкоди задоволено частково: стягнуто з
ТОВ "Малинська швейна фабрика "Ельфа" на користь СПД -  фізичної особи ОСОБА_1 - 23200,00грн.
заборгованості, 232,00грн. державного мита та 104,49грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В задоволенні
позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись
з прийнятим рішенням в частині стягнення 23200,00грн. заборгованості, ТОВ
"Малинська швейна фабрика "Ельфа" звернулось до Житомирського
апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення
суду першої інстанції скасувати в зазначеній частині, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна
скарга мотивована, зокрема, тим, що відмова суду затвердити мирову угоду з
причини наявності в ній умовного зобов'язання суперечить чинному законодавству
та позбавляє позивача і відповідача здійснити відстрочення погашення
зобов'язання, оскільки чинне законодавство не встановлює заборони на
використання в мировій угоді умовних зобов'язань, зокрема, штрафу за порушення
угоди. Отже, сторони мирової угоди вправі на свій розсуд застосовувати такі
умови в угодах за домовленістю між собою. Крім того, мирова угода, що була
подана сторонами до суду, в повній мірі відповідає ст.78 ГПК України, оскільки
предмет мирової угоди стосується лише прав та обов'язків сторін щодо предмету
позову.

В судовому
засіданні представник відповідача підтримала доводи, викладені в апеляційній
скарзі, вважає, що господарським судом Житомирської області прийнято рішення
від 05 лютого 2008 року з порушенням норм чинного законодавства, просить
апеляційну скаргу задовольнити та скасувати оскаржуваний судовий акт.

Представник
позивача заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, вважає
рішення господарського суду законним та обгрунтованим, а апеляційну скаргу -
безпідставною, просить оскаржуваний судовий акт залишити без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Заслухавши
пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ
"Малинська швейна фабрика "Ельфа" 23200,00грн. заборгованості та
3000,00грн. моральної шкоди (а.с.2-4).

03.05.2007р.
між сторонами укладено договір найму транспортних засобів, за умовами якого
наймодавець зобов'язується за плату передати у користування наймачеві
автомобіль марки VOLKSWAGEN LT-35 (п.1.1.) (а.с.16-17).

Відповідно до
п.1.1.1. договору, автомобіль передається наймачеві наймодавцем з водієм, що
його обслуговує, в робочі дні тижня, в робочий час, терміном на 1 рік, з
03.05.2007р. по 03.05.2008р.

Згідно п.1.5.
договору, наймач проводить оплату за користування переданими йому за цим
договором автомобілями протягом 5 банківських днів з моменту надання наймодавцем
рахунку-фактури з розрахунку 350грн. за 1 км пробігу і 2 рейса за годину
простою протягом робочого часу.

Цей договір
вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та
його скріплення печаткою юридичної особи; строк цього договору починає свій
перебіг у момент, визначений у п.6.1. цього договору та закінчується
03.05.2008р. (п.п.5.1., 5.2. договору).

На виконання
умов договору позивачем було надано відповідачеві автомобіль та здійснено
перевезення, про що свідчать акти приймання-передачі робіт (надання послуг),
підписаними представниками обох сторін (а.с.10-14).

Відповідач свої
зобов'язання за договором виконав частково. Його заборгованість перед позивачем
становить 23200,00грн., що підтверджується підписаним сторонами актом звіряння
розрахунків станом на 31.12.2007р. (а.с.20).

Позивачем було
надіслано на адресу відповідача заяву та рахунок-фактуру з вимогою провести
оплату заборгованості в сумі 23200,00грн. (а.с.18). Факт отримання відповідачем
заяви 12.12.2007р. підтверджується повідомленням про вручення поштового
відправлення на а.с.19. Однак, зазначена вимога була залишена останнім без
відповіді та без задоволення.

Відповідно до
ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.526
ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового  обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1
ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні  встановлений строк (термін) його виконання,
то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін)
виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати,
підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вбачається з
умов договору (п.1.5.), оплата за користуванням автомобілем повинна проводитись
протягом 5 банківських днів з моменту надання рахунку-фактури.

Отже, оскільки
відповідачем не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції доказів
проведення розрахунків в повному обсязі, вимога про стягнення з відповідача
23200,00грн. заборгованості є обгрунтованою, підтвердженою належними доказами
(відповідачем також не заперечується і визнається), що правомірно встановлено
судом першої інстанції.

Крім основної
суми заборгованості позивач просить стягнути з відповідача 3000,00грн.
моральної шкоди, яка полягає в приниженні честі та гідності внаслідок
невиконання відповідачем договірних зобов'язань.

Як зазначає
позивач, це виникло в зв'язку з порушенням його права на належну оплату праці з
боку відповідача, оскільки невиконання договірних зобов'язань примусило
позивача нервувати та постійно розмірковувати над питанням повернення грошей,
що стало наслідком роздратованості позивача та виправдовування перед членами
сім'ї.

Відповідно до
положень ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають  правові
наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Відповідно до
загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню
при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини
останнього в її заподіянні.

Згідно ч.1
ст.1167 ЦК України, моральна  шкода,  завдана
фізичній  або  юридичній
особі неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою,  яка її завдала,  за наявності
її  вини,  крім
випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2
статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у приниженні честі
та гідності, а також ділової репутації юридичної особи.

Пунктом 3
постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. №4
передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до
чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:  у приниженні честі, гідності, престижу або
ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з
незаконним  перебуванням  під слідством і судом,  у порушенні
нормальних життєвих   зв'язків
через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою
шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру,
що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації,   посяганням на фірмове найменування, товарний
знак, виробничу марку,   розголошенням
комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження  престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до
роз'яснення Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням моральної шкоди" від
29.02.1996р. №02-5/95, моральною визнається шкода, заподіяна організації
порушенням її законних немайнових прав.

Відповідно до
ст.51 ЦК України, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб,
якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Колегія суддів
апеляційного господарського суду погоджується із висновком місцевого
господарського суду  про те, що оскільки
позивач звернувся до суду як фізична особа - підприємець, то моральна шкода
щодо нього могла полягати лише у приниженні його ділової репутації, про що в
позові не було зазначено, а звідси у відмові в задоволенні позовних вимог в
частині стягнення 3000,00грн. моральної шкоди.

Щодо доводів
апеляційної скарги стосовно відхилення судом першої інстанції заяви відповідача
про затвердження умов мирової угоди, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідачем
подано заяву про затвердження мирової угоди, в якій він визнає борг в сумі
23200,00грн. та просить розстрочити вказаний борг за графіком, викладеним у
заяві (а.с.26).

В засіданні
суду першої інстанції 05.02.2008р. сторони подали на затвердження суду спільну
заяву про затвердження мирової угоди (а.с.27).

Згідно ч.3
ст.78 ГПК України, мирова угода може стосуватися лише прав і обов'язків сторін
щодо предмета позову.

Відповідно до
п.3.9.6. роз'яснення Вищого господарського суду України "Про деякі питання
практики застосування Господарського процесуального кодексу України"
№02/5-289 від 18.09.1997р., одним із засобів вирішення господарського суду є
мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо
предмету  позову. Господарський суд не
затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом
вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо
така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового
спору.

Як вбачається
зі змісту мирової угоди, пунктом 2 спільної заяви сторін передбачено, що в разі
невиконання графіку повернення сум боргу, ТОВ "Малинська швейна фабрика
"Ельфа" зобов'язується сплатити ФОП ОСОБА_1 штрафні санкції в розмірі
5% від несплаченої (простроченої) суми, що в майбутньому може стати підставою
для подання нового позову до суду.

Отже, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відхилив заяву про
затвердження мирової угоди, оскільки зазначена мирова угода суперечить вимогам
чинного законодавства.

Враховуючи
викладене, рішення господарського суду Житомирської області від 05 лютого 2008
року необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "Малинська швейна фабрика "Ельфа" - без
задоволення.

Керуючись
ст.ст.  101,103,105 Господарського
процесуального кодексу України, Житомирський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення
Господарського суду Житомирської області від 05 лютого 2008 року у справі
№12/42 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "Малинська швейна фабрика "Ельфа", м.
Малин  Житомирської області - без
задоволення.

2. Справу
№12/42 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя

судді:

Віддрук. 4прим.

1 - до справи

2,3 - сторонам

4 - в наряд