ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16.05.08 р.                     Справа № 19/38пд

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Дучал Н.М.

При секретарі Бойчук А.В.

За участю представників сторін:

від позивача: Степанов В.В., директор

від відповідача 1: Петренко О.Г., за довіреністю

від відповідача 2: Завгородній К.О., Поповський А.А., за довіреністю

Розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного підприємства “Око”, с. Червоний Оскіл Харківської області

до відповідача 1: Державного підприємства “Донецька залізниця”, м. Донецьк

до відповідача 2: Державного підприємства “Експертно-аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго”, м.Донецьк

про визнання недійсним правочину з видачі векселя №1619 між ДП “Донецька залізниця” і ДП “Експертно-аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго”.

Приватне підприємство “Око”, с.Червоний Оскіл Харківської області звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до відповідачів: Державного підприємства “Донецька залізниця”, м.Донецьк, Державного підприємства “Експертно-аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго”, м.Донецьк про визнання недійсним правочину з видачі векселя №1619 між ДП “Донецька залізниця” і ДП “Експертно-аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго”.

В обгрунтування заявлених вимог позивач послався на правочин, здійснений між відповідачами з видачі 10.07.2003 р. Державним підприємством “Експертно-аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго” м.Донецьк простого векселя № №1619, який в подальшому був індосованим на адресу ТОВ “Торгівельний дім “Південно-східний”, та на адресу ПП “Око”; рішення господарського суду Донецької області від 14.07.2006 р. у справі № 1/19.

На підставі свідчень сторін позивач вважає правочин з видачі векселя відповідачем 2 відповідачу 1 – міною, в результаті чого зазначає, що враховуючи приписи ст. 715 Цивільного кодексу України, при видачі спірного векселя відповідач 2 мав статус продавця спірного векселя, а відповідач 1 – покупця. Наполягає на безтоварності спірного векселя, що суперечить п.п.1,3 ст. 4 Закону України “Про обіг векселів в Україні”.

Позивач також наполягає, що зазначений правочин з видачі векселя суперечить приписам Постанови Кабінету Міністрів України № 262 від 06.02.2003 р., за умов якої державним підприємствам заборонено видавати векселі строком понад 30 днів, тому що спірний вексель виданий зі строком погашення – 31.12.2005 р.

Додатково послався на ч.6 гл.7 Закону України “Про цінні папери та фондову біржу”, ч.1 ст. 203, ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України, ст.ст.14,77 Уніфікованого закону “Про переказні векселі та прості векселі”.

За клопотанням позивача здійснювалася технічна фіксація судового процесу.

Позивачем додатково до матеріалів справи надано копії листів до Генеральної прокуратури України, копію листа Управління Служби безпеки України в Донецькій області та копію заяви Степанова В.В. до Генеральної прокуратури України, інше листування.

Відповідач 1 проти позову заперечив, просив суд в позовних вимогах відмовити в повному обсязі. Надав пояснення ( лист № Н37-10/529 від 08.04.2008 р.), в яких повідомив наступне.

Правочин, що є предметом позову здійснено відповідачами 10.07.2003 р. Відповідно до п.7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України 2003 року, на нього поширюється дія ст.ст.71,80 Цивільного кодексу УРСР, тому позивачем пропущений строк позовної давності, який сплив 10.07.06 р.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або судом. Наполягає, що судовими рішеннями по справі № 1/19 були встановлені, зокрема, правильність оформлення та видачі векселів, дійсність переданих вексельних вимог, взагалі вексельна дієспроможність сторін; факт відповідності правочину вимогам закону, встановлений господарським судом Донецької області по справі № 1/19 за участю тих самих сторін.

Вважає, що у цьому спорі слід застосовувати положення Господарського кодексу України, як акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері і положення Цивільного кодексу України у випадках, коли правовідносини не врегульовані ГК України. Відповідно до статті 16 ГК України, одним із способів захисту порушених прав та інтересів є визнання недійсним правочину. Позивач не доводить, що в зв”язку зі здійсненням спірного правочину порушені його права та охоронювані законом інтереси. Відповідно до ст. 207 ГК України у позивача відсутнє право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним.

Повідомив, що не може надати витребувані судом договір, що був підставою для видачі векселя, та акти приймання–передачі спірного векселя, оскільки згідно акту списання вказані документи знищені, надав копію Акту від 21.12.2007 р. “Про виділення до знищення документів, які не підлягають зберіганню”.

Відповідач 2 проти позову заперечив, про що надав письмові пояснення ( лист б/н від 09.04.2008 р.). Наполягає, що правочин, що є предметом позову здійснено відповідачами 10.07.2003 р. Відповідно до п.7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України 2003 року, на нього поширюється дія ст.ст.71,80 Цивільного кодексу УРСР, тому позивачем пропущений строк позовної давності, який сплив 10.07.06р.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або судом. Наполягає, що судовими рішеннями по справі № 1/19 були, зокрема, встановлені правильність оформлення та видачі векселів, дійсність переданих вексельних вимог, взагалі вексельна дієспроможність сторін. Вважає факт правомірності правочину відповідності вимогам закону, встановлений господарським судом Донецької області по справі № 1/19 за участю тих самих сторін.

21.04.2008 р. до справи від позивача надійшов лист( вх. № 0241/2250) – відповідь на пояснення відповідачів від 09.04.2006 р.

Позивач наполягає, що як встановлено рішенням господарського суду Донецької області у справі № 1/19, ПП “Око” є належним векселедержателем простого векселя № 1619, який опротестовано у неплатежі, та неоплачено на дату подання позову. Видача неоплаченого цінного паперу – саме і є предметом спірного правочину. Порушення прав позивача виражається у неможливості отримати платіж за належним йому цінним папером. Наявність порушень з боку векселедавця і ремітента при видачі векселя також порушує зазначене суб”єктивне право векселедержателя. Тому звернення з позовом є обґрунтованим.

Послався на ст. 47 Уніфікованого закону, за якою Держатель має право пред”явити позов до кожної з цих осіб ( векселедавця та індосантів) окремо і до всіх разом, при цьому необов”язково додержуючись тієї послідовності, в якій вони зобов”язалися. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Заперечив проти наполягання про сплив строку позовної давності ( 10.07.06 р.). Послався на ст. 71 ЦК УРСР та ст. 257, 261 ЦК України). Наполягає, що до позовів про визнання правочинів недійсними строки позовної давності не застосовуються або застосовуються продовжені строки позовної давності.

Відповідачі не надали жодних доказів, що спірний правочин було вчинено 10.07.03р.

Позовна давність переривається пред”явленням особою позову до одного або кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Вважає, що зверненням до суду з позовом про стягнення суми за векселем, 17.01.2006 р., – строк перервався, новий строк розпочався з моменту набрання чинності рішенням суду у справі № 1/19, тобто з 24.07.06 р.

Вважає, знищення відповідачами документів таким, що суперечить ст.345 та ст.25Д Переліку типових документів, затв. Наказом ГАУ при КМУ від 20.07.98 р. № 41, відповідно до яких у разі суперечок, спорів, слідчих та судових справ – зберігаються до ухвалення остаточного рішення.

Послався на судову справу за позовом ПП “Око” до директора ДП “Центр” Карпунової про стягнення суми за належним позивачеві векселем № 1061, виданим ДП “Донецька залізниця”, що розглядалася Ворошиловським районним судом м. Донецька, на цей час справа знаходиться на новому розгляді.

Враховуючи неподання відповідачами витребуваних документів, та відсутність у ГПК України відповідного випадку, позивач вважає, що слід застосувати аналогію права ( ст.ст. 137,146 ЦПК України), з яких випливає необхідність визнати доведеним факт, що спірний правочин відповідачами здійснено за відсутності договору, який був оформлений у відповідності до вимог ч.1,ч.3 ст.4 Закону України “Про обіг векселів в Україні”.

Судові рішення у справі № 1/19 не містять зазначень про підтвердження правомірності правочину по видачі спірного векселя.

Наполягає на порушенні Постанови Кабінету Міністрів України № 262 від 06.03.2002 р., якою державним підприємствам заборонено видавати векселі строком понад 30 днів, яка є чинною. Вважає, що директор відповідача 2 Карпунова, підписавши вексель зі строком оплати більш 30 днів, перевищила повноваження, тому вексель підписаний неповноважною особою.

В зв”язку з наданими поясненнями ( стосовно невизначеності дати угоди, яка є предметом спору), позивачу було запропоновано конкретизувати правочин, який вимагається визнати недійсним та визначити його дату). Позивачем не конкретизовано предмет позову, в судовому засіданні позивач повідомив, що предмет позову є незмінним та викладений в позовній заяві.

У відповідності до п.п. 2, 3, 4 частини 3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст.42 Господарського процесуального кодексу України - правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно ст.43 Господарського процесуального кодексу України - судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розгляд справи відкладався.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши в засіданні пояснення представників сторін, Господарським судом, -

В с т а н о в л е н о.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 14.07.06 р. у справі № 1/19, що залишено в силі Постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2006 р., відмовлено ПП “Око” у задоволенні позову до ДП “Донецька залізниця” м. Донецьк про стягнення основного боргу в сумі 50 000,00 грн. за векселями, до складу яких входив і простий вексель № 1619 ( дата складання 10.07.2003 р., сума – 10 000,00 грн., строк сплати по векселю – 31.12.2005 р.).

Текст рішення свідчить, що в ході судового провадження за клопотанням ПП “Око” про виключення з числа відповідачів “ДП “Центр” – зі складу відповідачів було виключено ДП “Експертно-аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі “Центр” Мінтопенерго м. Донецьк.

Рішенням також встановлено, що ПП “Око” згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Т 45/2306/002 від 23.06.2005р. отримав прості векселі, в тому числі і простий вексель № 1619 ( дата складання 10.07.2003 р., сума – 10 000,00 грн., строк сплати по векселю – 31.12.2005 р.), емітовані державним підприємством “Експертно-аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі Мінпаливенерго” Донецькій залізниці на загальну суму 50 000,00 грн. зі строком оплати 31.12.2005 р.

Донецька залізниця індосувала вказані векселі Товариству з обмеженою відповідальністю “Торговельний дім “Південно-східний” і на підставі бланкового індосаменту останнього індосанта векселі були одержані позивачем.

Індосаментний ряд на векселі не порушений, тому суд приймає ПП “ОКО” як законного векселедержателя.

В силу статті 38 Уніфікованого закону власник переказного векселя терміном на визначений день або в такий-то час від упорядкування або від пред’явлення повинен пред’явити переказний вексель до платежу або в день, коли він повинен бути оплачений, або в один із двох таких робочих днів.

03.01.2006р. ПП “Око” звернувся до приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу з заявою для вчинення протесту про неоплату векселів, пред’явивши вимоги векселедателю і 04.01.2006р. був здійснений протест про неоплату векселів, про що зроблений відповідний запис у реєстрі та відмітка про протест щодо неоплати на самому векселі. Вказані дії відповідають Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженій наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004р. № 20/5.

У разі вчинення протесту настає відповідальність індосантів, трасанта та їх авалістів і настає право власника векселя вимагати оплатити по векселю. Під правом вимоги за векселем розуміється право векселедержателя залучати учасників векселя до тієї вексельної відповідальності, яку вони прийняли відповідно до змісту векселя.

Згідно статті 15 Закону індосант, як і векселедатель, відповідає не тільки за дійсність передаваємої вимоги, але і за платіж, тобто за фактичну можливість здійснення оплати. Звільнення від цього зобов’язання можливо лише шляхом здійснення у тексті індосаменту спеціального застереження, як то „без обороту на мене” або іншого рівнозначного напису.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Предметом спору у цій справі є недійсність правочину з видачі векселя, що вчинений в 2003 році, за яким правовідносини між сторонами виникли в період дії Цивільного кодексу УРСР, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України та Господарським Кодексом України.

Відповідно до ст.58 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом’якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Господарського кодексу України передбачено, що вони застосовуються до цивільних та господарських відносин, що виникли після набрання ними чинності.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом стосовно законодавства, яке діяло на момент здійснення спірного правочину, а не законодавства, яке діє на момент розгляду справи.

Укладення угоди є одномоментним правочином, а не продовжуваною в часі дією, тому в даному випадку для вирішення питання щодо недійсності спірного правочину мають застосовуватися положення Цивільного кодексу УРСР.

Як зазначено в позові, позивач оскаржує угоду з видачі простого векселя, що не можна ототожнювати з угодою, що стала підставою для видачі векселя, та з угодою про передачу векселя.

Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Згідно ст.21 Закону України “Про цінні папери та фондову біржу” вексель є видом цінних паперів, що засвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця (боржника) сплатити у відповідний строк зазначену в цьому документі суму власнику векселя.

Видача простого векселя – це фізична видача складеного та підписаного векселедавцем простого векселя, яка означає настання відповідальності векселедавця за платіж по векселю в момент передання такого векселя; первісне вручення векселя, складеного однією особою на користь іншої особи - векселедержателя або ремітента.

Вексель повинен бути складений з дотриманням встановлених вексельним законодавством вимог щодо його форми та змісту. Перелік обов'язкових реквізитів для переказного векселя наведено у ст. 1, а простого - у ст. 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі.

Наданий позивачем для огляду оригінал простого векселя свідчить, що в ньому містяться всі необхідні реквізити, які передбачені Уніфікованим законом.

При цьому, вексель є абстрактним грошовим зобов'язанням незалежно від причин, які обумовили його видачу, вексельне зобов'язання є безспірним та безумовним. Зобов'язання осіб, що підписали вексель, випливають виключно із векселя та не потребують підтвердження та обгрунтованості будь-якими документами окрім самого векселя.

За приписами ст. 4 Закону України “Про обіг векселів в Україні”, видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги.

На момент видачі переказного векселя особа, зазначена у векселі як трасат, або векселедавець простого векселя повинні мати перед трасантом та/або особою, якій чи за наказом якої повинен бути здійснений платіж, зобов'язання, сума якого має бути не меншою, ніж сума платежу за векселем.

У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо

платежу за векселем.

Особи, винні в порушенні вимог цієї статті, несуть відповідальність згідно з законом.

За статтею 5 цього ж закону, векселі (переказні і прості) складаються у документарній формі на бланках з відповідним ступенем захисту від підроблення, форма та порядок виготовлення яких затверджуються Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку за погодженням з Національним банком України з урахуванням норм Уніфікованого закону, і не можуть бути переведені у бездокументарну форму (знерухомлені).

Вексель, який видається на території України і місце платежу за яким також знаходиться на території України, складається державною мовою. Найменування трасанта або векселедавця, інших зобов'язаних за векселем осіб заповнюється тією мовою, якою визначено офіційне найменування в їх установчих документах.

Вексель підписується: від імені юридичних осіб - власноручно керівником та головним бухгалтером (якщо така посада передбачена штатним розписом юридичної особи) чи уповноваженими ними особами. Підписи скріплюються печаткою.

Правочини, на підставі яких було видано вексель, можуть бути визнані судом недійсними із застосуванням між сторонами загальних правових наслідків недійсності правочинів. Але ж визнання судом зазначених правочинів недійсними не спричиняє недійсність векселя як цінного папера та не перериває індосаментний ряд.

Визнання недійсними правочинів з передачі векселів, також не робить вексель таким, що не має вексельної сили та не тягне за собою припинення індосаментного ряду.

Позивач не надав доказів, що угода, яка була підставою для видачі векселя, визнана такою, що суперечить приписам чинного на той час законодавства, або, що є рішення суду про визнання її недійсною.

Позивачем не доведено наявності між відповідачами угоди з видачі векселя.

За приписами ст.41 Цивільного кодексу УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Позивач не представив до матеріалів справи документових підтверджень порушення відповідачами вимог Закону України “Про обіг векселів в Україні”.

Отже, позивач вимагає визнання угоди з видачі векселя недійсною, не посилаючись

на факт її укладення та підстави, з якими закон пов'язує настання такого правового наслідку, як визнання угоди недійсною.

Аналіз викладених в позові та доповненнях обґрунтувань заявлених вимог свідчить про те, що позивачем фактично оскаржується сам вексель.

В статтях 1 та 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі міститься перелік обов'язкових реквізитів для переказного векселя та простого векселя.

Виходячи зі змісту статей 2, 76 Уніфікованого закону документ, який не містить обов'язкових реквізитів, перелічених у вказаних статтях Уніфікованого закону, не є цінним папером (векселем), а може мати силу простої боргової розписки, за винятком випадків, прямо зазначених в абзацах 2-4 ст. 2, абзацах 2-4 ст. 76 Уніфікованого Закону.

Судом не встановлено дефекту форми простого векселя № № 1619, а будь-яких інших підстав, які б позбавляли його вексельної сили, законодавством не передбачено. Отже, підстави для визнання простого векселя № № 1619 недійсним відсутні відповідно до ст.ст. 75, 76 Уніфікованого Закону України про переказні векселі та прості векселі, оскільки вексель має всі необхідні реквізити.

Видача векселів як засіб оформлення заборгованості за договором, або як припинення грошових зобов'язань щодо платежу за договором, не суперечить вимогам чинного на час видання векселя законодавства.

Порушення вимог ст. 4 Закону України "Про обіг векселів в Україні", відповідно до якої видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги, на яку посилається позивач у позові, наслідків у вигляді недійсності векселю, або недійсності угоди по передачі векселя, не передбачає, тому що частина 4 ст. 4 Закону України "Про обіг векселів в Україні" встановлює, що особи, винні в порушенні вимог цієї статті, несуть відповідальність згідно з законом.

Відповідно до ст.1 Закону України “Про обіг векселів в Україні”, законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі – Уніфікований закон), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України "Про цінні папери і фондову біржу", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі" , Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів", цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

Постанова Кабінету Міністрів України № 262 від 06.03.2002 р. “Про затвердження Порядку випуску, авалювання, акцептування, індосування та погашення векселів, що випускаються державними підприємствами та акціонерними товариствами, у статутному фонді яких частка держави перевищує 50 відсотків”, на порушення якої посилається позивач, не є частиною вексельного законодавства України, тому, що прийнята з метою впорядкування розрахунків державних підприємств та акціонерних товариств, у статутному фонді яких частка держави перевищує 50 відсотків, що передбачають використання векселів.

Необхідність оцінки відповідності випуску відповідачем 2 векселя вимогам п.п. 2 Порядку випуску, авалювання, акцептування та погашення векселів, що випускаються державними підприємствами та акціонерними товариствами, у статутному фонді яких частка держави перевищує 50 відсотків затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2002 року не приймається судом в якості підстави для задоволення позову, оскільки наслідком порушення п.2 Порядку, відповідно до п.п. 6 п.2, може бути лише розірвання контракту з керівником такого підприємства.

Виходячи з вищевикладеного, суд не вбачає в діях сторін під час емісії спірного векселя порушень законодавства, на які посилається позивач, та які б були підставою для задоволення цього позову.

Особа може захищати свої безпосередні права чи охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання.

Матеріали справи свідчать, що позивачем не доведено порушення відповідачами його прав.

В момент укладання договору купівлі-продажу цінних паперів, позивач мав право та мав можливість перевірити правомірність видання векселедавцем спірного векселя, але наданим йому правом не скористався. Отже, позивач прийнявши за договором купівлі-продажу товар ( вексель) погодився з тим, що вексель не має недоліків, про які він міг заявити протягом шести місяців, чого зроблено не було.

Як було вказано вище, порушенням прав позивач вважає неможливість отримати платіж за належним йому цінним папером.

Однак, для отримання платежу по векселю позивач не використав надане йому право стягнення суми по векселю з векселедавця, який є зобов”язаною особою за цим векселем, та зобов”язання якого за векселем є безумовним. Вимоги до зазначеної особи можуть бути пред'явлені як у строк платежу, так і протягом усього строку вексельної давності незалежно від наявності протесту. При цьому підставою для заявлення вимог до прямих боржників є сам вексель, що знаходиться у кредитора.

Яким чином порушує права позивача угода з видачі векселя, тобто сам вексель – позивач в судовому провадженні не наголосив, письмово не виклав, тобто факт порушення відповідачами прав позивача є недоведеним.

Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача про визнання недійсним правочину з видачі векселя №1619 між ДП “Донецька залізниця” і ДП “Експертно-аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго”, не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 34, 35, 43, 49, 77, 82, 84, 83, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

В И Р І Ш И В ::

Відмовити Приватному підприємству “Око”, с.Червоний Оскіл Харківської області у задоволенні позову до Державного підприємства “Донецька залізниця”, м.Донецьк, Державного підприємства “Експертно-аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго”, м.Донецьк про визнання недійсним правочину з видачі векселя №1619 між ДП “Донецька залізниця” і ДП “Експертно-аналітичний центр сприяння технічному переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго”.

За погодженням сторін в судовому засіданні 16.05.2008 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 16.05.2008 р.

Суддя

Вик.: Бойчук А.В.

Надруковано 4 екземпляри:

1-позивачу,

2-відповідачам,

1- у справу.