ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

12.06.2008

Справа №2-29/1656-2008А

За позовом – Феодосійського міського центру зайнятості, м. Феодосія.

До відповідача – Територіальної державної інспекції праці в АР Крим Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю Міністерства праці та соціальної політики, м. Сімферополь.

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог не предмет спору – Кримського республіканського центру зайнятості, м. Сімферополь.

Про скасування рішення та визнання дій протиправними.

Суддя О.І. Башилашвілі

Секретар судового засідання В.В. Романів

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача - Мелкова Н.М., гол. спеціалист - ю/к;

Від відповідача - Дика І.В., держ. інспектор праці;

За участю третьої особи - Шаганов А. О., довіреність № 13/12-1691, гол. спеціалист - ю/к.

Суть спору: Феодосійський центр зайнятості звернувся до господарського суду АР Крим з позовом до відповідача – Територіальної державної інспекції праці в АР Крим Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю Міністерства праці та соціальної політики про скасування рішення від „16" січня 2008 №02/134 та визнати противоправними дії Територіальної державної інспекції праці в Автономній республіці Крим Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю Міністерства праці та соціальної політики України.

Заявою від 14.03.2008р. позивач змінив предмет позову та просить суд: визнати протиправними дії Територіальної державної інспекції праці в Автономній Республіці Крим щодо винесення припису від 06.12.07 №01-19-491263; скасувати припис Територіальної державної інспекції праці в Автономній Республіці Крим від 06.12.07 №01-19-491263.

Заява прийнята судом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем під час перевірки центру зайнятості зроблені необґрунтовані висновки про порушення позивачем приписів Кодексу законів про працю України та Закону України «Про колективні договори та угоди» відносно укладення позивачем з трудовим колективом колективного договору.

Відповідач проти позову заперечує, посилається на те, що спірний припис винесений внаслідок того, що під час перевірки був встановлений факт того, що між позивачем та трудовим колективом відсутній укладений та зареєстрований у встановленому законом порядку, колективний договір, що є порушенням ст. 11 Кодексу законів про працю України та ст.2 Закону України «Про колективні договори та угоди»; виявлено порушення ст.ст. 21,24 Закону України «Про оплату праці»; виявлено порушення Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Мінпраці України від 20.11.2000р. № 307.

Третя особа у письмових поясненнях зазначила, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Після з’ясування усіх обставин справи, та перевірення доказів, суд перейшов до судових дебатів.

Після закінчення дебатів, суд віддалявся для ухвалення рішення по даній справі до нарадчої кімнати.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, а також заслухавши представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

06.12.2007 року Територіальної державної інспекції праці в АР Крим Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю Міністерства праці та соціальної політики (далі Інспекція праці) була проведена перевірка в Феодосійському міському центрі зайнятості з питань дотримання законодавства про працю, на слідками перевірки відповідачем винесений припис № від 06.12.07 №01-19-491263 (а.с. 18-19).

В порядку п.5.3 Порядку проведення перевірки стану додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що проводиться посадовими особами Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю та його територіальних органів, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 21.03.2003р. № 72, позивачем був оскаржений вказаний припис.

За наслідками розгляду скарги позивача, відповідачем прийнято рішення від „16" січня 2008р., яким в задоволені скарги позивачу відмовлено частково, а п. 2 припису скасовано (а.с. 4).

Суд встановив, що підставою для винесення спірного припису, послужили наступні висновки відповідача: висновок щодо обов'язковості укладення колективного договору позивачем відповідно до ч.1 ст.2 Закону України „Про колективні договори та угоди", ч. 1 ст. 11 КЗпП України; висновок щодо перебування у трудових правовідносинах працівників з адміністрацією Феодосійського міського центру зайнятості; порушення ч. 1 ст. 115 КЗпП України; порушення ст.ст. 21,24 Закону України «Про оплату праці»; виявлено порушення Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Мінпраці України від 20.11.2000р. № 307.

Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, у зв’язку з наступним.

Стаття 10 КЗпП України, Закон України „Про колективні договори та угоди" визначає, що колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Статтею 8-1 КЗпП України встановлено, що якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди.

Відповідно до ст.7 Закону України „Про колективні договори та угоди" у колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин.

Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції з урахуванням норм чинного законодавства. До колективного договору обов'язково мають включатися положення, якщо в чинних законодавчих актах передбачено обов'язковість їх закріплення в колективному договорі (наприклад, це стосується, зокрема статей 42-1 КЗпП України „Переважне право на укладення трудового договору у разі повторного прийому на роботу", ст.44 „Вихідна допомога" та ін.).

Суд не приймає доводи відповідача, відносно обов'язковості укладення колективного договору позивачем з підстав наявності статусу юридичної особи у Феодосійського центру зайнятості, у зв’язку з наступним.

Феодосійській міський центр зайнятості має статус юридичної особи. Проте наявність лише цього признаку не тягне за собою обов'язку позивача щодо укладення колективного договору та як наслідок порушення вимог діючого законодавства.

Суд встановив, що відповідно до положення «Про Феодосійський міський центр зайнятості» (а.с. 11-12) директор районного центру зайнятості не виступає в якості роботодавця, його не наділено повноваженнями на прийом та звільнення працівників.

Право прийому та звільнення працівників, застосування заходів заохочування та стягнення робітникам підвідомчих органів має виключно директор Кримського республіканського центру зайнятості згідно постанови Уряду Автономної Республіки Крим від 04.06.96 №180 „Про затвердження Положення про Кримський республіканський центр зайнятості".

Відповідно до положень про міські та районні центри зайнятості центри мають статус юридичної особи, але повноваженнями щодо прийому та звільнення працівників директора вказаних центрів не наділені.

Так, згідно п. 3.1 Положення про Феодосійській міський центр зайнятості директор центру: видає накази в межах своїх повноважень. Згідно трудового законодавства вносить на розгляд Кримського республіканському центру зайнятості пропозиції щодо прийому та звільнення працівників, заохочування та стягнення до працівників.

Працівники центру зайнятості, у т.ч. директор центру зайнятості, приймаються наказами, що підписані директором Кримського республіканського центру зайнятості, таким чином, трудові відносини (відносини щодо найму та звільнення) виникають виключно між директором Кримського республіканського центру зайнятості та працівниками. Відповідно працівники центру зайнятості виступають у якості найманих працівників тільки відповідно до Кримського республіканського центру зайнятості.

Обмеження прав директору центру зайнятості щодо права прийому та звільнення працівників також підтверджується: наявністю кадрової служби тільки в Кримському республіканському центру зайнятості яка видає накази про прийом та звільнення; здійснює зберігання трудових книжок відповідно до встановлених законодавством вимог. Вказане підтверджується штатними розписами (а.с. 66-67); проведення конкурсного відбору по прийому на державну службу робітників вповноваженою комісією Кримського республіканського центру зайнятості. Так, наказом Кримського республіканського центру зайнятості від 03.01.07р. №06 затверджено склад постійно діючої комісії по відбору кадрів на заміщення вакантних посад державних службовців (а.с. 57-58); видання наказів щодо преміювання, встановлення надбавок, виплат матеріальної допомоги виключно Кримським республіканським центром зайнятості (згідно Положення про Кримський республіканський центр зайнятості, п.13); проведення атестації державних службовців виключно повноважною комісією Кримського республіканського центру зайнятості; формування та затвердження штатного розпису районного центру зайнятості здійснюється директором Кримського республіканського центру зайнятості, як власником у розумінні ст.21 КЗпП України.

Щодо найманих працівників, то суд встановив, що директор центру зайнятості (згідно наданих повноважень) виступає як особа, що здійснює загальне керівництво. Трудових відносин у розумінні ст.21 КЗпП України не виникає.

Конвенцією Міжнародної організації праці N 98 "Про застосування принципів права на організацію і ведення колективних переговорів" (стаття 4), яка ратифікована Україною, та Рекомендацією МОП N 91 (р. II, п. 2) передбачено укладання колективного договору на добровільних засадах, а під колективним договором розуміють усяку письмову угоду щодо умов праці та найму, яка укладається, з одного боку, між роботодавцем, групою роботодавців, а з іншого - однією чи кількома організаціями працівників, належним чином обраних і уповноважених згідно з законодавством країни, а також, що лише достатньо повний і змістовний колективний договір може забезпечити стабільні відносини між працівниками і роботодавцями (згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 07.04.2006 р. № 2411/0/14-08/18 „Щодо обов'язковості укладення колективного договору на підприємстві").

Враховуючи відсутність ініціативи щодо укладення колективного договору з боку трудового колективу позивача; неможливість укладення самостійного колективного договору районним центром зайнятості, у зв'язку з відсутністю однієї із сторін колективного договору, а саме роботодавця; неможливістю укладення змістовного та повного колективного договору у районному центрі зайнятості, згідно вимог, що містяться у діючому трудовому законодавстві, суд вважає, що укладення самостійного колективного договору в Феодосійському міському центрі зайнятості потягне, як наслідок, ряд порушень законодавства України та неможливість повного виконання прийнятих зобов'язань з боку директора районного центру зайнятості, як власника у розумінні КЗпП України, на якого законом покладено обов'язок щодо повного їх виконання.

Судом також встановлено, що на працівників районних, міських центрів зайнятості розповсюджує дію колективний договір, укладений між адміністрацією Кримського республіканського центру зайнятості та профспілковим комітетом Кримського республіканського центру зайнятості, який затверджено на загальному зборі по прийняттю колективного договору (а.с. 59).

Колективний договір Кримського республіканського центру зайнятості було затверджено на загальних зборах представників адміністрації та колективу працівників Кримського республіканського центра зайнятості 06.10.2006 року, на якому були присутні делеговані представники міських, міськрайоних, районних центрів зайнятості; прийнятий зборами трудового колективу Феодосійського міського центру зайнятості.

Таким чином, зазначений колективний договір розповсюджує дію також на трудовий колектив Феодосійського міського центру зайнятості.

Умови запровадження та розміри надбавок, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат, строки виплати заробітної плати передбачені у колективному договорі ( розділ 5 колективного договору, Положення про • матеріальне заохочування та інші грошові виплати робітникам Кримського республіканського центру зайнятості та його структурних підрозділів). Отже висновки відповідача щодо порушення позивачем ст.ст. 97,115 КЗпП України за підстав не передбачення відповідних строків та ін. у колективному договору також підтвердження не має.

Отже висновки відповідача щодо необхідності укладення колективного договору, у т.ч. без згоди або вимог на це трудового колективу, не можуть вважатися обґрунтованими та законними. Висновок відповідача про обов'язковість укладання колективного договору лише на підставі ч. 1 ст.2 Закону України „Про колективні договори та угоди", ст. 11 КЗпП України зроблений без врахування міжнародних норм та положень діючого законодавства та фактичних обставин щодо відсутності повноважень у директора Феодосійського міського центру зайнятості по найму та звільненню працівників.

Висновок про обов'язковість укладення колективного договору лише з підстав наявності у центра зайнятості статусу юридичної особи, без врахування вимог щодо повноти та змістовності колективного договору, у тому числі щодо умов праці та найму працівників, є помилковим, зроблений без врахування повноважень позивача.

Суд вважає, що висновок відповідача про порушення позивачем ст.ст. 21,24 Закону України «Про оплату праці» необґрунтований, оскільки зроблений без наведення конкретних випадків порушення позивачем приписів вказаних норм. Ні акт перевірки від 03.12.07р., ні припис від 06.12.07р. не містять жодного факту на підтвердження, що заробітна плата не виплачується в дні встановленні колективним договором.

Також на думку суду, безпідставні висновки відповідача про порушення позивачем Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Мінпраці України від 20.11.2000р. № 307, оскільки як в акт перевірки від 03.12.07р., так і в приписі від 06.12.07р. не вказано, які пункти порядку порушенні щодо оформлення довідок безробітних.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

-          на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

-          з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

-          обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають

-          значення для прийняття рішення (вчинення дії);

-          безсторонньо (неупереджено);

-          добросовісно;

-          розсудливо;

-          з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

-          пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

-          з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

-          своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України, є принцип законності, який відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, полягає в наступному, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1,2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладені обставини та те, що відповідач не представив суду доказів обґрунтованості спірного припису та своїх дій, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Вступна та резолютивна частини постанови оголошенні – 12.06.2008р.

Повний текст постанови складений та підписаний – 17.06.2008р.

На підставі викладеного, та керуючись ст. 152, п. 1 ст. 153, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.          Позов задовольнити.

2.          Визнати протиправними дії Територіальної державної інспекції праці в Автономній Республіці Крим щодо винесення припису від 06.12.07 №01-19-491263.

3.          Скасувати припис Територіальної державної інспекції праці в Автономній Республіці Крим від 06.12.07 №01-19-491263.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня її проголошення, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку передбаченому ч. 5 ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі не подання відповідної заяви (ст. 254 КАС України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Башилашвілі О.І.