ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2008 р.

№ 14/345-07(11/366(20/34-06)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

суддів

Ткаченко Н.Г.,

Заріцької А.О.,

Продаєвич Л.В.

розглянувши

касаційну скаргу

приватного підприємства "Аллонж"

на постанову

Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15 січня 2008 року

у справі

господарського суду

№ 14/345-07(11/366(20/34)-06)

Дніпропетровської області

за позовом

приватного підприємства "Аллонж"

до

відкритого акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Кривий Ріг

про

стягнення 158 167, 13 грн.

за участю представників:

ПП “Аллонж” Стригунової Г.І.,,

ВАТ “Центральний гірничо-збагачувальний комбінат” Петрової Т.А.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2006 року приватне підприємство “Аллонж” (далі - ПП “Аллонж”) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом у якому просило стягнути з відповідача –відкритого акціонерного товариства “Центральний гірничо-збагачувальний комбінат” (далі –ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат") 130 515, 09 грн. збитків від інфляції, 27 652, 04 грн. –три проценти річних та 1 699, 67 грн. судових витрат.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на невиконання відповідачем взятих на себе зобов’язань з оплати товару, поставленого за договорами № 75-19-01/99 від 9 лютого 1999 року, № 678-19-01/99 від 28 травня 1999 року та на не оплату пред’явлених простих векселів за №№ 2491, 2525, 2524.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2006 року позов задоволено. З відповідача на користь позивача стягнуто 130 515,09 грн. збитків від інфляції, 27 652,04 грн. в рахунок трьох процентів річних, 1 581,67 грн. витрат по оплаті державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2007 року рішення господарського суду Дніпропетровської області залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 18 липня 2007 року касаційну скаргу ВАТ “Центральний гірничо-збагачувальний комбінат” задоволено частково, постанову суду апеляційної інстанції та рішення господарського суду першої інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Справа господарськими судами розглядалась неодноразово.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 9 жовтня 2007 року (суддя Панна С.П.) позов ПП “Аллонж” задоволено. З відповідача на користь позивача стягнуто 130 515,09 грн. збитків від інфляції, 27 652,04 грн. в рахунок трьох відсотків річних, 1 581,67 грн. витрат по оплаті державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15 січня 2008 року (судді: Джихур О.В. - головуючий, Лисенко О.М., Герасименко І.М.) оскаржуване відповідачем рішення господарського суду Дніпропетровської області змінено, позов задоволено частково, стягнуто з ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" 25 782, 83 грн. збитків від інфляції, 5 462, 57 грн. –три проценти річних та 335, 75 грн. судових витрат.

Не погоджуючись з постановою апеляційного суду в частині часткового задоволення позову, ПП "Аллонж" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить зазначену постанову скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Доводи касаційної скарги відповідач обґрунтовує неправильним застосуванням судами до спірних правовідносин норм матеріального права.

Згідно розпорядження заступника голови Вищого господарського суду України від 26 травня 2007 року № 02-12/І/87 розгляд касаційної скарги здійснено колегією суддів у складі: головуючий суддя –Ткаченко Н.Г., судді –Заріцька А.О., Продаєвич Л.В.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між сторонами у справі - ПП “Аллонж” та ВАТ “Центральний гірничо-збагачувальний комбінат” було укладено договори №75-19-01/99 від 9 лютого 1999 року та № 678-19-01/99 від 28 травня 1999 року, предметом яких є поставка зазначеного у специфікаціях товару. На виконання умов вказаних договорів позивачем відповідачу поставлено товар на загальну суму 796 749,26 грн. Також встановлено, що відповідач, виконуючи зобов’язання з оплати товару, перерахував відповідачу 100 000 грн.

Крім того, позивачем було видано три простих векселі на суму 559 997,69 грн. Заборгованість у сумі 137 751, 57 грн. залишилась не погашеною.

Відповідно до актів дострокового пред'явлення векселів до платежу ПП "Аллонж" пред'явило, а ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" прийняв прості векселі, та зобов'язався оплатити 559 997, 69 грн. (т. 1 а.с. 53-55).

21 червня 2000 року ПП “Аллонж” звернулося до відповідача з претензією на суму 696 749,26 грн., що включає в себе заборгованість за вказаними договорами та за виданими в рахунок погашення заборгованості векселями. Вказана претензія була визнана відповідачем на суму 692 249,26грн.

Як встановлено судами, за визнаною претензією 4 квітня 2002 року було відкрито виконавче провадження, яке 12 квітня 2002 року зупинено, у зв’язку з порушенням провадження у справі про банкрутство відповідача. На час вирішення спору судом першої інстанції заборгованість відповідачем не погашена, виконавчі дії не здійснюються, оскільки виконавче провадження не поновлювалось.

Задовольняючи заявлені вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що шляхом визнання претензії було підтверджено факт існування перед позивачем прострочених грошових зобов'язань на визнану суму, що, на думку суду, є підставою для застосування ст. 625 ЦК України - зобов'язання сплатити суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних.

З таким висновком суду першої інстанції Дніпропетровський апеляційний господарський суд частково не погодився і змінив оскаржуване відповідачем рішення, задовольнивши позов частково, а саме: відмовив позивачу у стягненні трьох процентів річних та інфляційних витрат, які були нараховані ним на суму грошових зобов'язань за пред'явленими векселями (т. 2 а.с. 64).

Суд апеляційної інстанції в обґрунтування вказаного послався на ст. 48 Уніфікованого закону про прості та переказні векселі та ст. 48 Положення про перевідний та простий вексель, затвердженого Постановою ЦВК і РНК СРСР від 7 серпня 1937 року і зазначив, що держатель векселя має право вимагати тільки вексельну суму з процентами і шести процентами від дня строку платежу, а також відшкодування витрат, пов'язаних з опротестуванням векселя, витрат із надіслання повідомлення.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про те, що вексельні правочини регулюються нормами спеціального вексельного законодавства.

При цьому, апеляційний суд правомірно визнав безпідставними посилання позивача на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення, повинен був застосувати до спірних правовідносин у частині стягнення інфляційних та трьох процентів річних норми ст. 625 ЦК України зважаючи на наступне.

Зазначена стаття є нормою загальною, в той час як спірні правовідносини, які виникли між сторонами, є вексельними і регулюються спеціальними нормами вексельного законодавства. Норми ЦК України можуть бути застосовані до правовідносин, пов'язаних із вексельним обігом у тій частині, яка не врегульована нормами вексельного законодавства.

З аналізу вимог ст. 48 Уніфікованого закону про прості та переказні векселі вбачається, що позивач був вправі вимагати від відповідача суму неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу; витрати, пов'язані з протестом і пересиланням повідомлень, а також інші витрати. А у разі якщо право регресу використане до настання строку платежу, то з вексельної суми утримуються облікові відсотки. Ці облікові відсотки обчислюються за офіційною обліковою ставкою (банківською ставкою), яка діє на дату використання права регресу за місцем проживання держателя векселя.

За прострочку виконання вексельного зобов'язання законодавством встановлені спеціальні штрафні санкції. Законом України “Про обіг векселів в Україні" визначено, що відсотки нараховуються виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України на день подання позову і від дня настання строку платежу до дня подання позову відповідно.

Водночас, вексельне законодавство не передбачає стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних у разі прострочення виконання вексельного зобов'язання.

Враховуюче наведене, висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для застосування ст. 625 ЦК України є правомірним, а відтак підстави для стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих на суму вексельного зобов'язання, відсутні.

Крім того слід зазначити, що суд першої інстанції не врахував висновків Вищого господарського суду України, викладених у постанові від 18 липня 2007 року по даній справі, і належно не дослідив обставини, щодо банкрутства відповідача, які могли мати правові наслідки для вирішення даного спору.

Однак, як вбачається з оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції дослідив вказане питання і встановив, що справа про банкрутство відповідача знаходиться на стадії підготовчого засідання, публікація оголошення офіційними друкованими органами не здійснювалася. До того ж, суд дійшов вірного висновку про те, що ні індекс інфляції, ні три процентів річних не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань та в зв'язку з цим не відносяться до санкцій у розумінні ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Доводи касаційної скарги не спростовують вищезазначених обставин, а враховуючи, що відповідно до ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що підстави для скасування оскаржуваної постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу приватного підприємства "Аллонж" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15 січня 2008 року у справі № 14/345-07(11/366(20/34)-06) залишити без змін.

Головуючий                     Н. Ткаченко

Судді                                                                       А. Заріцька

Л. Продаєвич