ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.04.08
р.
Справа № 17/13пд

Господарський
суд Донецької області у складі судді Татенко В.М., розглянув у відкритому
судовому засіданні справу, порушену

за
позовом: Виконавчого комітету Красноармійської
міської ради, м. Красноармійськ

до
відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Димитров

про
розірвання договору №11 від 06.08.2007р. на перевезення пасажирів автомобільним
транспортом

за
участю представників сторін

від  позивача: Кіш Ю.А.

від
відповідача: ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

Виконавчий
комітет Красноармійської  міської ради,
м. Красноармійськ звернувся з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,
м. Димитров про розірвання договору № 11 від 06.08.2007р. на перевезення
пасажирів автомобільним транспортом.

В
обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов
договору № 11 від 06.08.2007р. (далі - «договір»), що підтверджується актом
обстеження маршруту № 10, та листи - попередження.

В
якості правової підстави позову посилається на ст.651 Цивільного кодексу (ЦК)
України.

Відповідач
у своєму відзиві проти позову заперечує, наполягає на тому, що умови
договору  не порушував.

У
судовому засіданні 23.04.2008р. наполягаючи на розірванні договору, представник
позивача з посиланням на п. 5.2. договору, зазначив, що транспорт відповідача у
період з 09.04.08р. по 22.04.2008р., тобто більш ніж п'ять днів підряд, не
виїжджає на встановлений маршрут, що підтверджується доданими доказами.
Відповідач проти цього також заперечує.

Дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд
вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом
встановлено, що 06.08.2007р. між сторонами був укладений договір № 11 (а.с.
8-10 ) на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на маршрутах
загального користування у м. Красноармійськ Донецької області.

Відповідно
до п.п.1.1 п.1 договору замовник (позивач) зобов'язався надати перевізнику
(відповідачу) право, а перевізник зобов'язується здійснювати перевезення
пасажирів автобусами в режимі маршрутного таксі по маршрутам міста
Красноармійська, зазначеному у Додатку № 1 до договору і відповідно до графіку
руху, зазначеному у Додатку № 2 до договору.

Наполягаючи
на розірванні договору позивач посилається на те, що відповідач використовував
для перевезення по маршруту № 10 (графік № 12) не основний транспортний засіб -
«ПАЗ 32051-110», а резервний транспортний - «Газель-32213», що на думку
позивача є порушенням вимог пп. 2.3.7 п. 2 та пп.2.4.3 п. 2; про що відповідач
був неодноразово попереджений. За поясненням представника позивача резервний
автотранспорт відповідач міг використовувати лише у виключних випадках, а саме:
несправності основного транспорту або - за наявністю інших обставин
неможливості використання основного транспорту. Проте, з таким висновком
позивача погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно
до пп. 2.3.7 п. 2 договору перевізнику забороняється використовувати для
виконання умов даного договору автобус, не зазначений у додатку № 1 до
договору. За цим додатком для виконання договору по маршруту № 10 мають
використовуватись автобуси: «ПАЗ 32051-110» (НОМЕР_1), як основний, та  - «Газель 32213» (НОМЕР_2), як резервний. При
цьому, будь-якого особливого порядку використання основного та резервного
автотранспорту договір не передбачав. З чого випливає логічний висновок про те,
що порядок використання транспортних засобів вирішує власне відповідач без
будь-яких обмежень та додаткового узгодження з позивачем.

Згідно
до ст.173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого
суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію
тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у
тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

До
виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим
Кодексом.

Відповідно
до ст..629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами
1, 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що розірвання договору допускається лише
за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може
бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором
або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок
завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Твердження
позивача на те, що відповідачем порушуються п.п.2.3.7 п.2 договору належними
доказами не доведено і, навпаки, спростовується матеріалами справи. посилання
позивача на те, що у період з 09.04.08р. по 22.04.2008р. транспорт відповідача
не виїжджав на маршрут судом до уваги не прийнято, оскільки це порушення (якщо
воно дійсно було) мало місце вже після звернення позивача з позовом про
розірвання договору, відтак - може бути предметом розгляду за іншим позовом.

При
прийнятті рішення господарським судом також враховано те, що порядок зміни або
розірвання господарських договорів (до яких відноситься й спірний договір)
визначений ст. 188 ГК України. Зазначена норма встановлює, що сторона договору,
яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати
пропозиції про це другій стороні за договором. При цьому, сторона договору, яка
одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк
після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.
Спір на вирішення суду передається у випадку, якщо сторони не досягли згоди
щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у
встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу.

Отже,
із змісту зазначеної норми вбачається, що суб'єктивне матеріальне право, а саме
право розірвати договір, можна вважати порушеним лише у випадку відмови іншої
сторони від пропозиції розірвати господарський договір або не направлення
відповіді у встановлений ст.188 ГК України строк.

Встановлений
ст.188 ГК України порядок не є досудовим порядком врегулювання спору, оскільки
не визначає процесуальних передумов, необхідних для виникнення права на
пред'явлення позову (право на позов в процесуальному розумінні). Зазначена
норма визначає момент виникнення суб'єктивного матеріального права, відсутність
порушення якого тягне за собою відмову у позові, оскільки рішення про захист
відповідного права, приймається судом за умови, зокрема, встановлення факту
його порушення.

На
порушення норми ст. 188 ГК України, позивач до подачі позову до відповідача з
пропозицією про розірвання договору не звертався.

За
таких умов вимоги щодо розірвання спірного договору задоволенню не підлягають.

Судові
витрати покладаються на позивача.

Враховуючи
вищевикладене, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд,-

ВИРІШИВ:

у
задоволенні позову відмовити.

Суддя
В.М. Татенко

П.Я.Є.

Повний
текст рішення оформлений та підписаний 25.04.2008р.

Суддя
Татенко В.М.