ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

03.07.2008

Справа №2-15/477-2008

За позовом Державного підприємства «Сімферопольське лісомисливське господарство» (95053, АР Крим, м. Сімферополь, вул.. Гурзуфська, 16А, ідентифікаційний код 00992272)

До відповідача Закритого акціонерного товариства науково-виробничого підприємства «Промінь» (95001, АР Крим, м. Сімферополь, вул.. Чехова, 19, ідентифікаційний код 19002237)

Про стягнення 3387,66 грн.

Суддя ГС АР Крим І.А.Іщенко

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача – Терлецькі О.О., довіреність № 02/07 від 29.04.2007 р., у справі

Від відповідача – не з’явився

Обставини справи: Державне підприємство «Сімферопольське лісомисливське господарство» звернулося з позовом до Господарського суду АР Крим до відповідача Закритого акціонерного товариства науково-виробничого підприємства «Промінь» про стягнення 3387,66 грн., в тому числі 2620 грн. заборгованості, 767,66 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем своїх зобов’язань щодо поставки транспортного засобу відповідної якості за договором від 27.08.2003 р., в результаті чого за відповідачем склалася заборгованість у розмірі 2660,00 грн., що і стало приводом для звернення Державного підприємства «Сімферопольське лісомисливське господарство» з позовом до суду про стягнення вказаної суми заборгованості в примусовому порядку. Крім того позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 767,66 за прострочення виконання зобов’язання.

07.03.2008 р. до господарського суду АР Крим надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 2620,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 956,30 грн.

Суд вважає за можливе вказану заяву задовольнити, прийняти зміну позовних вимог, оскільки це не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси та не суперечить частині 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідно якої позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідач явку представника у судове засідання жодного разу не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, вимоги суду не виконав, відзиву на позов не надав, про час та місце слухання справи був поінформований належним чином рекомендованою кореспонденцією.

З огляду на те, що слухання справи відкладалося неодноразово через неявку представника відповідача та невиконання вимог суду, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення суд

ВСТАНОВИВ :

27.08.2003 р. між Державним підприємством «Сімферопольське лісомисливське господарство» (Покупець) (позивач) та Закритим акціонерним товариством науково-виробничого підприємства «Промінь» (Продавець) (відповідач) був укладений біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу реєстраційний номер № 0249. (а.с. 7)

Згідно з пунктом 1 Договору Продавець продав, а Покупець купив транспортний засіб, що належить продавцю на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію т/с серія КРС № 345564 від 26.08.2003 р. – кран автомобільний стріловий КС 2561Е на шасі ЗИЛ 130, 1978 рік випуску, синього кольору, двигун – 6000 В, державний /транзитний/ номерний знак – 105-48 КР.

Загальна сума договору склала 2620,00 грн. (з ПДВ)

При підписанні даного договору сторони гарантували виконання своїх зобов’язань відносно поставки та оплати вартості товару в терміни, встановлені дійсним договором.

Позивач посилається на те, що ним на виконання умов договору була перерахована сума у розмірі 2620,00 грн. в рахунок оплати вартості товару, проте у зв’язку з тим, що транспортний засіб виявився в несправному стані, а відповідач відмовився усувати недоліки, договір був розірваний. Таким чином, за відповідачем існує заборгованість у розмірі сплаченої позивачем вартості транспортного засобу – 2620,00 грн., яка не була сплачена відповідачем у добровільному порядку.

Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне.

Позивачем дійсно було перераховано на адресу відповідача грошові кошти у розмірі 2620,00 грн., що підтверджується випискою банку від 08.08.2003 р. (а.с. 29)

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення міститься в частині 1 статті 193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Таким чином, зобов’язанням відповідача за договором було саме продати позивачу транспортний засіб, а не сплатити грошові кошти. Тому сума у розмірі 2620,00 грн. за своєю правовою природою не є заборгованістю відповідача за договором.

Позивач посилається на те, що предмет договору купівлі-продажу – транспортний засіб виявився у несправному стані, проте всупереч вимогам статті 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не представив жодного доказу у підтвердження цього факту. (акт обстеження, огляду, висновок спеціаліста тощо)

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на лист за вих. № 300 від 06.06.2005 р., яким позивач повідомив відповідача про несправність крану та про розірвання договору, а також яким просить повернути позивачу перераховану в рахунок оплати крану суму у розмірі 2620,00 грн. (а.с. 51)

Таким чином, недоліки транспортного засобу були виявлені лише через два роки після укладення договору купівлі-продажу.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Позивачем не представлено суду відповідних доказів будь то погодження відповідача на розірвання договору, розірвання його у судовому порядку тощо.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено поняття доказів у справі - це будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог а також у якості єдиного доказу існування за відповідачем заборгованості у розмірі 2620,00 грн. представлений звірки взаєморозрахунків від 30.12.2004 р.

Проте, суд не може прийняти до уваги преставлений позивачем акт звіряння взаєморозрахунків в обгрунтування своїх позовних вимог з огляду на наступне. (а.с. 6)

Відповідно до положень Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” єдиним документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення – первинний документ (договори, накладні, рахунки, тощо).

Тобто наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується лише первинними документами.

Акт звіряння – це бухгалтерський документ, що лише фіксує тотожність відображення первинних господарських операцій у обліку сторін. Натомість, представлений позивачем акт звіряння взаємних розрахунків не містить посилання на первинні документи, на підставі яких були здійснені господарські операції, на підставі яких виникла заборгованість відповідача.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Ухвалами господарського суду від 21.02.2008 р., від 17.03.2008 р., від 01.04.2008 р., 21.04.2008 р., 20.05.2008 р., 10.06.2008 р. на позивача був покладений обов'язок надати у судове засідання документи, зазначені в ухвалах господарського суду, необхідні для розгляду справи по суті, зокрема докази передачі транспортного засобу позивачу, та його повернення відповідачу, нормативне обґрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості на підставі договору в той час, як обов’язком відповідача за вказаним договором було продати транспортний засіб, докази, що підтверджують неналежну якість товару тощо. Проте позивачем вказані вимоги суду були проігноровані, не представлено відповідних належних доказів згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу в обґрунтування позовних вимог.

Сторони також були попереджені про майнову відповідальність (штраф в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян) передбачену пунктом 5 статті 83 Господарського процесуального кодексу України за неявку в судове засідання та невиконання вимог ухвали Господарського суду.

Суд вважає необхідним дотримуватися принципів судочинства, що встановлені статтею 129 Конституції України, нормами якої вказано, що основними засадами судочинства є зокрема, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Тобто, суд вважає потрібним застосувати принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а саме розглянути спір з урахуванням лише підстав позову, що вказані позивачем.

За таких обставин, судом не вбачається достатніх обґрунтованих правових підстав для задоволення позову.

У судовому засіданні були оголошені вступна та резолютивна частини рішення згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складений та підписаний у відповідності до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України 04.07.2008 р.

З урахуванням викладеного, керуючись статями 33, 34, 75, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко І.А.