ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2008 р.

Справа № 17-6-10/02-6501

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Тофана В.М.,

суддів: Журавльова О.О., Михайлова М.В.,

при секретарі судового засідання Бухтіяровій О.Г.,

за участю представників сторін:

від позивача (стягувача) –Новіков А.В., за дов.,

від відповідача (боржника) –не з’явився, належним чином повідомлений,

від Головного управління юстиції в Одеській області (апелянта) –

Василенко А.О., за дов.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління юстиції в Одеській області, м.Одеса,

на ухвалу господарського суду Одеської області від 22 травня 2008 року

у справі №17-6-10/02-6501

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю, Зовнішньоекономічної компанії „Консул”, м. Севастополь

до Державного підприємства „Чорноморсько–Азовське виробничо–експлуатаційне Управління морських шляхів”, м. Одеса,

про стягнення 76231,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ „Зовнішньоекономічна компанія „Консул” (далі –Стягувач (позивач)) звернулось у місцевий господарський суд Одеської області зі скаргою на дії органу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області (далі -ВДВС) на постанову державного виконавця підрозділу останнього від 05 лютого 2008 року про повернення виконавчого документа Стягувачеві по примусовому виконанню рішення (наказу) по цій справі, виданого 16.08.2002р. господарським судом Одеської області, про стягнення з Державного підприємства „Чорноморсько–Азовське виробничо–експлуатаційне Управління морських шляхів” (Чоразморшлях) (далі –Боржник (відповідач)) 76581,28 грн., у тому числі 75706,06 грн. заборгованості, 757,06 грн. держмита і 118 грн. на ІТЗ судового процесу.

Подана скарга Стягувачем мотивована тим, що зазначена постанова державного виконавця є незаконною і необґрунтованою, оскільки не було підстав для прийняття оскаржуваної постанови від 05.02.2008р. про повернення виконавчого документу (наказу) господарського суду №17-6-10/02-6501 від 16.08.2002р. без виконання.

Також у поданій скарзі Стягувач заявив клопотання про відновлення йому строку для оскарження постанови від 05.02.2008р., посилаючись на поважність причин його пропуску.

Ухвалою місцевого господарського суду від 12.03.2008р. було відмовлено Стягувачу (позивачу) у прийнятті його скарги на постанову державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби (ВДВС) Головного управління юстиції в Одеській області від 05.02.2008р., оскільки підрозділ не може бути суб’єктом оскарження, а таким органом згідно чинного законодавства про державну виконавчу службу і виконавче провадження є Відділ державної виконавчої служби.

Після повторного звернення з такою скаргою до суду вона була прийнята до розгляду ухвалою суду від 27.03.2008р.

У запереченнях на скаргу Стягувача (позивача) ВДВС її не визнав, вважаючи дії державного виконавця щодо винесення оскаржуваної постанови від 05.02.2008р. про повернення виконавчого документа (наказу) Господарського суду від 16.08.2002р. у цій справі правомірними.

Ухвалою місцевого господарського суду від 22.05.2008 року (суддя Лєсогоров В.М.) Стягувачу (позивачу) відновлено процесуальний 10-денний строк на подання скарги в порядку ст. 121-2 ГПК України, оскільки причину пропуску процесуального строку суд на підставі ст. 53 ГПК України визнав поважною, а оскаржену постанову підрозділу від 05.02.2008р. Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області про повернення Стягувачу (позивачу) виконавчого документа (на наказу) від 16.08.2002р. у справі №17-6-10/02-6501 суд визнав недійсною.

Визнаючи недійсною зазначену постанову ВДВС, суд першої інстанції обґрунтував свій висновок тим, що державний виконавець, приймаючи оскаржену постанову про повернення виконавчого документа Стягувачу в порушення ст.ст. 5 і 42 Закону України „Про виконавче провадження” не оголосив розшук майна Боржника (відповідача), на яке може бути звернено стягнення.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду, Головне управління юстиції в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржену ухвалу суду скасувати і відмовити ТОВ „Зовнішньоекономічна компанія „Консул” у задоволенні скарги на дії органу державної виконавчої служби, посилаючись при цьому на неповне з’ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи і неправильне застосування норм матеріального права і , зокрема, ст. 42 та інших статей Закону України „Про виконавче провадження”.

Стягувач (позивач) у своїх запереченнях на апеляційну скаргу виконавчої служби вважає оскаржену ухвалу суду обґрунтованою і прийнятою судом без яких–небудь порушень норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, що стосуються виконавчого провадження у цій справі, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

У зв’язку з невиконанням відповідачем (ДП „Чоразморшлях”) рішення суду від 06.08.2002р. по цій справі про стягнення з відповідача на користь позивача (ТОВ „Зовнішньоекономічна компанія „Консул”) 76581,28 грн., на підставі чого був виданий наказ від 16.08.2002р. на примусове виконання рішення суду, а також невиконанням відповідачем укладеної з позивачем мирової угоди від 25.12.2002р., затвердженої судом ухвалою від 06.02.2003р., Стягувач (позивач) звернувся з заявою від 25.03.2003р. до виконавчої служби про прийняття цього виконавчого документа (наказу) до виконання на підставі ст.ст. 22, 24, 29 Закону України „Про виконавче провадження” в редакції, яка діяла на момент звернення Стягувача до виконавчої служби. Заява останнього надійшла до виконавчої служби 07.04.2003р., якою 09.04.2003р. була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження за заявою Стягувача.

Постанова про закінчення виконавчого провадження після затвердження мирової угоди 25.12.2002р. між Стягувачем і Боржником судом ухвалою від 06.02.2003р., якою сторони передбачили про припинення виконавчого провадження (а.с. 47-49), виконавчою службою у відповідності з п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ „Про виконавче провадження” не приймалась.

Виконавче провадження про стягнення з Боржника (відповідач) зазначеної суми постановою заступника начальника ДВС від 20.12.2006р. зупинялось у зв’язку з ухвалою господарського суду від 20.12.2005р. у справі №2/268-05-11729 про порушення провадження про банкрутство Боржника (ДП „Чоразморшлях”) по цій справі, про що листом виконавчої служби від 17.01.2006р. були повідомлені Стягувачі, у тому числі і позивач (ТОВ „ЗК „Консул”).

Після припинення судом апеляційної інстанції постановою від 15.01.2008р. зазначеної вище справи про банкрутство вказаного Боржника, постановою державного виконавця від 05.02.2008р. виконавче провадження про стягнення з Боржника суми 76581,28 грн. по виконанню наказу суду від 16.08.2002р. у цій справі було поновлено.

Постановою державного виконавця від 05.02.2008р. (а.с. 69), яка була оскаржена до місцевого господарського суду Стягувачем, останньому повернено виконавчий документ (наказ) №17-6-10/02-6501, виданий господарським судом Одеської області від 16.08.2002р., без виконання.

Підставою для прийняття вказаної постанови державним виконавцем підрозділу ВДВС було, як в ній зазначено, відповіді з установ банків, в яких відкриті розрахункові рахунки Боржника (ДП „Чоразморшлях”), недостатньо коштів для задоволення всіх вимог стягувачів, а статтями 43, 44 ЗУ „Про виконавче провадження” встановлений порядок розподілу стягнутих з Боржника сум та черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якими в першу чергу повинні бути задоволені вимоги, пов’язані з трудовими відносинами. На виконанні у виконавчої служби перебуває 372 рішення на суму 8443680 грн.

Крім того, як зазначено в цій постанові державного виконавця, Боржник (ДП ”Управління „Чоразморшлях”) заснований на державній формі власності, а згідно з постановою КМУ „Про затвердження переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави” і Законом України „Про введення мораторію на примусову реалізацію майна” встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та заборонено звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику в зв’язку з трудовими відносинами.

Зазначені вище обставини в постанові державного виконавця від 05.02.2008р. не могли бути підставою для повернення виконавчого документа (наказу) господарського суду Одеської області від 16.08.2002р. Стягувачеві (ТОВ „ЗК „Консул”) без виконання згідно п.2 ч.1 ст. 40 Закону України „Про виконавче провадження”, якими керувався державний виконавець, приймаючи оскаржену постанову.

Крім того, на день (05.02.2008р.) винесення державним виконавцем вказаної постанови і прийняття 22.05.2008р. господарським судом Одеської області оскарженої виконавчою службою ухвали про визнання цієї постанови недійсною була ухвала господарського суду Одеської області від 23 січня 2008р. про порушення провадження у справі №2/6-08-285 про банкрутство Боржника (Державного підприємства „Чорноморсько–Азовське виробничо–експлуатаційне Управління морських шляхів” („Чоразморшлях”)) і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, якою на протязі дії мораторію заборонено стягнення на підставі виконавчих документів, крім підстав, зазначених у цій ухвалі суду.

Згідно зі ст.ст.1 і 2 Закону України „Про введення мораторію на примусову реалізацію майна” встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом:

звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами;

продажу майна в процесі провадження справи про банкрутство, визначеного статтями 22, 23, 24, 25, 26, 30, частиною одинадцятою статті 42, абзацом другим частини шостої статті 43 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" щодо визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури і продажу майна підприємства.

Крім того, в абзаці другому пункту 3.6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10.06.2003р. зі справи №1-11/2003 про мораторій на примусову реалізацію майна зазначено, що Закон (2864-14) не порушує конституційної вимоги обов’язковості судових рішень. Відповідно до статей 1 та 3 Закону мораторій діє до прийняття закону про внесення змін до Законів України "Про виконавче провадження", "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у якому буде передбачено вдосконалення механізму примусової реалізації майна підприємств.

В абзаці другому пункту 3.6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10.06.2003 року зі справи №1-11/2003 про мораторій на примусову реалізацію майна зазначено: "Конституційний Суд України виходить із того, що Закон не порушує конституційної вимоги обов'язковості судових рішень.

Рішення судів про примусове відчуження майна підприємств, ухвалені до і після прийняття Закону, ним не скасовуються, вони залишаються в силі, а їх виконання призупиняється до вдосконалення механізму примусової реалізації майна. Тобто Законом встановлюється подовжений на цей період строк їх виконання". Отже, з дня набрання законної сили судовими рішеннями про примусове відчуження відповідного майна підприємств, зазначених у статті 1 Закону, їх виконання має бути зупинено до закінчення дії мораторію. Тому в цих випадках господарські суди не повинні видавати накази щодо стягнення майна, зазначеного в частині першій статті 2 Закону до закінчення дії мораторію, а дія виданих наказів щодо виконання рішення господарського суду зупиняється.

При таких обставинах виконавче провадження по цій справі підлягало обов'язковому зупиненню на підставі пункту 8 ч.1 ст. 34 Закону України „Про виконавче провадження”, а не повернення виконавчого документа (наказу) стягувачеві (позивачу) без виконання.

Посилання представника Апелянта в апеляційній скарзі на те, що скаргу Стягувача (позивача) на дії Відділу державної виконавчої служби (ВДВС) Головного управління юстиції в Одеській області судом першої інстанції було розглянуто у відношенні ВДВС, яке не є юридичною особою, а Головне управління юстиції в Одеській області, структурним підрозділом якого є вказаний Відділ державної виконавчої служби, який виконує наказ господарського суду Одеської області про примусове виконання його рішення, не залучалось до участі у справі, є помилковим, оскільки згідно ст.2 Закону України „Про виконавче провадження” примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до Закону України "Про державну виконавчу службу" примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції, районних, міських (міст обласного значення), районних в містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь.

Статтею 121-2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що скарги подаються стягувачем, боржником щодо виконання судових рішень на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, які повинні розглядатись судом незалежно від того, чи є ці органи юридичними особами, але оскаржувати судове рішення щодо розгляду такої скарги на дії чи бездіяльність органів ДВС відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України вправі тільки підприємства, у станови і організації, які є юридичними особами в особі структурних підрозділів при їх наявності у складі юридичної особи.

Про це було зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції від 22.07.2008р. по цій справі про припинення апеляційного провадження.

Тому резолютивна частина оскарженої ухвали суду від 22.05.2008р. судом апеляційної інстанції залишається без змін, але з підстав, викладених у цій постанові.

Враховуючи вищевикладене , керуючись ст.ст. 99, 101, 103-106, 121-2 Господарського процесуального кодексу України,

апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду Одеської області від 22 травня 2008 року у справі №17-6-10/02-6501 залишити без змін, а апеляційну скаргу Головного управління юстиції в Одеській області-без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя:                                                                      В.М. Тофан

Судді:                                                                                           О.О.Журавльов

М.В. Михайлов