ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.08 Справа № 02-7/2657-8/345/08

Суддя Попова І.А.

за позовом Першого заступника прокурора м. Запоріжжя в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах –

позивач-1 –Виконавчий комітет Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 206)

поизвач-2 –Управління у справах приватизації Запорізької міської ради (69000, м. Запоріжжя, бул. Центральний, 25)

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Віра-2” (69095, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 144)

про визнання недійсним договору купівлі - продажу об’єкта права комунальної власності № 22 від 31.01.2006 р.

суддя І.А. Попова

представники сторін:

від позивачів 1,2: не з'явився

від відповідача: Салімонова А.А., дов. від 05.06.2008р.

прокурор : Подоляк М.С., посв. від 20.12.2005р.

Розглядаються позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу об’єкта права комунальної власності № 22 від 31.01.2006 р..

Розгляд справи відкладався в зв'язку з неявкою представників позивачів. Вступну та резолютивну частини рішення оголошено в судовому засіданні 25.07.2008р..

Прокурор підтримав позовні вимоги, заявлені на захист інтересів держави. В обґрунтування вимог зазначив, що перевіркою, проведеною прокуратурою міста Запоріжжя, встановлено, що згідно з рішенням 18 сесії IV скликання Запорізької міської ради від 15.09.2004 року № 31 нежитлове приміщення, розташоване по пр. Леніна, 144 в м. Запоріжжя, загальною площею 1 166,9 кв.м., яке складається з нежитлових приміщень № 199, 200, 201 (літера А-9) продовольчого магазину № 2, повинно було бути приватизоване способом продажу на аукціоні. Але, товариство з обмеженою відповідальністю „Віра-2" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Запорізької міської ради (третя особа Управління у справах приватизації Запорізької міської ради) про визнання недійсним рішення 18 сесії IV скликання Запорізької міської ради від 15.09.2004 року № 31 в частині визначення способу приватизації об'єкту - вказаного нежитлового приміщення шляхом продажу на аукціоні. Господарський суд першої інстанції задовольнив повністю вказаний позов ТОВ „Віра-2". Постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 09.08.2005 року по справі № 20/98 рішення Господарського суду Запорізької області від 18.04.2005 року по справі № 20/98 залишено без змін, а апеляційна скарга Управління у справах приватизації Запорізької міської ради - без задоволення.

Під час, коли рішення Господарського суду Запорізької області від 18.04.2005 року по справі № 20/98 набрало чинності, ТОВ ,.Віра-2" приватизувало нежитлові приміщення № 199, 200, 201 (літера А-9) продовольчого магазину № 2, розташованого по пр. Леніна, 144 в м. Запоріжжя шляхом викупу на підставі договору купівлі-продажу об'єкту права комунальної власності від 31.01.2006 року № 22, замість купівлі цього нерухомого майна на аукціоні відповідно до рішення 18 сесії IV скликання Запорізької міської ради від 15.09.2004 року № 31. При цьому, ціна за один квадратний метр площі нежитлового приміщення за вказаною угодою була в 4-5 разів менша, ніж ціна продажу того ж самого приміщення на аукціоні.

Вищий адміністративний суд України своєю постановою від 20.03.2007 року по справі № К-23880/06 встановив, що касаційна скарга Управління у справах приватизації Запорізької міської ради підлягає задоволенню, оскільки ТОВ „Віра-2" втратило своє право приватизувати орендоване ним нежитлове приміщення шляхом викупу за умовами місцевої програми приватизації, а Запорізькою міською радою було правомірно прийняте на 18 сесії IV скликання рішення від 15.09.2004 року № 31 „Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності м. Запоріжжя, що підлягають приватизації", яким було визначено, що орендоване ТОВ „Віра-2" нежитлове приміщення, розташоване по пр. Леніна, 144 в м. Запоріжжя, підлягає приватизації через аукціон. В задоволенні позову ТОВ „Віра-2" про визнання недійсним рішення 18 сесії IV скликання Запорізької міської ради від 15.09.2004 року № 31 в частині визначення способу приватизації об'єкту відмовлено повністю.

Таким чином, 22.03.2007 року було повністю скасовано єдину підставу для приватизації ТОВ „Віра-2" нежитлового приміщення, розташованого по пр. Леніна, 144 в м. Запоріжжя, загальною площею 1 166,9 квадратних метрів, та для укладення договору купівлі-продажу від 31.01.2006 року № 22.

Під час укладання цієї угоди ТОВ „Віра-2" не могло не знати про ту обставину, що спір щодо його права приватизувати вказане приміщення шляхом викупу триває, не був вирішений судом касаційної інстанції остаточно та існує вірогідність скасування Вищим адміністративним судом України рішення Господарського суду Запорізької області від 18.04.2005 року по справі № 20/98 та постанови Запорізького апеляційного господарського суду від 09.08.2005 року по справі № 20/98.

Статтею 202 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Відповідно до ст. 215 ч. 1, 3 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Управління у справах приватизації Запорізької міської ради під час розгляду справи № 20/98 систематично та мотивовано заперечувало проти позову ТОВ “Віра-2” та його вимог приватизувати вказане нежитлове приміщення, яке входило до складу об'єктів комунальної власності, шляхом викупу. Тобто, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу об'єкту права комунальної власності від 31.01.2006 року № 22 був укладений поза волею власника та не відповідав загальним вимогам, додержання яких необхідно для дійсності угоди, як це встановлено частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України.

Викладені обставини свідчать про те, що ТОВ „Віра-2" безпідставно та незаконно приватизувало нежитлові приміщення № 199, 200, 201 (літера А-9) продовольчого магазину № 2, розташованого по пр. Леніна, 144 в м. Запоріжжя, шляхом викупу об'єкта приватизації на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу об'єкту .права комунальної власності від 31.01.2006 року № 22, укладеного між Управлінням у справах приватизації Запорізької міської ради та ТОВ “Віра-2”, замість купівлі цього об'єкту приватизації на аукціоні за значно більшу суму грошових коштів.

Тобто в результаті неправомірно укладеного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу об'єкту права комунальної власності від 31.01.2006 року № 22 місцевий бюджет не отримав понад трьох з половиною мільйонів гривень.

ТОВ “Віра –2 “ продовжує безпідставно та незаконно здійснювати по відношенню до вказаного об’єкту нерухомості повноваження власника, неправомірно ним набуте.

Відповідно до ст.. ст.. 121 Конституції України, ст.. ст.. 3,11-16, 202, 203, 204, 215-217 ЦК України, ст.. ст. . 20, 202, 208 ГК України просить визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу об'єкта права комунальної власності від 31.01.2006 року № 22, укладений Ууправлінням у справах приватизації Запорізької міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю “Віра-2”.

Органи, уповноважені державою (за позовною заявою) здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах –виконавчий комітет Запорізької міської ради та Управління у справах приватизації своїх представників в судове засідання двічі не направили, про причини неявки не сповістили суд, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Справу розглянуто відповідно до ст.. 75 ГПК України за наявними матеріалами.

Дослідивши додані матеріали, вислухавши пояснення представника відповідача та прокурора, суд знаходить позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню внаслідок наступного:

Позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі –продажу об’єкта комунальної власності від 31.01.2006р. № 22, укладеного Управлінням у справах приватизації Запорізької міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю “Віра-2” обґрунтовані з посиланням на приписи ст..ст.. 203, 215 ЦК України, так як оспорюваний договір укладений поза волею власника та не відповідав загальним вимогам, додержання яких необхідно для дійсності угоди.

За договором № 22 купівлі –продажу об’єкта комунальної власності Управління у справах приватизації Запорізької міської ради продала, товариство “Віра –2” набуло у власність нежитлові приміщення (літ. А-9) продовольчого магазину № 2, площею 1062 кв.м. за адресою: пр. Леніна, 144, в м. Запоріжжя. Згідно п. 1.1 договору передача права власності на майно відбулася шляхом приватизації способом викупу на підставі рішення Запорізької міської ради від 05.03.1997р. № 11 та відповідно до наказу органу приватизації від 28.11.2005р. № 930.

Умови та порядок приватизації об’єктів права комунальної власності регулюються приписами законів України “Про приватизацію державного майна”, “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” та місцевими програмами приватизації, що затверджуються органами місцевого самоврядування.

Згідно п. 7 ст. 7 Закону України “Про приватизацію державного майна” продаж майна, що є у комунальній власності, здійснюють органи, створювані відповідними місцевими радами. Зазначені органи діють у межах повноважень, визначених відповідними місцевими радами, та є їм підпорядкованими, підзвітними і підконтрольними.

Статтею 3 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”встановлені способи приватизації, а саме шляхом: викупу; продажу на аукціоні, за конкурсом.

Відповідач в обґрунтування заперечень вказує, що право на приватизацію нежитлового приміщення шляхом викупу набув відповідно до Державної програми приватизації на 1997 р. рішенням № 11 від 05.03.1997р. Запорізької міської ради, яким затверджено перелік об’єктів комунальної власності, що підлягають приватизації у 1997р. шляхом викупу, як власник приватизованого комунального майна, який не скористався на момент приватизації об’єкта правом викупу будівлі у межах займаної цим об’єктом площі. Спірне приміщення перебувало в орендному користуванні товариства “Віра –2” за договором оренди № 1213 від 29.12.1994р..

Законодавством, що було чинним на момент укладення оспорюваного договору №22, встановлено, якщо договір оренди не припинив свого існування, орган приватизації не вправі приймати рішення про приватизацію цього майна іншим, крім викупу способом. Винятком з цього правила зазначалась відсутність заяви працівників орендного підприємства на його приватизацію.

Статтею 27 Закону України “Про приватизацію державного майна” та ст.. 23 Закону “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” передбачено укладення між продавцем та покупцем договору купівлі –продажу об’єкта приватизації. На угоди приватизації поширюються відповідні норми цивільного законодавства про угоди. Відмова у приватизації можлива виключно у випадках, зазначених відповідно у ч. 3 ст. 12 Закону України “Про приватизацію державного майна” та ч. 5 ст. 7 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, у решті випадків, тобто коли органом приватизації у встановленому порядку прийнято рішення щодо приватизації об’єкта, такий орган в подальшому не вправі відмовити в укладенні договору купівлі –продажу об’єкта приватизації.

Наявні матеріали свідчать, що рішенням господарського суду Запорізької області від 18.05.2005р. у справі № 8/114-17/131 визнано право товариства “Віра –2” на приватизацію орендованого приміщення визначеним у рішенні № 11 від 05.03.1997р. міської ради способом викупу, оскільки за результатами розгляду справи судом не встановлено факту недійсності Переліку об’єктів, що підлягають приватизації способом викупу, затвердженого рішенням органу місцевого самоврядування №11 від 05.03.1997р..

З посиланням саме на вказане рішення Запорізької міської ради та наказ Управління у справах приватизації від 28.11.2005р. №930 укладено оспорюваний договір № 22 купівлі –продажу. Зазначене рішення та наказ на час укладення оспорюваного договору не визнані недійсними або нечинними у встановленому законом порядку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Вищого адміністративного суду України від 20.03.2007р. по справі № 20/98 відмовлено Товариству “Віра –2” у задоволенні позову про визнання недійсним рішення 18 сесії IV скликання Запорізької міської ради від 15.09.2004р. № 31 в частині визначення способу приватизації спірного об’єкта шляхом продажу через аукціон.

Тобто, зазначено в позові, є чинним для товариства “Віра –2” визначений рішенням №31 спосіб приватизації через аукціон, тому приватизація спірного майна через викуп відбулася поза волею власника та не відповідає загальним вимогам, необхідним для дійсності угоди.

В ході розгляду даної справи встановлено, що рішенням № 37 від 20.11.2005р. Запорізької міської ради внесено зміни до рішення № 31 та виключено з додатку –Переліку об’єктів, що підлягають приватизації способом, встановленим Переліком, пункту 56 стосовно приватизації приміщення по пр. Леніна, 144. Вищий адміністративний суд України у своїй постанові від 20.03.2007р. цей факт не досліджував. Тобто, на даний час у Переліку об’єктів, що підлягають приватизації відповідно до рішення Запорізької міської ради № 31 від 15.09.2004р. приміщення по пр. Леніна, 144 не визначено, як таке. Рішення № 37 від 20.11.2005р.не скасовано, не визнано недійсним (нечинним).

З огляду на встановлене суд не вбачає підстав вважати, що при укладенні договору купівлі - продажу №22 сторонами його були порушені приписи Законів України “Про приватизацію державного майна” та “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” або рішень органу місцевого самоврядування, що відповідно до ст.. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним.

Що стосується наведеної у позові підстави визнання договору недійсним, оскільки він укладений поза волею власника, суд зазначає наступне:

Для чинності правочину волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення повинно бути вільними від факторів, що могли б викривити уяву особи про зміст правочину (омана, обман) або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутності (погроза, насилля).

В позові не зазначено жодного із факторів, встановлених діючим законодавством щодо невідповідності внутрішньої волі продавця за оспорюваним договором –Управління у справах приватизації –його волевиявленню, викладеному у договорі №22.

В задоволенні позову з зазначених підстав відмовляється.

На підставі викладеного, ст.. 203, 215 ЦК України, Законів України “Про приватизацію державного майна”, “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, керуючись ст. ст. 49, 75, 82-84 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Суддя І.А. Попова

Рішення підписано 30.07.2008р.