ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

07.04.08
Справа  № 8/75-92

Львівський
апеляційний господарський суд,  в складі
колегії:

головуючого-судді:                  Бойко С.М.,

суддів:                                         Бонк Т.Б.,

Марко Р.І.,

при
секретарі   Чаплик І.,

з
участю представників:

від
скаржника (позивача) -  не з”явився,

відповідача
-   не
з”явився,

третьої
особи  1,2,3 -
не з”явилися,

розглянув
апеляційну скаргу
ОСОБА_1, м.Луцьк

на рішення господарського суду
Волинської області від 29.01.2008 року, суддя
Кравчук А.М.,  у справі    №8/75-92

за
позовом  ОСОБА_1, м.Луцьк

до відповідача ОСОБА_2, м.Луцьк

за
участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні
відповідача:

1.приватного нотаріуса ОСОБА_3, м.Луцьк

2.
Державного
реєстратора в Луцькій районній державній адміністрації, м.Луцьк

3.
ОСОБА_4, м.Луцьк

про
визнання недійсним
договору  купівлі-продажу  корпоративних прав,

в
с т а н о в и в :

рішенням
господарського суду Волинської області від 29.01.2008 року відмовлено в
позові   ОСОБА_1.  до ОСОБА_2. про визнання недійсним укладеного
між сторонами договору  від 11 лютого 2003
року  купівлі-продажу  корпоративних прав на  приватну
фірму  “Тайна”.

Рішення
суду мотивоване тим, що позивачем не доведено невідповідність спірного договору
чинному на момент його укладення законодавству та  підписання такого під впливом помилки, а тому
відсутні, встановлені ст.ст.48,56 ЦК УРСР підстави для визнання його недійсним.

В
апеляційній скарзі  скаржник (позивач)
просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити,
з підстав неповного з”ясування судом обставин, що мають значення для справи та
порушення норм матеріального права, апелюючи тим, що зі змісту спірного
договору та наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що предметом  цього договору була лише передача в управління
відповідачу  господарської діяльності
приватної фірми «Тайна», а не права власності на цю фірму. При цьому скаржник
зазначає, що предметом договору(п.2) визначено корпоративне право, як право на
управління та отримання відповідної частки прибутку, а також активів у разі
ліквідації підприємства, що суперечить визначеному поняттю корпоративного права
у Законі України «Про оподаткування прибутку підприємств», а також іншим
пунктам договору. Скаржник також зазначає, що інші пункти договору, пов»язані
лише з визначеним трактуванням поняття корпоративного права у п.2 договору, а
не дійсному його понятті, в чому полягала помилка при укладенні спірного
договору.

Скаржник
покликається на те, що при виявленні бажання передати приватне підприємство у
власність відповідачу, на що йому надано право, як власнику підприємства,
існувала можливість  укласти договори,
які передбачені діючим законодавством, зокрема, купівлі-продажу, дарування чи в
іншій формі, які би чітко передбачали перехід права власності, а не спірний
договір на передачу корпоративних прав, що також свідчить про укладення
спірного договору внаслідок помилки.

Скаржник
також покликається на те, шо умови договору щодо переходу прав засновника та
внесення змін до установчих документів на підставі спірного договору суперечить
п.п.23,24 Положення про державну реєстрацію суб»єктів підприємницької
діяльності та порушує права власності позивача, оскільки добровільний вихід
фізичної особи зі складу засновників можливий при наявності нотаріально
засвідченої заяви цієї особи, яка в спірному випадку відсутня..

У
відзиві на апеляційну скаргу
відповідач  просить в її
задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що зі змісту ч.1 ст.4 ЦК УРСР цивільні
права та обов»язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч
і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, а тому спірний
договір купівлі-продажу корпоративних прав не суперечить жодному акту
цивільного законодавства.

В
судове засідання на проголошення постанови представники сторін не з»явилися,
хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання, а
тому суд вважає за можливе розгляд справи завершити за наявними в справі
документами про права і обов”язки сторін.

Суд,
заслухавши пояснення представників сторін з їх участю на засіданнях, які
підтримали свої позиції, пояснення дали аналогічні, викладені в письмових
поясненнях та дослідивши наявні докази по справі,  вважає, що апеляційна скарга позивача
задоволенню не підлягає.

Судом
встановлено, що 11 лютого 2003 року між
ОСОБА_1та ОСОБА_2укладено договір
купівлі  - продажу  корпоративних прав  на
приватну   фірму  “Тайна”, який посвідчено приватним нотаріусом
ОСОБА_3.

Судом
першої інстанції правильно встановлено, що укладений між сторонами договір за
своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, відносини сторін
регулюються його умовами та статтями 224-240 ЦК УРСР  1963 року, який діяв на момент укладення
договору, оскільки відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства
має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент
укладення спірної угоди.

Згідно
ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати
майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно
до п.1 договору ОСОБА_1. продав, а ОСОБА_2. купив корпоративні права на
приватну фірму „Тайна”, які належать продавцю на підставі статуту, а п.2
договору визначено поняття корпоративних прав, зазначених у п.1 договору, а
саме право на управління та отримання відповідної частки прибутку, а також
активів у разі його ліквідації відповідно до чинного законодавства.

Відповідно
до п.3 договору  з моменту його
укладення  до покупця переходять усі праа
засновника підприємства, передбачені його статутом, а згідно п.11 договору  покупець зобов»язується протягом 30 днів з
моменту підписання договору оформити та зареєструвати у відповідних державних
органах зміни до установчих документів, зумовлені зміною засновника
підприємства.

Відповідно
до п. 5.3 Статуту ПФ “Тайна”виключною компетенцією засновника є внесення змін
до статуту, визначення основних напрямків використання прибутку, затвердження
перспективних річних планів та звітів про їх виконання, прийняття рішення про
ліквідацію та реорганізацію фірми, призначення та звільнення директора.

11.02.2003
року Луцькою райдержадміністрацією було перереєстровано статут ПП “Дельта”,
згідно якого ПП “Дельта”засноване згідно з рішенням засновника № 1 від
11.02.2003 року шляхом перетворення з приватної фірми “Тайна”. ПП “Дельта”є
правонаступником усіх грошових, майнових вимог, а також до нього переходять усі
права і обов'язки ПП “Дельта”. Згідно п. 2.1. даного статуту засновником ПП
“Дельта”є ОСОБА_2.

Відповідно
до п. 24 Положення про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької
діяльності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998
року за № 740, у разі внесення до установчих документів змін,  пов'язаних із
зміною складу  засновників  (учасників) суб'єкта  підприємницької діяльності,  подаються
оформлені  згідно з вимогами законодавства
документи, що засвідчують добровільний вихід
юридичної  особи  із
складу  засновників (учасників) -
подається копія рішення засновника, а фізичної особи  нотаріально засвідчена заява.

Підставою
для визнання спірного договору недійсним позивач згідно позовних вимог зазначає
ст.48 та ст.56 Цивільного кодексу УРСР, а тому при розгляді спору по суті суд
виходить лише з тих підстав, які зазначені в позовній заяві та не приймає до
розгляду покликання скаржника в апеляційній скарзі щодо порушення спірним
договором  прав дружини та неповнолітніх
дітей, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про зміну
позивачем підстави позовних вимог відповідно до вимог процесуального
законодавства.

Відповідно
до статті 48 Цивільного кодексу УРСР недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону. За правилами  цієї
норми  угода  визнається
недійсною  при
невідповідності  її не тільки
законові,  а й іншим актам,  виданим органами  державної
влади  і  управління
в  межах   наданої
їм компетенції. Ст.48  ЦК  УРСР застосовується  при
порушенні   встановленого
порядку  вчинення громадянами і
організаціями дій,  спрямованих на
встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні  угодою особистих або майнових прав неповнолітніх
дітей, а також  в  інших
випадках  їх  невідповідності  вимогам
чинного законодавства,  якщо  для
них  не  встановлені
особливі  правила визнання угод
недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК). Правила зазначеної  статті
застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при
недодержанні форми,  в якій угода під
страхом недійсності має бути укладена.

У
договорі визначений предмет, ціна, конкретні права та обов'язки сторін, він є
нотаріально посвідченим, отже відповідає формі і змісту згідно вимог чинного на
той час законодавства.

Відповідно
до статті 153 ЦК  УРСР договір вважається
укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто
згоди по всіх істотних умовах.

Істотними
є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів
даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно
бути досягнуто згоди.  При укладенні
угоди сторонами вказані вимоги закону були виконані, обговорені в угодах всі
істотні умови їх укладення.

Скаржник
зазначає про невідповідність спірного договору вимогам Закону України „Про
підприємства в Україні”, Закону України „Про власність”, ст.224 ЦК УРСР в
редакції 1963 року, суперечність його Закону України „Про оподаткування
прибутку підприємств”, постанові КМ України від 25.05.1998 року № 740 „Про
порядок державної реєстрації суб'єктів підприємницької діяльності”, проте яким
саме вимогам законів не відповідає договір, в чому полягає така невідповідність
ним не доведено. Норми законів, які зазначає скаржник, містять, зокрема,
визначення корпоративних прав, договору купівлі-продажу, порядок внесення змін
до установчих документів, набуття права власності, право власника
використовувати належне йому майно для
підприємницької діяльності.

Визначення
корпоративного права, яке містить Закон України “Про оподаткування прибутку
підприємств”від 22.05.1997 року ( п. 1.8. ст. 1), а саме право власності на
статутний фонд юридичної особи або його частку, включаючи право на управління,
отримання відповідної частки прибутку такої юридичної особи, а також активів у
разі її ліквідації відповідно до чинного законодавства, незалежно від того, чи
створена така юридична особа у формі господарського товариства, підприємства,
заснованого на власності однієї юридичної особи або фізичної особи, або в інших
організаційно-правових формах, повністю відповідає визначенню корпоративного
права, вказаного у п.2 спірного договору, за виключенням словосполучення «на
статутний  фонд», оскільки такий у
приватному підприємстві відсутній.

Покликання
скаржника на те, що метою укладення спірного договору була лише передача в
управління відповідачу господарської діяльності приватної фірми “Тайна”, а не
набуття власності на майно судом до уваги не приймається, оскільки
спростовується п.п.2,3,11 договору, згідно яких, крім переходу права на
управління майном, передбачено  право
покупця на отримання частки прибутку, активів у разі ліквідації фірми, перехід
усіх прав засновника підприємства, а також обов'язок покупця зареєструвати
зміни до Статуту, зумовлені зміною засновника.

Судом
першої інстанції правильно встановлено, що спірним договором позивач продав
корпоративні права на приватну фірму „Тайна”, де був єдиним засновником.
Нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу корпоративних прав свідчить про
добровільну передачу позивачем прав засновника.

Згідно
п.5.1 Статуту приватної фірми „Тайна”, затвердженого засновником ОСОБА_1.
17.03.1997 року (а.с.100), управління справами фірми здійснює директор, який
наймається по контракту. Наведене свідчить про те, що для передачі прав
управління майном позивачу достатньо було укласти контракт з відповідачем та
призначити його директором фірми, а не продавати корпоративні права і
реєструвати зміни про засновника за відсутності у нього волі на відчудження.
Права директора по управлінню майном фірми визначені п. 5.2 Статуту, проте
право на отримання прибутку та активів ним не передбачено.

Покликання
скаржника на те, що відчуження корпоративних прав як особистих немайнових прав
та зміна засновника приватного підприємства суперечить закону, оскільки ним не
врегульовані є безпідставним, оскільки згідно ст.4 ЦК УРСР цивільні права і
обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і
Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені
законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства
породжують цивільні права і обов'язки. Аналіз спірного договору свідчить про
те, що він не суперечить вимогам цивільного законодавства на час його
укладення.

Підставою
визнання спірної угоди недійсною позивач зазначає укладення її під впливом
помилки, маючи на меті продати лише право управління.

Виходячи
з вимог частини першої статті 56 ЦК, угода, укладена внаслідок помилки, що має
істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під
впливом помилки.

Як
вказано в пункті одинадцятому постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від
28 квітня 1978 р., зі змінами, внесеними постановами від 25 грудня 1992 р. N 13
та від 25 травня 1998 р. N 15, "Про судову практику в справах про визнання
угод недійсними", відповідно до статті 56 ЦК угода може бути визнана судом
недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за
позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під
помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною
суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, за відсутністю якого за обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена. Правила статті 56 ЦК не поширюються на випадки, коли
помилка стосується мотивів укладення угоди.

Договір
підписаний сторонами, що свідчить про їх волевиявлення на укладення.
Волевиявлення щодо укладення договору скаржник не заперечує, проте вказує на різну
мету сторін щодо його укладення. Оскільки правила ст.56 ЦК УРСР не поширюються
на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди, то відповідно
відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним, як укладеного
внаслідок помилки. Інших підстав, які би свідчили про укладення спірного
договору внаслідок помилки позивачем не наведено, оскільки в договорі чітко
визначено права і обов'язки сторін, зокрема щодо отримання прибутку, активів,
переходу  прав засновника, внесення змін
до установчих документів, зумовлених зміною засновника.

З
наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог позивача.

З
вищенаведеного доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є
безпідставними.

Рішення
місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами  діючого законодавства, а тому підстав для
його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись
ст.ст.99,103,105 ГПК України, суд,

постановив:

рішення
господарського суду Волинської області від 29.01.2008 року в справі за
номером 8/75-92 залишити без змін, а апеляційну скаргу  ОСОБА_1 -без задоволення.

Постанова
набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному
порядку.

Матеріали
справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя:
С.М.Бойко

Судді:
Т.Б.Бонк

Р.І.Марко