ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2008 р.

№ 8/107

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Разводової С.С.,

Самусенко С.С. - доповідача,

розглянувши матеріали касаційної скарги

Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини "Укрекокомресурси" Кабінету Міністрів України в особі Закарпатського обласного управління "Закарпаттяекокомресурси"

та постанову

Львівського апеляційного господарського суду

від 19 лютого 2008 року

у справі

№ 8/107

господарського суду

Закарпатської області

за позовом

Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини "Укрекокомресурси" Кабінету Міністрів України в особі Закарпатського обласного управління "Закарпаттяекокомресурси"

до

ТОВ "Шаянські мінеральні води"

про

стягнення 88 078 грн. 06 коп.

за участю

представників сторін

від позивача –

Мигович М.В.,

від відповідача –

Бучок А.О., Бучок О.О.

В С Т А Н О В И В:

Державна компанія з утилізації відходів як вторинної сировини "Укрекокомресурси" Кабінету Міністрів України в особі Закарпатського обласного управління "Закарпаттяекокомресурси" звернулася до господарського суду Закарпатської області із позовом про стягнення з ТОВ "Шаянські мінеральні води" 88 078 грн. 06 коп. заборгованості за надані послуги.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 04 грудня 2007 року у справі № 8/107 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19 лютого 2008 року у справі № 8/107 рішення господарського суду Закарпатської області від 04 грудня 2007 року у справі № 8/107 залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19 лютого 2008 року у справі № 8/107 та передати справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на порушення норм матеріального та процесуального права господарськими судами попередніх інстанцій, зокрема, посилаючись на неповне і невірне тлумаченням вимог Закону України "Про відходи", постанови КМ України від 26 липня 2001 року № 915 "Про впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів як вторинної сировини", постанови КМ України від 01 листопада 1999 року №2034 "Про затвердження Порядку ведення державного обліку та паспортизації відходів", умов договору №44а з надання послуг як договору підряду з матеріальним результатом, невизнання судами даних державної статистичної звітності Компанії за 2004 рік форми №14-МТП, як підтвердження діяльності Компанії за обумовлений період.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, правильність застосування норм матеріального та процесуального права апеляційним господарським судом, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини у даній справі.

Між сторонами у справі 30 серпня 2002 року укладено цивільно-правову угоду, яка регулює зобов'язальні правовідносини щодо надання послуг по розробці, організації, впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки).

Відповідач відповідно до п. 2.2 договору зобов'язується прийняти зазначені в п.2.1 договору послуги з оформленням відповідного акту виконання робіт та оплатити їх за тарифами, затвердженими постановою КМ України від 26 липня 2001 року №915 зі змінами, внесеними постановою КМ України від 26 липня 2002 року №1084 та зазначеними у договорі таблицями.

Загальні обсяги використаної тари та її асортимент на поточний рік визначаються у специфікації (додаток №1) до даного договору, яка складається за погодженням сторін не пізніше, ніж за 15 днів до початку звітного періоду, відповідно до п. 2.4 договору.

Господарськими судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять доказів укладення специфікації загальних обсягів використання тари (упаковки), які підлягають безумовній утилізації та її асортименту на поточний 2004 рік, а тому, суд виходив з умов, погоджених сторонами і викладених в п. 2.1 договору, якими встановлено 15% на 2004 рік до загальної маси тари (упаковки).

Порядок розрахунків визначений п.3 договору, яким передбачено, що поточні платежі за подані позивачем послуги здійснюються відповідачем щоквартально до 15 числа місяця, що настає за звітним кварталом, виходячи з фактичної кількості тари (упаковки), відвантаженої підприємством для продажу продукції в упаковці.

Господарським судом апеляційної інстанції вірно вказано на те, що за даним зобов'язанням позивач повинен надавати послуги, зазначені в п. 2.1 договору та підтверджені актами виконаних робіт.

Вимоги позивача ґрунтуються на тому, що ним надані послуги зі збирання, сортування, переробки та утилізації усієї тари (упаковки) 100%, в яку було розлито відповідачем мінеральну воду за дев'ять місяців 2004 року.

Господарськими судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що як на доказ надання вказаних послуг, позивач послався на дані витягу зі статистичної звітності ДК "Укрекокомресурси" за січень-грудень 2004 року, але як зазначено судами, у даному витязі не встановлено які саме дані у цій звітності відображені, а тому судами правомірно відхилено посилання на вказані документи.

Господарським судом апеляційної інстанції також встановлено, що позивач не надав суду актів виконаних робіт відповідно до п. 2.2 договору, або доказів їх складення та надсилання відповідачу.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що дані відповідача про фактично використану тару (упаковку) за період з 01 вересня 2002 року по 01 вересня 2004 року в листі відповідача від 28 вересня 2004 року №81 не є належним обґрунтуванням позовних вимог, оскільки цей розрахунок виконано відповідачем на підставі даних про фактично розлиту мінеральну воду, а п. 4 договору від 30 серпня 2002 року №44а встановлено, що оплата проводиться за надані позивачем послуги, виходячи з фактичної кількості тари (упаковки), відвантаженої підприємством для продажу продукції в упаковці.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами встановлено, що позивачем не доведено належними доказами виконання зобов'язань, що є предметом укладеного договору, як щодо загального обсягу такого виконання, так і надання послуг безпосередньо відповідачу.

Колегія суддів Вищого господарського суду України на підставі вищенаведених встановлених та досліджених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судами норм матеріального і процесуального права, вважає доводи касаційної скарги такими, що не знайшли свого підтвердження.

Господарський суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову і законно залишив в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України , Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини "Укрекокомресурси" Кабінету Міністрів України в особі Закарпатського обласного управління "Закарпаттяекокомресурси" залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19 лютого 2008 року у справі № 8/107 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                            І. Плюшко

Судді:                                                                                С. Разводова

С. Самусенко