ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.08 р.                     Справа № 41/67пд

м. Донецьк, вул. Артема, 157 к. 223

Суддя господарського суду Донецької області           Гончаров С.А.

при секретарі судового засідання Говор О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Красноармійського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Красноармійської об’єднаної державної податкової інспекції, м. Красноармійськ

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Прогрес”, м. Красноармійськ

до відповідача-2: Приватного підприємства “Тахіон”, с. Ювілейне

про визнання недійсною угоди купівлі-продажу від 11.10.04р.

СУТЬ СПОРУ:

Красноармійський міжрайонний прокурор в інтересах держави в особі Красноармійської об’єднаної державної податкової інспекції, м. Красноармійськ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Прогрес”, м. Красноармійськ та Приватного підприємства “Тахіон”, с. Ювілейне визнання недійсною угоди купівлі-продажу від 11.10.2004 року на продаж шин 320Р-508 в кількості 9 штук між Приватним підприємством “Тахіон” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Прогрес” на підставі ст. 207 ГК України, стягнення з відповідача-2 6480 грн. на користь відповідача-1, стягнення з відповідача-1 6480 грн. на користь Державного бюджету України.

Ухвалою суду від "04" серпня 2008 року розгляд справи було вирішено здійснювати за правилами Кодексу адміністративного судочинства України та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою від 18.08.2008 року закінчено підготовче провадження та призначено адміністративну справу № 41/67пд до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що 11.10.2004 року між відповідачами було укладено усну угоду купівлі-продажу, на підставі якої відповідачем-2 здійснено продаж шин 320Р-508 в кількості 9 штук (за ціною без ПДВ – 600 грн.), сплата відповідачем-1 суми в розмірі 6480 грн. за наведену продукцію підтверджується податковою накладною № 85 від 11.10.2004 року.

Прокурор вважає, що зазначена угода є такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, з тих підстав, що 12.05.2003 року ухвалою господарського суду Дніпропетровської області по справі № Б15/85/02 юридичну особу ПП „Тахіон” ліквідовано; згідно зазначеної ухвали 04.08.2004 року відповідча-2 знято з податкового обліку у Дніпропетровській міжрайонній ДПІ; угоду укладено 11.10.2004 року, тобто вже після ліквідації відповідача-2 та зняття його з податкового обліку; 19.05.2003 року Дніпропетровською МДПІ було складено акт № 72 про анулювання Свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість № 03612075.

Прокурором зазначено про те, що на момент укладання спірної угоди відповідач-2 як платник податків на обліку в податковому органі не знаходився, продаж шин не було відображено в податковому обліку, не були здані декларації про прибуток підприємства, не сплачено податок на прибуток та ПДВ; видача податкової накладної без реєстрації відповідача-2 як платника ПДВ свідчить про відсутність у нього права на видачу такої податкової накладної.

Прокурор стверджує, що наведені обставини свідчать про те, що вся діяльність осіб, які діяли від імені відповідача-2, мала метою здійснення діяльності, суперечної інтересам держави та суспільства, а також є доказами умислу відповідача-2, спрямованого на безпідставне та протиправне отримання прибутків (доходу), ухилення від сплати податків й обов’язкових платежів до бюджету та державних цільових фондів від результатів такої діяльності.

Відповідач-1, Товариство з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Прогрес”, згідно з відзивом на позовну заяву, позовні вимоги заперечив, посилаючись на те, що відповідача-2 до цього часу не виключено з державного реєстру та ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2003 року по справі № Б15/85/02 про ліквідацію відповідача-2, не є підставою для того, що вважати недійсними угоди, укладені відповідачем-2 з відповідачем-1.

Відповідач-2, Приватне підприємство “Тахіон”, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, проте вимоги суду не виконав, представника в судове засідання не направив. Враховуючи викладене, а також те, що наявних в матеріалах справи документів та пояснень достатньо для прийняття постанови, суд вважає необхідним вирішити спір по суті.

У судовому засіданні судом досліджені надані сторонами документи: про правовий статус відповідачів та статус відповідачів як платників податків, акт про результати перевірки відповідача-1 від 17.10.2005 року, авансовий звіт, рахунок, накладна, квитанція до прибуткового касового ордеру, податкова накладна, книга обліку придбання, листи, ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2003 року по справі № Б15/85/02, акт про анулювання свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ № 72/19 від 26.05.2003 року.

Розглянувши матеріали справи, додатково надані сторонами документи та заслухавши пояснення представників сторін суд встановив:

Відповідач-1, Товариство з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Прогрес”, зареєстрований Межівською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області, включений до ЄДРПОУ за номером 30761950, є платником податку на додану вартість.

Відповідач-2, Приватне підприємство “Тахіон”, зареєстрований рішенням Дніпропетровської районної державної адміністрації № 39/4-Р від 02.02.1998 року, включений до ЄДРПОУ за номером 25020920.

11.10.2004 року між відповідачами було укладено усну угоду купівлі-продажу, за якою відповідач-2 здійснив продаж відповідачу-1 шин 320Р-508 в кількості 9 штук, що підтверджується виданою відповідачем-2 податковою накладною № 85 від 11.10.2004 року на суму 6480,00 грн. та накладною № 85 від 11.10.2004 року на суму 6480,00 грн., в тому числі ПДВ 1080,00 грн.

Отриманий за зазначеною угодою товар відповідачем-1 був оплачений в повному обсязі, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 9 від 11.10.2004 року на суму 6480,00 грн., авансовим звітом № 26 від 11.10.2004 року та книгою обліку придбання товарів (робіт, послуг) відповідача-1.

Таким чином, матеріалами справи доводиться виконання між відповідачами 11.10.2004 року усної угоди купівлі-продажу шин 320Р-508 в кількості 9 штук, а саме передача відповідачем-2 та отримання відповідачем-1 товару на загальну суму 6480,00 грн. (з ПДВ) та оплата відповідачем-1 отриманого за спірною угодою товару в такій же сумі. Докази неналежного виконання спірних угод в матеріалах справи відсутні та не надавались податковим органом.

Прокурор наполягає на визнанні угоди купівлі-продажу від 11.10.2004 року недійсною на підставі ст. 207 ГК України та на застосуванні наслідків, передбачених ст. 208 ГК України.

Згідно із п. 4 Розділу ІХ „Прикінцевих положень” Господарського кодексу України до господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов’язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Спірна угода укладена та фактично виконана у 2004 році, тобто після набрання чинності Господарським кодексом України та, таким чином, суд погоджується з такою думкою прокурора та керується законодавством, чинним на момент виникнення відносин щодо укладення та виконання спірного господарського зобов’язання, а саме Господарським кодексом України.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України, який набув чинності з 01.01.2004р., господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтями 174, 175 цього ж кодексу визначені підстави виникнення господарських зобов'язань та визначено майново-господарські зобов'язання, а саме встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати, в тому числі з з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; а також встановлено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Прокурор наполягає на наявності між сторонами господарських зобов’язань, які є укладеними 11.10.2004 року та виконаними, з чим суд погоджується з огляду на наведені приписи законодавства, пояснення відповідача-1 та додані до матеріалів справи документи щодо наявних між відповідачами правовідносин, які посвідчують факт виконання господарських зобов’язань.

Відповідно до ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Згідно із ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

За змістом ст. 207 ГК України, у разі недійсності господарського зобов’язання, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, правові наслідки такого господарського зобов’язання залежать від наявності умислу у обох сторін або у однієї сторони та від виконання господарського зобов’язання – обома сторонами або однією.

Отже, для застосування вимог вищенаведеної статті суд повинен встановити наявність певних обставин, які свідчать про те, що сторона (або сторони), які уклали та виконали угоду, завідомо діяли з умислом, спрямованим на досягнення такої мети, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Наявність умислу у сторін чи однієї сторони угоди означає, що вони (вона), виходячи із обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчиненого (вчинених) господарських зобов’язань і суперечність їх мети інтересам держави і суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків, при цьому, достатньо умислу у однієї сторони.

Наявність (відсутність) зазначених обставин суд повинен встановити за допомогою належних доказів. При цьому суд повинен оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Визначення мети угоди такою, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, здійснюється судом.

Як вбачається із позовної заяви, прокурор вважає, що при укладанні та виконанні спірного господарського зобов’язання умисел, спрямований на безпідставне та протиправне отримання прибутків (доходу), ухилення від сплати податків й обов’язкових платежів до бюджету та державних цільових фондів від результатів такої діяльності, мав відповідач-2. Метою, суперечною інтересам держави та суспільства, як зазначає прокурор, є здійснення діяльності, суперечної інтересам держави та суспільства.

Як на доказ наявності протиправного умислу у відповідача-2 прокурор посилається на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2003 року по справі № Б15/85/02 за позовом Дніпропетровської міжрайонної державної податкової інспекції до Приватного підприємства „Тахіон”. Такою ухвалою було затверджено звіт та ліквідаційний баланс Приватного підприємства „Тахіон”, ліквідовано юридичну особу Приватного підприємства „Тахіон”.

Згідно статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Прокурор вважає, що наведена ухвала підтверджує наявність у відповідача-2 умислу на здійснення діяльності, суперечної інтересам держави та суспільства, у зв’язку з чим прокурор просить визнати недійсним господарське зобов’язання, укладене між відповідачами, на підставі ст. 207 Господарського кодексу України, та застосувати наслідки цього, які передбачені ст. 208 ГК України.

Як вбачається з ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2003 року по справі № Б15/85/02, в ході розгляду господарської справи не розглядалися обставини укладення угод між відповідачами, зокрема спірної угоди. Навіть сам факт такого укладення не був предметом дослідження, а тому така ухвала не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2003 року по справі № Б15/85/02, не може бути визнана судом за належний доказ наявності умислу у відповідача-2 на укладання спірної угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства.

Щодо посилань позивача на недійсність спірної угоди через те, що її укладено після фактичної ліквідації відповідача-2, то такі посилання не узгоджуються з вимогами законодавства та спростовуються матеріалами справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 33 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців” юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу, перетворення (реорганізації) або в результаті ліквідації за рішенням, прийнятим засновниками (учасниками) юридичної особи або уповноваженим ними органом, за судовим рішенням або за рішенням органу державної влади, прийнятим у випадках, передбачених законом. Юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Згідно ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті, зокрема, ліквідації. При цьому, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Статтею 91 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, довідки Головного управління статистики у Дніпропетровській області від 07.08.2008 року № 18/11-3983, Приватне підприємство „Тахіон” до цього часу не виключено з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Тобто, на теперішній час та на момент укладання та виконання між відповідачами спірної угоди, до Єдиного державного реєстру не було внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи відповідача-2 та, з огляду на наведені положення законодавства, цивільну правоздатність відповідача-2 не припинено, а ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2003 року по справі № Б15/85/02 не є доказом недійсності спірної угоди, укладеної між відповідачами.

Сама по собі обставина неподання податкової звітності до податкового органу також не свідчить про наявність протиправного умислу на ухилення від сплаті податків при укладенні саме спірної угоди.

Надані прокурором акт № 72/12 від 26.05.2003 року про анулювання Свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість – Приватного підприємства „Тахіон”, № 03612075, довідка № 728 від 04.08.2004 року про зняття з обліку платника податків відповідача-2, акт перевірки відповідача-1 від 17.10.2005 року № 120/23-3-30761950/172, копії яких долучені до матеріалів справи, також не доводять того, що, укладаючи спірне господарське зобов’язання, відповідач-2 діяв з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Інших фактів, які б свідчили про недійсність укладеної угоди, прокурором та позивачем не надано, не доведено належними та допустимими доказами те, що укладаючи спірне господарське зобов’язання, хтось з відповідачів завідомо діяв з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства.

За таких обставин суд вважає, що прокурором та позивачем не доведені обставини на підтвердження того, що укладаючи спірне господарське зобов’язання, відповідач-2 діяв з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Сама по собі угода купівлі-продажу шин не є такою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Такий товар не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалась ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги прокурора необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо заяви позивача про забезпечення позову від 25.05.2006 року, то воно не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 66 ГПК України встановлено, що господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

У поданій заяві позивач просив суд накласти арешт на грошові суми в загальній сумі 6480 грн., що належать відповідачу-1, оскільки спірне майно вже використано в виробничому процесі вказаного підприємства; накласти арешт на грошові суми в загальній сумі 6480 грн., що належать відповідачу-2, оскільки ці кошти повинні бути повернуті відповідачу-1 як наслідок визнання угоди недійсною за ст.ст. 207, 208 ГК України. Проте, позивачем надану заяву не обґрунтовано, необхідність застосування заходів по забезпеченню позову у відношенні відповідачів не доведена. Позивачем не наведено ніяких підстав та не надано доказів, які б доводили, що невжиття арешту може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Керуючись ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України, ст.ст. 91, 104 Цивільного кодексу України, ст. 33 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців”, ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 45-46, 47-51, 56-59, 66, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 160, 162, 163, 167, 185-186, 254 пунктами 6,7 розділу 7 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог Красноармійського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Красноармійської об’єднаної державної податкової інспекції до Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Прогрес” та Приватного підприємства “Тахіон” про визнання недійсною угоди купівлі-продажу від 11.10.2004 року на продаж шин 320Р-508 в кількості 9 штук між Приватним підприємством “Тахіон” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Прогрес” на підставі ст. 207 ГК України, стягнення з відповідача-2 6480 грн. на користь відповідача-1, стягнення з відповідача-1 6480 грн. на користь Державного бюджету України – відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складання постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Гончаров С.А.