ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.08 Справа № 15/150

Господарський суд Львівської області у складі:

судді Костів Т.С.

при секретарі Качур Ю.

за участю представників сторін:

Позивача –Цюпка Л.М. –представник (довіреність №38 від 29.05.2008 р.)

Відповідача - Іващук О.В. –представник (довіреність б/н від 22.01.2008 р.)

Прокурор –не з’явився

Розлянув матеріали позовної заяви прокурора Франківського району м. Львова в інтересах держави в особі Національного лісотехнічного університету України, м. Львів, до Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго", м. Львів, про стягнення 102185,70 грн.

Суть спору: Позовну заяву подано прокурором Франківського району м. Львова в інтересах держави в особі Національного лісотехнічного університету України, м. Львів, до Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго", м. Львів, про стягнення 102185,70 грн., з яких 81748,56 грн. надмірно нарахованої плати та 20437,14 грн. штрафу.

Ухвалою суду від 13.05.2008 р. порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 29.05.2008 р. Ухвалою господарського суду Львівської області від 29.05.2008 р. розгляд справи відкладено на 26.06.2008 р..

Представникам сторін роз’яснено їх права згідно зі ст. 22 ГПК України. У відповідності до ст. 75 ГПК України справа слухається за наявними матеріалами.

Прокурор у судові засідання не з’являвся, свою позицію не повідомив.

Представник позивача позов підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві. Ствердив, зокрема, що відповідач, надаючи послуги з теплопостачання для гуртожитків Національного лісотехнічного університету України, застосовував тарифи, передбачені для бюджетних організацій, а не для населення. У зв’язку з цим за період з березня 2003 р. по грудень 2006 р. позивач поніс додаткові витрати в сумі 81748,56 грн.. У відповідності до п. 7.1.3. договору, за неправильне застосування тарифів на відповідача також покладається штраф в сумі 25%, що становить 20437,14 грн.. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача позов заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Ствердив, зокрема, що такий тариф було застосовано правомірно, оскільки позивач є споживачем послуг з теплопостачання, а не їх виконавцем, включає вартість послуг із теплопостачання у тариф на проживання в гуртожитках, а студенти, які проживають у гуртожитках не можуть вважатись наймачами житлових приміщень, із якими укладається договір на теплопостачання. Посилається на визнання правомірним такого застосування тарифів для навчальних закладів як для бюджетних установ судовими рішеннями. Просить у позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

18.10.2002 р. між позивачем (споживач) та відповідачем (енергопостачальна організація) був укладений договір №5079/Р про постачання теплової енергії в гарячій воді, згідно із яким енергопостачальна організація зобов’язалась постачати споживачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов’язався отримувати та оплачувати теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені договором (п. 1). У відповідності до п. 7.1.3. договору, енергопостачальна організація несе відповідальність за неправильне застосування тарифів та недостовірність нарахувань за фактично відпущену теплову енергію споживачу –штраф у розмірі 25% від надмірно нарахованої суми. У відповідності із п. 10.1., 10.4. договору, він вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією з сторін.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що даний договір діє станом на дату розгляду справи судом та є обов’язковим для сторін.

З додатку №1 до договору –Обсяги постачання теплової енергії випливає, що енергопостачальна організація постачає теплову енергію до об’єктів споживача, зокрема, гуртожитку №3 по вул. Природна, 8 та гуртожитку №4 по вул. Природна, 10. Гуртожиток №1 по вул. Природна, 10, на який посилається прокурор у позовній заяві у переліку відсутній.

Згідно зі ст. 30 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, державне регулювання цін/тарифів базується, зокрема, на принципі нормативного регулювання надання житлово-комунальних послуг споживачам за цінами/тарифами, затвердженими в установленому законом порядку. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №844 від 03.10.2003 р. “Про впорядкування тарифів на теплову енергію та послуги з теплопостачання” встановлено, що з 15.10.2003 р. розрахунки за теплову енергію на послуги з теплопостачання проводяться за тарифами для населення на послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання, які надаються виконавцями послуг, згідно із додатком №2 (для бюджетних установ і організацій та інших споживачів, які не користуються послугами підприємств житлово-комунального господарства –95,35 грн./1Гкал та для інших споживачів –125,01 грн./1Гкал.) , а для інших споживачів згідно з додатком №3. Відповідно до п. 2.2. вказаного рішення, з 01.01.2004 р. розрахунки за теплову енергію на послуги теплопостачання проводяться за тарифами для бюджетних установ і організацій згідно з додатком №3.

З матеріалів справи вбачається та сторонами визнається, що відповідач нараховував позивачу плату за теплопостачання зазначених вище гуртожитків не за тарифами, встановленими для населення, а за тарифами, встановленими для бюджетних організацій. З позовної заяви та розрахунку вбачається, що різниця у застосуванні таких тарифів становить 81748,56 грн., що не заперечувалось відповідачем, який, однак, наполягав на правильності застування у даному випадку тарифу як для бюджетних організацій.

Посилання позивача на те, що згідно із ст. ст. 4, 6, 67, 127 ЖК України гуртожитки належать до державного житлового фонду, а згідно із п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР №208 від 03.06.1986 р., гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання, не стосується суті справи, оскільки зазначене рішення виконавчого комітету Львівської міської ради встановлює тарифи відповідно до категорій споживачів, а не категорій об’єктів, як-от не житлові приміщення, житловий фонд тощо.

Згідно із ст. 1 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, житлово-комунальні послуги визначаються як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Виконавець - це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу.

Посилання на статус позивача як виконавця житлово-комунальних послуг по відношенню до мешканців гуртожитків, не доведено суду у встановленому порядку та не відповідає законодавству, яким позивач обґрунтовує таке твердження. Зокрема, проживання у гуртожитках –це послуга, яка надається навчальним закладом у сфері освітньої діяльності, що підтверджується п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України №38 від 20.01.1997 р. “Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами”, п. п. 2, 3.3.2. наказу Міністерства фінансів України, Міністерства освіти України, Міністерства економіки України від 27.10.1997 р. №383/239/131 “Порядок надання платних послуг державними навчальними закладами”. З зазначених норм вбачається, що господарські витрати навчального закладу включають, зокрема, діючі тарифи, порядок розрахунків за комунальні послуги тощо. Згідно із п. 38 Примірного положення про гуртожитки, плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується. Лише громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Однак, сторонами не заперечувалось факт неналежності студентів, що проживають у вказаних гуртожитках, до даної категорії.

У відповідності до норм ч. 2 ст. 24 Закону України “Про теплопостачання” випливає, що споживач зобов’язаний укласти договір із теплопостачальною організацією про постачання теплової енергії. Крім того, згідно із п. 1.2. Правил користування електричною та тепловою енергією, затверджених наказом Міністерства енергетики та електрифікації СРСР №310 від 06.12.1981 р. (чинні в силу скасування спільного наказу Міністерства енергетики України та Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 28.10.1999 р. №307/262 “Про затвердження Правил користування тепловою енергією” наказом Міністерства палива та енергетики України, Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 21.01.2003 р. №18/12 “Про скасування спільного наказу Міненерго та Держбуду України від 28.10.99 №307/262”), користування тепловою енергією допускається тільки на підставі договору, який укладається між енергопостачальною організацією та споживачем (абонентом). При цьому, споживачем визначено підприємство, організація, установа, територіально-відокремлений цех, об’єкт, площадка, будівлі, квартира тощо, приєднані до теплової мережі. Посилання відповідача на ту обставину, що він не може бути споживачем комунальних послуг спростовується ч. 4 ст. 19 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, згідно із якою балансоутримувач є особливим учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг, який, залежно від укладених цивільно-правових угод може бути споживачем, виконавцем, або виробником комунальних послуг. Таким чином, законодавство не обмежує можливість відповідача укласти договір із позивачем на правах споживача комунальних послуг, а матеріали справи, а саме договір №5079/Р від 18.10.2002 р. свідчать, що такий договір укладений позивачем саме як споживачем послуг з теплопостачання, на якого покладено обов’язок по їх оплаті. З матеріалів справи вбачається, що договори на надання послуг з теплопостачання із мешканцями гуртожитків не укладались і законодавство такої можливості не передбачає. Крім того, з Постанови Кабінету Міністрів України №38 від 20.01.1997 р. “Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами” не вбачається права навчального закладу надавати житлово-комунальні послуги.

Відтак, суд приходить до висновку, позивач отримував від відповідача послуги з теплопостачання, необхідні позивачеві у процесі здійснення освітньої діяльності, враховував їх вартість при розрахунку власних господарських витрат як один з елементів собівартості наданої платної послуги з проживання у гуртожитках, отримуючи компенсацію за них від мешканців гуртожитків. Передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог не були доведені суду у встановленому порядку належними доказами. За відсутності передбачених в. п. 1.7.3. договору підстав, вимоги в частині стягнення санкцій також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 33, 35 43, 75, 82, 84 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Суддя                                                                                           Костів Т.С.