ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №

За позовом Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго»

До Комунального підприємства «ЖЕО-109»Голосіївської районної в місті Києві ради

Про визнання договору укладеним

В засіданнях брали участь представники сторін :

Від позивача : Бескоровайний О.В. - представник за довіреністю № У07/8230 від 28.12.2008 року;

Від відповідача : Бабич В. М.- представник за довіреністю № 966 від 26.12.2007 року;

Рішення прийняте 11.04.2008 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в зв’язку з оголошеною в судовому засіданні перервою з 05.02.2008 року, 19.02.2008 року, 11.03.2008 року та 25.03.2008 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго»до Комунального підприємства «ЖЕО-109»Голосіївської районної в місті Києві ради про визнання договору № 40345 від 07.12.2005 на постачання електричної енергії укладеним з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей, а також зобов’язання відповідача підписати зазначений протокол.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.07.2006 р. у справі № 7/644 (суддя Ковтун С.А.), позов задоволено повністю, визнано договір № 40345 від 07.12.2005 на постачання електричної енергії укладеним в редакції Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго»з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей, стягнуто з Комунального підприємства «ЖЕО-109»Голосіївської районної в місті Києві ради на користь Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго»85,00 грн. витрат по сплаті держмита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погодившись з прийнятим у даній справі судовим рішенням, Комунальне підприємство «ЖЕО-109»Голосіївської районної в місті Києві подало касаційну скаргу.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.12.2006 р. касаційну скаргу Комунального підприємства «ЖЕО-109»Голосіївської районної в місті Києві задоволено частково, рішення Господарського суду м. Києва від 12.07.2006 р. у справі № 6/110 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

У процесі нового розгляду справи позивач змінив предмет позову та просив визнати вищевказаний договір від 07.12.2005 № 40345 про постачання електричної енергії між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго»та Комунальним підприємством «ЖЕО-109»Голосіївської районної в місті Києві з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей укладеним.

За новим розглядом справи, якій присвоєно № 6/110-42/39, рішенням Господарського суду м. Києва від 06.03.2007 р. (суддя П.І. Паламар) позов задоволено повністю, визнано договір № 40345 від 7 грудня 2005 р. про постачання електричної енергії між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго»та Комунальним підприємством «ЖЕО-109»Голосіївської районної в місті Києві ради укладеним в редакції Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго»згідно протоколу узгодження розбіжностей, стягнуто з Комунального підприємства «ЖЕО-109»Голосіївської районної в місті Києві ради на користь Акціонерної енергопостачальної компанії “Київенерго” 85,00 грн. витрат по сплаті держмита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погодившись з прийнятим у даній справі судовим рішенням, Комунальне підприємство «ЖЕО-109»Голосіївської районної в місті Києві подало касаційну скаргу.

Постановою Вищого господарського суду України № 6/110-42/39 від 20.12.2007 р. було задоволено касаційну скаргу Комунального підприємства «ЖЕО-109»Голосіївської районної в місті Києві ради, рішення Господарського суду міста Києва № 6/110-42/39 від 06.02.2007 р. було скасовано, а справу № 6/110-42/39 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За резолюцією Голови Господарського суду міста Києва від 26.12.2007 р. справу № 6/110-42/39 було передано на новий розгляд судді Кондратовій І.Д.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2007 року суддею Кондратовою І.Д. справу № 6/110-42/39 було прийнято до свого провадження та присвоєно їй номер «6/110-42/39-37/1».

Представник позивача в судовому засіданні та в письмових поясненнях підтримав позов повному обсязі, посилаючись на те, що позивач не може погодити преамбулу вказаного вище договору, а також п.п. 1, 2.2.4, 4.4.2, 7.6, 9.2, абзац 1 п. 5 цього додатку в редакції, запропонованій відповідачем, у зв’язку з невідповідністю останніх нормам чинного законодавства. Крім того, позивач вказує на те, що договір запропонований в редакції позивача, відповідає змісту типового договору, затвердженого постановою НКРЕ від 22.08.2002 року № 928.

Представник відповідача вимоги позивача не визнавав в повному обсязі, посилаючись на те, що сторонами не погоджені всі істотні умови договору, а редакція договору, яка запропонована позивачем, за твердженням відповідача не відповідає умовам чинного законодавства.

У судовому засіданні 25.03.2008 судом на підставі частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 11.04.2008 року для виготовлення повного тексту рішення по справі № 6/110-42/39-37/1.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарських зобов’язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать. Підстави виникнення цивільних прав та обов’язків, серед яких вказано й договори, визначено також ст. 11 Цивільного кодексу України.

Правовідносини у сфері енергопостачання регулюються Господарським кодексом України, Законами України «Про електроенергетику», іншими нормативними актами, відповідно до яких «Київенерго»як виробник та постачальник енергії укладає договори на постачання електричної енергії з усіма споживачами, які мають технічні засоби для одержання енергії.

Статтею 26 Закону України «Про електроенергетику»передбачено, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Пунктом 1 статті 275 Господарського кодексу України встановлено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає енергію споживачеві (абоненту), який зобов’язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Загальні умови укладення договорів, які породжуються господарські зобов’язання, визначено статтею 179 Господарського кодексу України. Згідно з п. 3 цієї статті укладення договору є обов’язковим для сторін, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов’язковості укладення договору для певних категорій суб’єктів господарювання.

22.08.2002 року постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 928 від 22.08.2002 затверджено типовий договір на постачання електричної енергії.

Керуючись вказаними вище нормами законодавства, а також враховуючи умови типового договору, позивач укладає зі споживачами договори на постачання електричної енергії.

Передані на розгляд суду позовні вимоги стосуються питання порядку розрахунків за поставлену електричну енергію, застосування штрафних санкцій за несвоєчасну оплату спожитої електричної енергії, а також визначення предмету договору.

Відповідно до вимог статті 649 Цивільного кодексу України, розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю.

Договором № 40345 передбачено, що спірні питання та розбіжності щодо виконання умов цього договору вирішуються у порядку, встановленому законодавством України (розбіжності щодо зазначеного пункту між сторонами відсутні).

Заперечення щодо умов спірного договору, на думку позивача, є неприйнятними, у зв’язку з чим він вважає, що відповідач зобов’язаний прийняти його умови договору. Розбіжності, що залишилися неврегульованими, передано стороною на вирішення господарського суду.

29.09.2005 року Голосіївською районною в місті Києві радою було прийнято рішення № 38/31 «Про управителів будинків комунальної власності територіальної громади Голосіївського району міста Києва та окремі права у взаєминах з виробниками, виконавцями та споживачами послуг».

Відповідно до п. 1 вказаного рішення відповідача було визначено управителем будинків комунальної власності територіальної громади Голосіївського району міста Києва, які передані йому на обслуговування в частині укладення договорів з виробниками, виконавцями та споживачами житлово-комунальних послуг. При укладенні договорів відповідач повинен дотримуватися норм чинного законодавства (п. 2).

Комунальне підприємство «ЖЕО-109»звернулося до позивача з пропозицією укласти договір на постачання електричної енергії.

21.11.2005 року на адресу АК «Київенерго»надійшов підписаний з боку КП «ЖЕО -109»договір на постачання електричної енергії з додатками та протокол розбіжностей до договору, що визнається сторонами та підтверджується листом № 1376 від 15.11.2005 року.

Пункт 3 статті 181 Господарського кодексу України встановлює, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір у формі єдиного документа, підписаного та скріпленого печатками, і повертає один примірник договору другій стороні у двадцятиденний строк після одержання договору.

Пункт 4 статті 181 Господарського кодексу України встановлює, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

07.12.2005 року АК «Київенерго»надіслало Відповідачу оформлений відповідно до п. п. З, 4 статті 181 Господарського кодексу України зі своєї сторони договір та Протоколом узгодження розбіжностей до Договору про постачання електричної енергії № 40345, як результат розгляду пропозицій відповідача, який не підписаний відповідачем до цього часу.

Відповідно до протоколу погодження розбіжностей до Договору про постачання електричної енергії № 40345 позивач погодився з пропозиціями відповідача щодо викладення абзац. 1 п.2, п. 2.2.3, договору в редакції відповідача, неврегульованими залишились питання щодо визначення відповідача як споживача чи як управителя (преамбула договору), щодо предмету договору (п.1), порядку розрахунків за електроенергію (п.2.2.4), нарахування штрафних санкцій за порушення термінів, визначених додатками «Порядку розрахунків за електроенергію та зняття показань електролічильників споживачів»(п.4.2.2), щодо складання графіку погашення заборгованості (п.7.6), щодо оплати послуг постачальником з передачі електричної енергії мережами споживача (п.9.2), порядок розрахунків за електроенергію та зняття показань електролічильників споживачів (абзац 1 п. 5 додатку 2 Д).

Судом встановлено, що проект договору запропонований до укладення позивачу вдповідачем має зміст Типового договору затвердженого постановою НКРЕ від 22.08.2002 року № 928.

Відповідно до пункту 2 статті 179 Господарського кодексу України Кабінет Міністрів України, уповноважені ним органи виконавчої влади можуть у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Відповідно до пункту 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положення аналогічного змісту містяться й у ГК України (ч. 2 ст. 180 вказаного нормативного акту). Пунктом 8 цієї ж статті визначено, що у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

У даному випадку пропозиція позивача не була прийнята відповідачем. Отже, відсутність між сторонами згоди щодо умов договору свідчить про відсутність між ними самого договору як правовстановлюючого документу, а відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах визнається відмовою від пропозиції і в той же час новою пропозицією.

Порядок укладення договорів, що породжують майново-господарські зобов’язання між суб’єктами господарювання регулюються Господарським кодексом України.

Виходячи зі змісту глави 20 Господарського кодексу України, в основу формування договірних зобов’язань покладений принцип вільного волевиявлення, відповідно до якого вирішення судом неврегульованих умов, що виникли при укладенні договору, можливо лише за спільною згодою усіх сторін.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 181 Господарського кодексу України, сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов’язана протягом двадцяти днів розглянути його. В цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Винятком з цього правила є порядок укладення договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов’язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом. Оскільки в даних випадках укладення договору є обов’язковим, незалежно від згоди другої сторони спір, що виникає при укладені договору, вирішується судом (частина 1 статті 181 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 111112 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Постанова Вищого господарського суду України № 6/110-42/39 від 20.12.2007 року містить вказівку з’ясувати :

- наявність у відповідача права власності на будинки комунальної власності , до яких поставляється електроенергія;

- чи використовується відповідачем поставлена електроенергія до цих будинків для його власних потреб;

- встановити особу, яка є балансоутримувачем житлового фонду;

- наявність у відповідача мереж для відпуску електроенергії приєднаним до них вторинним споживачам (населенню), а також наявності у відповідача ліцензії на передачу та постачання електричної енергії, як того вимагає ст. 13 ЗУ «Про електроенергетику»;

- питання щодо укладання договорів енергопостачальником з кожним наймачем (власником ) квартири у багатоквартирному будинку;

- наявність у відповідача мереж для передачі електричної енергії;

- наявність у відповідача електролічильників щодо спожитої електроенергії населенням.

Крім того постанова ВГСУ № 6/110-42/39 від 20.12.2007 року вказує на те, що суд першої інстанції не врахував приписи запроваджені статтею 26 ЗУ «Про електроенергетику», не з’ясував віднесення до складу витрат відповідача на утримання будинків і прибудинкових територій витрат на експлуатацію будинкового господарства, до яких відносяться витрати на освітлення, на експлуатацію (утримання та обслуговування) ліфтів, запроваджені постановою КМУ від 22.06.1998 року № 939, не врахована частини 6 статті 179 Господарського кодексу України, а також не надана правова оцінка твердженням щодо необхідності врахування положень, запроваджених рішенням КМР від 24.11.2005 року № 427/2888 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Києва»та Голосіївської районної у місті Києві ради від 14.03.2002 року № 8/09 «Про формування комунальної власності територіальної громади голосіївського району міста Києва».

Враховуючи надані представниками сторін пояснення, дослідивши матеріали справи та приймаючи до уваги вказівки, які містить постанова ВГСУ № 6/110-42/39 від 20.12.2007 року, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач наполягає на необхідності врахувати положення, запроваджених рішення Київської міської ради від 24.11.2005 року № 427/2888 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Києва». Суд відзначає, що посилання відповідача на дане рішення є неправомірними, оскільки Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2006 року задоволений позов Кулі В. І. до Київської міської ради, визнано невідповідним законодавству та скасовано рішення Київської міської ради від 24 листопада 2005 року N 427/2888 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Києва». Дану Постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2006 року залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2007 року. Суд відзначає, що неправомірними є посилання відповідача на постанову КМУ від 22.06.1199 року № 939, оскільки вказана постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року N 560.

У відповідно до ЗУ «Про електроенергетику» споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Судом встановлено, що відповідач не має право власності на будинки, що обслуговуються, будинки належать до комунальної власності і належать територіальній громаді Голосіївського району міста Києва в особі Голосіївської районної в місті Києві ради. В 2002 році вісі будинки Голосіївського району були передані з балансу КПЖГ Голосіївського району на баланс Голосіївської районної ради відповідно до рішення Голосіївської районної ради від 14.03.2008 року № 8/09. Балансоутимувачем житлового фонду є Голосіївська районна в місті Києві рада. Крім того судом встановлено, що КП «ЖЕО-109»лише частково використовує постачаєму згідно договору № 40345 від 07.12.2005 року електроенергію для власних потреб. Відповідно до договору від № 35 від 12.04.2005 р. КП «ЖЕО - 109»для забезпечення його виробничої діяльності надано у користування 25 приміщень, які перераховані у додатку № 2 до Договору. Також предметом договору № 40345 від 07.12.2005 р. є електроенергія на освітлення сходових клітин у допоміжних приміщеннях житлових та нежитлових будинків (сходові клітини, коридори тощо), силова електроенергія для забезпечення роботи ліфтів у будинках, а також електроенергія, яка надається у квартири мешканців 15 житлових будинків, не переданих на поквартирний облік до АЕК «Київенерго». Це колишні відомчі будинки Академії Наук України. Фактично мешканці даних будинків не мають ніяких правовідносин з АЕК «Київенерго».

У відповідності до статті 13 ЗУ «Про електроенергетику», діяльність з виробництва, передачі та постачання електричної енергії в Україні здійснюється за умови отримання відповідної ліцензії. Згідно Правил користування електричною енергією для населення, які затверджені постановою кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357 (із змінами і доповненнями), договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без договору не допускається. А також вищевказаними правилами визначено особливості користування електричною енергією населенням, зокрема укладення договорів енергопостачальником з кожним наймачем (власником) квартири у багатоквартирному будинку.

У відповідності до частини 6 статті 179 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг).

Судом встановлено, що позивач в порушення вищенаведених норм чинного законодавства пропонує відповідачу укласти договір на постачання електричної енергії, яка використовується :

1.          відповідачем для власних потреб;

2.          на освітлення сходових клітин у допоміжних приміщеннях житлових та нежитлових будинків (сходові клітини, коридори тощо), силова електроенергія для забезпечення роботи ліфтів у будинках;

3.          а також електроенергія, яка надається у квартири мешканців 15 житлових будинків, не переданих на поквартирний облік до АЕК «Київенерго».

Крім того, судом встановлено, що відповідач не має ліцензію на виробництво та передачу електроенергії іншим споживачам, а також не має електролічильники для підрахунку спожитої населенням електроенергії.

Таким чином, відповідач укладаючи договір на споживання електроенергії, яка надається у квартири мешканців 15 житлових будинків, не переданих на поквартирний облік до АЕК «Київенерго», порушує ЗУ «Про електроенергетику».

Згідно статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Правочин за змістом являє собою дії, спрямовані на досягнення цивільно-правових результатів, тобто на набуття, зміну та припинення цивільних прав та обов’язків, на встановлення, зміну та припинення цивільно - правових відносин.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Судом встановлено, що договір № 40345, запропонований в редакції позивача протирічить вимогам чинного законодавства, оскільки відповідач не може бути покупцем та споживачем електричної енергії, яка споживається населенням (зокрема мешканцями 15 житлових будинків, не переданих на поквартирний облік до АЕК «Київенерго»), а тому договір № 40345 не може бути визнаний судом укладеним та таким, що відповідає вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому позовні вимоги позивача визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті державного мита, та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, та керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82 –85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.          В позові відмовити повністю.

2.          Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя І.Д. Кондратова