ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2008 р.

№ 2-9/8591-2007

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Самусенко С.С. –головуючого,

Дунаєвської Н.Г.,

Плюшка І.А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги

Акціонерного банку "Київська Русь"

на рішення

та

постанову

господарського суду Автономної Республіки Крим

від 17 вересня 2007 року

Севастопольського апеляційного господарського суду

від 29 жовтня 2007 року

у справі

№ 2-9/8591-2007

господарського суду

Автономної Республіки Крим

за позовом

Акціонерного банку "Київська Русь"

до

ЗАТ "Бізнес-центр ТТБ"

про

визнання частково недійсними договорів

та стягнення 98 146 грн. 85 коп.

за участю представників сторін

від позивача –Пахарь О.Є.

від відповідача –Бесплемянна О.О.

В С Т А Н О В И В:

Акціонерний банк „Київська Русь" звернувся до господарського суду Автономної Республіки Крим із позовною заявою до ЗАТ „Бізнес-Центр ТТБ" про визнання частково недійсним договору оренди не житлових приміщень від 17.05.1999, визнання недійсними договорів від 02.08.2004 та 01.02.2005 про внесення змін до договору оренди приміщень від 17.05.1999, а також про зобов'язання ЗАТ „Бізнес-Центр ТТБ" відшкодувати вартість меблів, кондиціонерів, охоронно-пожежної сигналізації, перегородок в сумі 45 301 грн., відшкодувати вартість системи водопостачання на суму 1 736 грн. 08 коп., вартість модернізації охоронно-пожежної сигналізації на суму 5 631 грн. 08 коп., вартість ремонту у розмірі 45 478 грн. 25 коп.

В обґрунтування позовних вимог Акціонерний банк „Київська Русь" посилається на порушення з боку ЗАТ „Бізнес-Центр ТТБ" майнових інтересів Акціонерного банку „Київська Русь", оскільки шляхом внесення змін до договору оренди приміщень змінено предмет договору, у зв'язку з чим ЗАТ „Бізнес-Центр ТТБ" незаконно привласнено майно, яке придбане за кошти Акціонерного банку „Київська Русь" та не належить ЗАТ „Бізнес-Центр ТТБ".

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 17.09.2007 у справі № 2-9/8591-2007 (суддя Пєтухова Н.С.) у задоволенні позову Акціонерного банку "Київська Русь" відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 29.10.2007 у справі № 2-9/8591-2007 (колегія суддів: головуючий Котлярова О.Л., судді Прокопанич Г.К., Ткаченко М.І.) рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 17.09.2007 залишено без змін.

У касаційній скарзі Акціонерний банк "Київська Русь" просить скасувати рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 17.09.2007 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 29.10.2007 у справі № 2-9/8591-2007 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку.

В обґрунтування доводів касаційної скарги, підтримуючи позовну заяву, АБ „Київська Русь" зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій прийняли до уваги лише ч.1 ст.215 ЦК України, зробивши висновок, що договір у спірній частині з урахуванням доповнень до нього, укладений з додержанням встановлених ст.203 ЦК України вимог, і безпідставно не застосували ч.3 ст. 215 ЦК України та ч.1 ст.232 ЦК України, за якою угода, здійснена в результаті зловмисної угоди представника однієї сторони з іншою стороною, визнається судом недійсною.

Господарський суд АРК у своєму рішенні не дав оцінку доказам, що підтверджують зацікавленість Бесплемянного Ю.М., який підписав оспорювані зміни до договору зі сторони орендаря (як керуючий Феодосійською філією АБ "Київська Русь") і в той же час володів контрольним пакетом акцій орендодавця (як засновник ЗАТ "Бізнес-Центр ТТВ").

Наявність наміру у сторони (сторін) договору означає, що вона (вони), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати неправомірність угоди і протиріччя її мети інтересам іншої сторони і хотіли або свідомо допускали настання неправомірних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на те належні повноваження. АБ "Київська Русь" не мав намір внести спірні зміни до договору, які істотно порушували його майнові інтереси. Такий намір мала особа, яка на той час представляла інтереси банку, тобто повинна була їх представляти, виходячи із сутності інституту представництва.

Важливим є те, що в даному випадку, переслідуючи корисливу мету, у представника був прямий намір заподіяти шкоду та порушити інтереси сторони, яку він представляв, а саме: підвищення орендної плати після ремонту, здійсненого за кошти орендаря, присвоєння майна, придбаного також за власні кошти орендаря, шляхом включення цього майна до складу, зданого в оренду, штрафні санкції за дострокове розірвання договору оренди, неможливість односторонньої відмови від оренди та ін.

Позивач обгрунтував свої вимоги, посилаючись на ст.778 Цивільного кодексу України, згідно якої наймач мав право відремонтувати річ, зарахувавши вартість ремонту в рахунок плати за користування річчю, або вимагати відшкодування вартості ремонту.

Суд дійшов помилкового висновку відносно того, що орендар має право вимагати від наймодавця відшкодування вартості витрат, пов'язаних з поліпшеннями, які не можна відокремити, після припинення договору. У вищезазначеній нормі закону немає вказівки на те, що питання про відшкодування витрат, пов'язаних з поліпшенням речі, може бути вирішено тільки після припинення договору.

Крім того, орендар неодноразово звертався до орендодавця про припинення договору за згодою сторін, але орендодавець, ігнорував звернення орендаря, а 20.09.2007 до банку від орендодавця надійшов лист за вих. №76 від 20.09.007, в якому орендодавець зазначив, що заперечує проти дострокового розірвання договору оренди, тому що це суперечить економічним інтересам ЗАТ "Бізнес-Центр ТТБ".

Поліпшення (капітальний ремонт), які зробив позивач, не можна відокремити без шкоди для речі. Тому, керуючись ч.3 ст.778 ЦК України, позивач заявив своє право на відшкодування вартості проведених витрат, пов'язаних з поліпшенням речі, що належала орендодавцю.

Вищим господарським судом України за касаційною скаргою Акціонерного банку "Київська Русь" ухвалою від 07.02.2008 у справі № 2-9/8591-2007 порушено касаційне провадження.

З дотриманням меж перегляду справи в касаційній інстанції заслухавши суддю-доповідача, а також представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права апеляційним господарським судом, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 525 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За п.3 ст.778 ЦК України якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

Згідно ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до встановлених обставин та досліджених матеріалів справи господарськими судами першої та апеляційної інстанцій 19.05.1999 між ЗАТ „Бізнес-Центр ТТБ" та Акціонерним банком „Київська Русь" було укладено договір оренди не житлових приміщень за адресою: вул. 8 Березня, 3, м. Феодосія.

Договором від 02.08.2004 внесено зміни до вищевказаного договору від 19.05.1999, за якими після реконструкції, ремонту та переобладнання відповідно до плану приміщень до складу орендованого майна для розміщення Феодосійського філіалу Акціонерного банку „Київська Русь" входять: внутрішні інженерні мережі (водопостачання, каналізації, опалення, електропостачання, пожежної сигналізації, кондиціювання, локальної комп'ютерної мережі), внутрішнє обладнання приміщень.

Пункт 5.5 викладено у новій редакції, де зазначено, що договір не підлягає розірванню в односторонньому порядку.

У пункті 6.2 зазначено, що у випадку порушення сторонами взятих на себе зобов'язань до цього договору, сторона, що допустила порушення, відшкодовує іншій стороні в повній мірі шкоду, збитки або упущену вигоду, а також сплачує штраф в розмірі 10 % вартості переданого в оренду майна.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено також, що договором від 01.02.2005 внесено зміни до договору оренди від 19.05.1999, зокрема, пункт 1.2 договору викладено у редакції, відповідно до якої вартість майна, переданого в оренду з 01.06.2005 становить 1 950 000 грн.

Суди дійшли висновку, що зміни до договору оренди нежитлових приміщень від 17.05.1999 вносились сторонами за взаємною згодою, що спростовує доводи банку про заздалегідь нерівне положення у договорі оренди, та що договір оренди нежитлових приміщень від 17.05.1999 в оскаржуваній частині з урахуванням змін, внесених договорами від 02.08.2004 та 01.02.2005, укладений з додержанням ст.203 ЦК України, у зв’язку з чим підстав для визнання недійсними оскаржуваного договору, а також договорів про внесення змін в зазначений договір, не вбачається.

Стосовно відшкодування витрат господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відмову у задоволенні позову Акціонерного банку „Київська Русь" у цій частині у зв'язку з тим, що договір оренди не житлових приміщень від 17.05.1999 не припинив своєї дії.

Колегія суддів вважає висновки судів попередніх інстанцій такими, що не ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Оскільки судом касаційної інстанції за результатами розгляду касаційних скарг встановлено, що прийняті господарським судом першої та апеляційної інстанцій рішення не ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, вказані рішення не відповідають положенням ст.43 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

Судами не проаналізовано зміст договору та оспорюваних змін до нього з огляду на доводи позивача та не досліджено і не дано належної оцінки обставинам, за яких спірні зміни підписано.

Судами попередніх інстанцій не перевірено докази, на які посилається позивач, не розглянуто належним чином питання про наявність чи відсутність порушеного права та інтересу при зверненні банку до суду з даним позовом про визнання частково недійсними змін до договору оренди та про відшкодування вартості ремонту.

Відповідно до ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно п.3 ч.1 ст.1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції скасовує рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду і передає справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи місцевому господарському суду слід врахувати вищенаведене, дослідити належним чином умови оспорюваних договорів та обставини їх укладення, витребувати необхідні відсутні у справі докази в підтвердження доводів позивача та відповідача відносно позовних вимог, за встановленими обставинами всебічно, повно і об’єктивно розглянути в судовому процесі та у відповідності до закону вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України , Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного банку "Київська Русь" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 17 вересня 2007 року та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 29 жовтня 2007 року у справі № 2-9/8591-2007 скасувати.

Справу № 2-9/8591-2007 передати на новий розгляд до господарського суду Автономної Республіки Крим.

Головуючий суддя                                                            С. Самусенко

Судді:                                                                                Н. Дунаєвська

І. Плюшко