ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2008 р.

№ 17-6-32-18-21/7215

Судова колегія Вищого господарського суду України у складі :

Полякова Б.М., –головуючого (доповідач у справі),

Катеринчук Л.Й.,

Ткаченко Н.Г.

розглянувши матеріали касаційного подання

Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

на ухвалу

від 25.12.2002 р. господарського суду Одеської області

у справі

№ 17-6-32-18-21/7215 господарського суду Одеської області

за заявою

ДПІ у Ленінському районі м. Одеси (голова комітету кредиторів)

до

ЗАТ “Одеський автоскладальний завод”, м. Одеса

про

банкрутство

арбітражний керуючий

Кліментьєва Т.А.

інвестор

ТОВ "Автозбірне виробництво", м. Одеса

в судовому засіданні взяли участь представники:

Генеральної прокуратури України

Баклан Н.Ю.;

Фонду державного майна України

Стогнійчук С.О., довір.;

боржника

Горін Е.О., голова правління;

Первинної профспілкової організації ВОСТ

Мисник В.М., посв.

ВСТАНОВИВ:

У провадженні господарського суду Одеської області знаходиться справа № 17-6-32-18-21/7215 про банкрутство ЗАТ “Одеський автоскладальний завод”.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.05.2002 р. відкрито процедуру санації боржника та призначено керуючого санацією арбітражного керуючого Кліментьєву Т.А.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.08.2002 р. затверджено план санації боржника.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 25.12.2002 р. (суддя Грабован Л.І.) затверджено мирову угоду від 20.11.2002 р., укладену між боржником і кредиторами, та припинено провадження у справі.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до Вищого господарського суду України з касаційним поданням, в якому просить скасувати ухвалу господарського суду Одеської області від 25.12.2002 р. та поновити провадження у справі.

Касаційне подання мотивовано порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема ст. 35 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (далі –Закон про банкрутство).

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи касаційного подання, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційне подання підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону про банкрутство мирова угода набирає чинності з дня її затвердження господарським судом.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 38 Закону про банкрутство, господарський суд при розгляді мирової угоди зобов’язаний перевірити встановлений Законом порядок укладення мирової угоди та дослідити умови мирової угоди на предмет їх відповідності чинному законодавству.

Затверджуючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив з того, що мирова угода між кредиторами та боржником укладена у відповідності з вимогами Закону про банкрутство. Отже, за висновком суду першої інстанції, умови мирової угоди не суперечать діючому законодавству.

Однак, з цим твердженням суду першої інстанції повністю погодитися не можна з огляду на таке.

Враховуючи, що мирова угода у справі була укладена в листопаді 2002 р., колегія суддів виходить з законодавства, що діяло на час її укладання.

Як вбачається з п. 1.7 мирової угоди від 20.11.2002 р., а також встановлено судом першої інстанції, інвестор - ТОВ "Автозбірне виробництво" набув право власності на майно боржника, як на сукупний валовий актив, в т.ч. цілісний майновий комплекс, з дня затвердження плану санації ухвалою господарського суду Одеської області від 15.08.2002 р. та став правонаступником боржника (а.с. 100 –103, том 7).

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону про банкрутство інвестор за умови виконання зобов'язань, передбачених планом санації, може набувати прав власності на майно боржника відповідно до законодавства та плану санації.

Отже, набуття інвестором права власності пов'язано з виконанням ним взятих на себе зобов'язань за планом санації.

При цьому, відповідно до вказаної норми виконання відповідних зобов’язань інвестором повинно передувати набуттю ним права власності.

Відтак, у даному випадку інвестор, ще невиконавши взяті на себе зобов'язання, набув право власності на майно боржника.

Крім того, у відповідності до ст. 35 Закону про банкрутство під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та (або) розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформляється угодою сторін. При цьому, цим Законом не передбачено перехід права власності на майно боржника третій особі за мировою угодою, що мало місце у даній справі.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема як на час укладання мирової угоди у цій справі (постанова Верховного Суду України від 27.05.2002 р. у справі №17-2-18-21/01-1015), так і в подальшому (постанови цього суду від 30.05.2006 р. у справі № 15/20Б, від 19.09.2006 р. у справі № 20-9/075-4/026-10/050-5/027, від 10.10.2006 р. у справі № 43/464).

Крім того, загальна сума заборгованості, яка підлягає погашенню за мировою угодою, становить 2 090 943,22 грн., в той час, як інвестор отримує майно, балансова вартість якого, за твердженням заявника касаційного подання, складає понад 24 000 000,00 грн.

Втім, фактична вартість майна боржника на час його передачі інвестору судом першої інстанції на підставі експертної оцінки не досліджувалася.

Також, судом першої інстанції не було з'ясовано обставини справи щодо майна боржника (в т.ч. цілісного майнового комплексу), яке відчужувалось за мировою угодою.

Зокрема, судом першої інстанції не було з'ясовано чи належить таке майно боржнику на праві власності та чи не знаходиться у його складі майно, яке не увійшло до майна, що приватизовувалося, але перебуває на балансі боржника.

Майно, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, є державним та порядок управління ним регулюється Положенням про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженим наказом Фонду державного майна України, Міністерства економіки України від 19.05.1999 р. N 908/68.

Враховуючи наведене, не можна дійти висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено всі обставини справи, що мають істотне значення для розгляду справи.

На підставі зазначеного ухвала суду першої інстанції про затвердження мирової угоди не може бути визнана законною та обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд на стадію санації боржника.

З урахуванням викладеного та керуючись ст. ст. 18, 35 –38 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” та ст. ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційне подання Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задовольнити.

2.          Ухвалу господарського суду Одеської області від 25.12.2002 р. у справі № 17-6-32-18-21/7215 скасувати.

3.          Справу № 17-6-32-18-21/7215 передати на новий розгляд до господарського суду Одеської області на стадію санації боржника.

Головуючий Б.М. Поляков

Судді                                                    Л.Й. Катеринчук

Н.Г. Ткаченко