ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2008 р.

№ 14/255-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Остапенка М.І. (головуючий),

Харченка В.М.,

Гончарука П.А.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні у м. Києві

за участю представника позивача:

Єніка Є.В. та представника відповідача –Жигалова Ю.С.

касаційну скаргу

Комунального підприємства "Міськтеплокомуненерго"

на постанову

від 09.11.2007

Запорізького апеляційного

господарського суду

у справі

№ 14/255-07

господарського суду

Херсонської області

за позовом

Дочірнього підприємства "Газ-тепло" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до

Комунального підприємства "Міськтеплокомуненерго"

про

стягнення 61929,52 грн.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2007 року дочірнє підприємство "Газ-тепло" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулося з позовом до комунального підприємства "Міськтеплокомуненерго" про стягнення з відповідача 61929,52 грн. заборгованості за договором комісії № 12/06-767 від 18.09.2006.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 07.08.2007 у справі № 14/255-07 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 09.11.2007, за тією ж справою, вищезазначене судове рішення скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Стягнено з КП "Міськтеплокомуненерго" на користь ДП "Газ-тепло" НАК "Нафтогаз України" 61929,52 грн. боргу.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову апеляційного суду від 09.11.2007, а рішення господарського суду першої інстанції від 07.08.2007 залишити без змін. Свої вимоги скаржник мотивує тим, що судом при прийнятті постанови порушено норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст.ст. 509, 511, 512, 526, 1016 ЦК України, ст. 180 ГК України.

Відзиву на касаційну скаргу позивач до Вищого господарського суду України не надіслав.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування Запорізьким апеляційним господарським судом норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

До такого висновку суд дійшов на підставі наступного.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, 18.09.2006 між сторонами у справі був укладений договір комісії № 12/06-767, згідно з умовами якого позивач доручив, а відповідач взяв на себе зобов’язання укласти від свого імені правочини по реалізації теплової енергії, за ціною не нижче, ніж погоджена умовами договору. Умовами договору також було передбачено, що кількість та вартість теплової енергії фактично переданої позивачем відповідачу в звітному місяці зазначається сторонами в акті прийому-передачі теплової енергії за формою, наведеною в додатку № 2 до договору. При цьому, сторони в договорі зазначили, що правочини, укладені відповідачем зі споживачами теплової енергії, в обов’язковому порядку повинні передбачати розрахунок останніх за спожиту теплову енергію виключно шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача з вказівкою: призначення платежу "за теплову енергію, з ПДВ". В разі отримання відповідачем грошових коштів за реалізовану теплову енергію на інші рахунки, які належать відповідачу, дані кошти мають бути перераховані в повному обсязі на рахунок позивача не пізніше 3-х банківських днів з моменту їх надходження на рахунки відповідача.

Умовами договору також передбачено, що відповідач зобов’язується забезпечити своєчасну оплату теплової енергії, спожитої споживачами за відповідними правочинами, укладеними на виконання умов цього договору.

Апеляційним судом також було встановлено, що за умовами договору відповідач зобов’язався прийняти на себе поруку (делькредере) перед позивачем за невиконання споживачами своїх зобов’язань за правочинами, укладеними між відповідачем та такими споживачами. Загальний розмір комісійної плати (за умови делькредере) становить 0,2% від вартості реалізованої теплової енергії. При цьому, сторони домовились, що всі грошові кошти, які надходять від споживачів, за умови існування заборгованості відповідача перед позивачем, позивач має право зараховувати в порядку погашення заборгованості за минулі періоди, а виплата позивачем комісійної плати повинна здійснюватися не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним за умови 100% оплати вартості теплової енергії за такий звітний місяць.

До того ж, умовами договору передбачено, що у випадку незабезпечення відповідачем виконання п. 4.5 договору, останній зобов’язується перерахувати на рахунок позивача не отримані останнім грошові кошти за правочинами та сплатити на користь позивача штраф у розмірі 7% від суми не отриманих коштів.

30.10.2006 між сторонами була укладена угода про припинення дії договору, згідно з якою сторони домовились про припинення з 01.11.2006 договору в частині виконання доручення, а в частині взаєморозрахунків договір діє до повного їх здійснення між сторонами.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що в жовтні 2006 року на виконання умов договору позивач передав відповідачу 318,985 Гкал теплової енергії на суму 68100,74 грн., яка, в свою чергу, була повністю реалізована відповідачем. На виконання умов договору відповідач перерахував позивачу 6171,22 грн., у зв’язку із чим у відповідача перед позивачем залишилась заборгованість в сумі 61929,52 грн., яка виникла внаслідок застосування делькредере.

Позивач звернувся до відповідача з повідомленням-вимогою № 54/11-987-2105 від 22.05.2007, в якій вимагав від відповідача терміново сплатити грошові кошти у вищезазначеному розмірі на його розрахунковий рахунок, однак відповідач залишив зазначену вимогу без відповіді.

Вищенаведеним обставинам, які повністю відповідають наявним матеріалам справи, апеляційний суд дав належну оцінку і, з урахуванням вимог ст.ст. 526, 530, 1011, 1016 ЦК України, дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. При цьому, апеляційним судом було правомірно зазначено, що в даному випадку сторони в договорі узгодили, що відповідач приймає на себе поруку (делькредере) перед позивачем за третю особу, бере на себе певні зобов’язання перед позивачем щодо виконання правочину, який буде вчинено за участю третьої особи. Причому за це відповідач отримує від позивача додаткову плату. У цьому ж зв’язку, висновок суду апеляційної інстанції про те, що у разі невиконання договору особою, за яку поручився відповідач перед позивачем, відповідає сам відповідач, а не третя особа, є правильним.

Враховуючи вищезазначене, а також приймаючи до уваги, що інші, наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, суд не приймає їх до уваги і вважає, що оскаржувана постанова відповідає вимогам діючого законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства "Міськтеплокомуненерго" залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 09.11.2007 у справі № 14/255-07 залишити без змін.

Головуючий           Остапенко М.І.

Суддя           Харченко В.М.

Суддя           Гончарук П.А.