ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

"29" січня 2008 р. Справа № А4/451-07

Колегія суддів господарського суду Київської області у складі головуючого судді Попікової О.В., суддів Антонової В.М., Маляренка А.В. розглянувши справу

за позовом

Дачного кооперативу інвалідів та ветеранів Великої Вітчизняної війни

до

Державної податкової інспекції у Вишгородському районі

третя особа

Управління земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області

про

визнання нечинним податкового повідомлення-рішення

секретар судового засідання: Свириденко І.А.

за участю представників:

від позивача

Бородай В.Д. голова правління.

від відповідача

Колодій О.М. дов. від 4.09.2007р. № 13508

від третьої особи

не з’явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 29.01.2008р. о 15 год. 40 хв. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено на 4.02.2008р., про що повідомлено сторін після проголошення вступної та резолютивної частини постанови.

Встановив:

Дачним кооперативом інвалідів та ветеранів Великої Вітчизняної війни (далі –позивач) заявлений позов про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Вишгородському районі (далі - відповідач) № 0 від 6.03.2006 року, яким позивачеві визначено суму податкового зобов’язання за платежем земельний податок з юридичних осіб в сумі 15239,20 грн., з яких 15006,67 грн. складає основний платіж та 232,53 грн. - штрафні санкції.

Під час проведення підготовчого провадження судом були витребувані від осіб, які беруть участь у справі, а також від інших осіб документи та інші матеріали, прийнято рішення про обов’язковість особистої участі осіб, які беруть участь у справі, у судовому засіданні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки ДПІ, викладені в акті перевірки від 27.02.2006р. щодо заниження з боку позивача земельного податку є безпідставними. При цьому, позивач зауважуючи на приписах статті 9 Закону України „Про плату за землю” наголошує на тому, що кооперативу згідно Акта на право колективної власності на землю передано у колективну власність 0,5814 га, решта землі, яка помилково була вказана у розрахунку, поданому до ДПІ, належить членам кооперативу на праві приватної власності. У залучених позивачем додатках до позовної заяви від 1.09.2007р. та від 1.11.2007р., останній наголошуючи на вимогах статей 19, 125 Земельного кодексу України, зазначає, що позивач не повинен сплачувати земельний податок у розмірі, визначеному податковою службою.

Відповідач у відзиві на позовну заяву та наданих поясненнях заперечує проти заявлених позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову. Заперечення відповідача проти позову ґрунтуються на вимогах статті 14 Закону України „Про плату за землю” та Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податку перед бюджетами та державними цільовими фондами” з огляду на те, що позивач мав можливість до початку перевірки подати уточнюючий розрахунок, а податкова декларація згідно вимог п.п. 4.1.2 п.4.1 статті 4 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податку перед бюджетами та державними цільовими фондами” приймається без попередньої перевірки зазначених в ній показниках. При цьому, ДПІ наголошує на тому, що позивач самостійно визначив суму податкового зобов’язання по земельному податку на 2006р. у поданій 3.02.2006р. податковій декларації., у якій зокрема, було зазначено категорія землі, що підлягає оподаткуванню –рекреаційне призначення із загальною площею 5,9584 га. Податкова служба, посилаючись на вимоги статті 13 Закону України „Про плату за землю”, згідно приписів якої підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, зауважує на листі Вишгородського районного відділу земельних ресурсів № 6378 від 4.12.2006р., в якому зазначено: площа землекористування дачного кооперативу становить 5,9584 га., земельні ділянки відносяться до категорій земель рекреаційного призначення. З огляду на викладене, податкова служба на підставі статті 9 Закону України „Про плату за землю” обґрунтована визначила позивачеві суму податкового зобов’язанні зі сплати земельного податку та нарахувала штрафні санкції на підставі п.п. 17.1.1 п. 17.1 статті 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податку перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Окрім цього, ДПІ посилаючись на приписи ч. 2 статті 99 та ч.1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України наголошує на тому, що позивач звернувся до суду 16.08.2007р., тобто з порушенням процесуальних строків, що є підставою для відмови останньому у позові.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

За результатами камеральної перевірки податкової декларації (розрахунку) по земельному податку, поданого Дачним кооперативом інвалідів та ветеранів Великої Вітчизняної війни, проведеної Державною податковою інспекцією у Вишгородському районі Київської області, встановлено порушення вимог статті 7 та статті 23 Закону України „Про плату за землю” внаслідок заниження з боку позивача розміру податкового зобов’язання зі сплати земельного податку за 2006р. на 15006,67 грн., про що складено відповідний акт від 27.02.2006р. № 14515-225564672. Як вбачається з згаданого акта, підставою для нарахування земельного податку ДПІ визначила наступне: за даними Київського обласного головного управління земельних ресурсів грошова оцінка 1 гектара площі ріллі по Київській області з врахуванням індексації становить з 01.01.2006р. 9683,60 грн., сума податкового зобов’язання зі сплати земельного податку за даними платника становить 88,61 грн., за даними камеральної перевірки 15095,28 грн., і відповідно відхилення-заниження становить 15006,67 грн.

На підставі даного акту, відповідно до пп.4.2.2 п.4.2 статті 4 та пп. 17.1.4 п.17.1 статті 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення № 0 від 6.03.2006 року, яким позивачеві визначено суму податкового зобов’язання за платежем земельний податок з юридичних осіб в сумі 15239,20 грн., з яких 15006,67 грн. складає основний платіж та 232,53 грн. - штрафні санкції.

Згадане податкове повідомлення-рішення і є предметом оскарження у даній справі.

Як було встановлено під час судового розгляду 10.01.2006р. позивачем - Дачним кооперативом інвалідів та ветеранів Великої Вітчизняної війни до ДПІ у Вишгородському районі було подано податковий розрахунок земельного податку за 2006р. (копія залучена до матеріалів справи), з якого вбачається, що загальна сума нарахованого земельного податку, що підлягає сплаті становить 88 грн. 61 коп. (землі несільськогосподарського призначення, за межами населених пунктів). До розрахунку залучені відомості про наявність документів на землю, у якій зазначено, що документ, який встановлює право користування землею є акт на право довгострокового тимчасового користування землею серія КВ № 210000015, місцезнаходження –Лебедівська сільська рада Вишгородського району, цільове призначення земельної ділянки –організація проживання та відпочинку членів кооперативу, категорія землі –рекреаційного призначення, площа земельної ділянки – 5,9584 га. Також залучено звіт про пільги на земельний податок, у якому зазначено з посиланням на п. 6 статті 12 Закону України „Про плату за землю”, що загальна площа земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні становить 5,9584га, площа земельної ділянки, на яку надано пільгу –2,8407 га, сума пільги –80,74 грн. Залучені документи з боку позивача підписані керівником підприємства і головним бухгалтером –Коваленко Н.В.

ДПІ у Вишгородському районі при визначенні податкового зобов’язання з земельного податку згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення керувався даними державного земельного кадастру, а саме: у листі Вишгородського районного відділу земельних ресурсів № 6378 від 4.12.2006р., зазначено: площа землекористування дачного кооперативу становить 5,9584 га., земельні ділянки відносяться до категорій земель рекреаційного призначення, при цьому саме ці данні і були зазначені кооперативом у самостійно податному розрахунку зі сплати земельного податку за 2006р.

Позивач, наголошуючи на неправомірності визначення йому податкового зобов’язання, посилається на те, що зазначена в поданому розрахунку площа земельної ділянки зазначена помилково, оскільки згідно Акта на право колективної власності на землю передано у колективну власність 0,5814 га, решта землі, яка помилково була вказана у розрахунку, належить членам кооперативу на праві приватної власності. При цьому, позивач наголошує на безпідставному застосуванні податковою службою ставки земельного згідно статті 9 Закону України „Про плату за землю”.

До матеріалів справи ДПІ залучено довідку 4.12.2006р. № 637 Вишгородського районного відділу земельних ресурсів, в якій зазначено, що згідно земельно-кадастрової документації (форма 6-зем) станом на 10.11.2006р. площа землекористування дачного кооперативу інвалідів і ветеранів ВВВ в межах Лебедівської сільської ради становить 5,9584 га, в т.ч. багаторічні насадження –4,6409га, під господарськими шляхами і прогонами -0,7361 га, під будинками –0,5814 га. Земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту і відноситься до категорії земель рекреаційного призначення.

Позивачем, також залучена копія довідки Вишгородського районного відділу земельних ресурсів від 9.01.2007р., у якій зазначено, про те, що згідно земельно-кадастрової документації (форма 6-зем) станом на 10.11.2006р. площа землекористування дачного кооперативу інвалідів і ветеранів ВВВ в межах Лебедівської сільської ради становить 0,7361 га, в т.ч. під господарськими шляхами і прогонами –0,7361 га.

Зважаючи на суперечливі дані земельно-кадастрової документації, господарський суд на підставі п. 5 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зроблено судовий запит до Вишгородського районного відділу земельних ресурсів про надання інформації стосовно того, яка площа земельної ділянки знаходилась у користуванні позивача у 2006р. та інформацію стосовно правових підстав знаходження останньої у користуванні позивача.

У відповіді на судовий запит Управління земельних ресурсів у Вишгородському районі повідомило наступне: згідно даних державного земельного кадастру (форма 6-зем) відповідно до рішення виконкому Лебедівської сільської ради від 26.06.1995р. № 8 площа землекористування дачного кооперативу інвалідів та ветеранів ВВВ станом на 1.01.2007р. становить 5,9584 га. Наведене підтвердив і присутній у судовому засіданні представник Управління земельних ресурсів у Вишгородському районі, залученого у якості третьої особи без самостійних вимог на боці відповідача ухвалою від 13.11.2007р.

Згідно рішення Лебедівської сільської ради народних депутатів від 26.06.1995р. № 8 (копія залучена до матеріалів справи, оригінал оглянутий під час судового розгляду) затверджено матеріали інвентаризації земель Дачно-будівельного кооперативу інвалідів Великої Вітчизняної війни ім. 60-річя Жовтня (нова назва - Дачний кооператив інвалідів та ветеранів Великої Вітчизняної війни) в існуючих межах загальною площею 5,9584 га., передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки членам дачно-будівельного кооперативу загальною площею –5,3770 га згідно прикладеного списку, передано у колективну власність дачно-будівельного кооперативу земельні ділянки загальною площею 0,5814 га (господарських дворів, вулиць), що знаходяться в межах існуючої території. До рішення залучений список членів кооперативу із зазначенням складу земель, наданих у приватну власність та колективне користування Дачно-будівельного кооперативу та підписи про одержання актів, всього земель у власності громадян –5,223 га, в т.ч багаторічних насаджень –4,6409 га, в т.ч. забудовано –0,5814 га, землі колективної власності 0,7361 га.

Згідно приписів статті 2 Закону України "Про плату за землю" використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів та інвесторів - учасників угоди про розподіл продукції, сплачують земельний податок. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

У відповідності до вимог статті 5 Закону України "Про плату за землю" об'єктом плати за землю є земельна ділянка, яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди. Суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар.

Відповідно до приписів статті 13 Закону «Про плату за землю»підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 2 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.93 року N 15, передбачено, що державний земельний кадастр включає дані реєстрації права власності, права користування землею та договорів на оренду землі, обліку кількості та якості земель, бонітування ґрунтів, зонування територій населених пунктів, економічної та грошової оцінки земель.

Статтею 15 Закону України "Про плату за землю" передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до вимог статті 22 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, чинного на момент виникнення у позивача права користування земельною ділянкою, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до вимог статті 23 Земельного кодексу від 18 грудня 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Позивачем до матеріалів справи залучений Державний акт на право колективної власності на землю серія КВ 210000015, виданий Дачно-будівельному кооперативу ім. 60-річя Жовтня Лебедівською сільською Радою у тому, що кооперативу передається у колективну власність 0,5814 га землі в межах плану, землю надано у колективну власність для загального користування відповідно до рішення Лебедівської сільської Ради від 26.06.1995р. № 8 (містить план зовнішніх меж земель, переданих у колективну власність)

З 01.01.2002 року набув чинності Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року, згідно зі статтею 116 якого, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно вимог статті 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Статтею 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

З наведених приписів чинного законодавства вбачається, що земельний податок сплачується тільки власниками або землекористувачами земельних ділянок, які отримали земельну ділянку у власність або у користування, що підтверджується відповідним державним актом та при умові внесення відповідних даних до земельного кадастру, які є підставою для обчислення плати за землю.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Господарський суд погоджується з доводами податкової служби стосовно того, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а позивач самостійно визначив суму податкового зобов’язання по земельному податку на 2006р. у поданій 3.02.2006р. податковій декларації, у якій зокрема, було зазначено категорія землі, що підлягає оподаткуванню –рекреаційне призначення із загальною площею 5,9584 га., Однак, наведені обставини не можуть розглядатись судом у якості без спірності визначення ДПІ податкового зобов’язання зі сплати земельного податку за земельну ділянку, власником чи землекористувачем якої позивач фактично не являється. При цьому, слід зауважити наступне: матеріалами справи, зокрема актом на право колективної власності на землю, підтверджується той факт, що позивач –юридична особа –кооператив, є власником 0,5814 га землі, наданої у колективну власність згідно рішення Лебедівської сільської ради від 26.06.1995р. № 8. Щодо находження у землекористуванні кооперативу землі площею 5,9584 га зафіксовано у (форма 6-зем) згідно земельно-кадастрової документації, під час судового розгляду наведені обставини не знайшли підтвердження, оскільки спростовані залученим рішенням Лебедівської сільської ради від 26.06.1995р. № 8, актом на право довгострокового тимчасового користування землею дачного кооперативу інвалідів і ветеранів ВВВ, серія КВ № 210000015, копіями державних актів на право приватної власності на земельні ділянки громадянам –членам кооперативу, договорами купівлі-продажу земельних ділянок, розташованих в межах дачно-будівельного кооперативу інвалідів та ветеранів ВВВ.

Як вбачається з оспорюваного рішення податкової служби, ДПІ у Вишгородському районі, при визначенні позивачеві податкового зобов’язання зі сплати земельного податку керувалась вимогами статті 9 Закону України „Про плату за землю”, відповідно до вимог якої податок за земельні ділянки, надані в тимчасове користування на землях природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, за винятком земельних ділянок, зазначених у частині другій статті 6 цього Закону, справляється у розмірі 50 відсотків від грошової оцінки одиниці площі ріллі по області.

Зважаючи на недоведеність під час судового розгляд факту знаходження у позивача саме в користуванні земельної ділянки площею 5,9584 га., за умови встановлення факту знаходження у колективній власності позивача 0,5814 га землі, визначення кооперативу податкового зобов’язання на підставі статті 9 Закону України „Про плату за землю” є неправомірним. До матеріалів справи залучено копії державних актів на право приватної власності на земельні ділянки громадянам –членам кооперативу, договори купівлі-продажу земельних ділянок, розташованих в межах дачно-будівельного кооперативу інвалідів та ветеранів ВВВ.

Присутній у судовому засіданні представник Управління земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області не зміг пояснити та надати обгрунтовану відповідь чому згідно земельно-кадастрової документації (форма 6-зем) станом на 10.11.2006р. площа землекористування дачного кооперативу інвалідів і ветеранів ВВВ в межах Лебедівської сільської ради становить 5,9584 га., хоча державним актом посвідчено право власності на земельну діяльну за кооперативом лише у розмірі 0,5814 га, а решта знаходиться у приватній власності громадян –членів кооперативу. Однак, питання щодо правомірності визначення даних земельно-кадастрової документації не є предметом розгляду згаданої справи, хоча саме ці суперечності щодо даних земельно-кадастрової документації і стали підставою для прийняття оспорюваного рішення ДПІ.

Зважаючи на викладені обставини, господарський суд визнає неправомірним донарахування позивачеві 15006,67 грн. податкового зобов’язання за платежем земельний податок з юридичних осіб та нарахування 232,53 грн. - штрафних санкцій на підставі п.п. 17.1.1 п. 17.1 статті 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податку перед бюджетами та державними цільовими фондами” згідно оспорюваного рішення.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що Роз’ясненням Вищого арбітражного суду України “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів” № 02-5/35 від 26.01.2000 передбачено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов’язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв’язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації –позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір по суті суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-яким несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до статті 20 Господарського кодексу України кожний суб’єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб’єктів захищаються зокрема шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб’єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб’єкта господарювання або споживачів; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб’єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.

Таким чином, позивач, звернувшись до суду, скористався своїм правом на судовий захист і його право не може бути обмежене. З огляду на викладене, господарський суд визнає непереконливими і доводи податкової служби щодо наявності підстав для відмови у позові з огляду на приписи ч. 2 статті 99 та ч.1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судові витрати (3,40 грн. судового збору) відповідно до вимог ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України присуджуються позивачеві з державного бюджету.

Враховуючи наведене, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 71, 94, 158 –163, Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

постановив:

Позов Дачного кооперативу інвалідів та ветеранів Великої Вітчизняної війни задовольнити повністю.

Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Вишгородському районі від 6.03.2006р. № /0.

Стягнути з державного бюджету України на користь Дачного кооперативу інвалідів та ветеранів Великої Вітчизняної війни (07360, Київська обл., Вишгородський р-н, с. Лебедівка, код 20589609) 3 грн. 40 коп. судового збору.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя Попікова О. В.

суддя В.М.Антонова

суддя А.В.Маляренко

Дата складення та підписання постанови в повному обсязі – 4 лютого 2008.