ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2008 р.

№ 10/86

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.

розглянула

касаційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненські торгівельні мережі" (далі –Товариство)

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду

від

10.09.08

у справі

№ 10/86

господарського суду

Рівненської області

за позовом

приватного підприємства "Колос-Інвест"

(далі –Підприємство)

до

Товариства

про

стягнення 39 766,50 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Мінкін Ю.Г. (за дов. б/н від 01.09.08);

- відповідача:

не з'явились.

Ухвалою від 20.10.08 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі головуючого –Першикова Є.В., суддів Муравйова О.В., Ходаківської І.П. касаційна скарга Товариства № 23/01 від 23.09.08 була прийнята до провадження та призначена до розгляду у судовому засіданні на 13.11.08, без початку перегляду справи по суті.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку, документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до Вищого господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На момент розгляду справи у судовому засіданні 13.11.08 будь-яких письмових заяв та клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання 13.11.08 представники Товариства не з'явились.

Враховуючи, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою перенесення розгляду справи на інші строки, а на момент розгляду справи у судовому засіданні 13.11.08 повідомлень щодо неможливості участі у такому судовому засіданні до колегії суддів Вищого господарського суду України не надходило, справа розглядалась за наявними матеріалами справи, за участі представника Підприємства.

У зв'язку з виходом судді Данилової Т.Б. з відпустки розпорядженням від 11.11.08 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду даної справи, призначеної до перегляду на 13.11.08, створено колегію суддів у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Данилова Т.Б., Ходаківська І.П.

Про вказані обставини представника Підприємства було повідомлено на початку судового засідання 13.11.08. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представника сторони, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 13.11.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 24.06.08 господарського суду Рівненської області (суддя Павлюк І.Ю.) позовні вимоги Підприємства задоволено.

З Товариства на користь Підприємства стягнуто 36 980,00 грн. заборгованості по розрахунках за отриманий товар, 2 909,45 грн. пені,

398,90 грн. витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 10.09.08 Львівського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Мурської Х.В., суддів –Давид Л.Л., Краєвської М.В.) рішення від 24.06.08 господарського суду Рівненської області залишено без змін, а апеляційну скаргу Товариства –без задоволення.

Вказані судові рішення мотивовані тим, що матеріалами справи доведено спірну суму заборгованості, в той час як Товариством будь-яких доказів оплати спірної суми коштів не надано.

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій, Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 24.06.08 господарського суду Рівненської області та постанову від 10.09.08 Львівського апеляційного господарського суду скасувати.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми процесуального права, а саме: п. 2 ч. 3

ст. 129 Конституції України, п. 4 ст. 6 Закону України "Про судоустрій України", ст.ст. 4, 42, 43, 22, 33, 34, 43, 77, 84 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, скаржник звертає увагу на те, що справу було розглянута судами без участі його представника у судових засіданнях.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Підприємство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представника сторони, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 01.01.07 між Підприємством (Продавець) та Товариством (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 413 (далі –Договір), відповідно до умов якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупця товар, а останній, в свою чергу –прийняти та оплатити його вартість, вказану в накладних.

Також, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що у п. 8.2 Договору сторони передбачили, що у разі порушення строків оплати або поставки товарів винна сторона сплачує на користь іншої пеню в розмірі 0,5% від вартості недопоставленого товару або простроченої суми оплати за кожен день прострочки, але не більше подвійної ставки НБУ.

Крім того, судами встановлено, що додатковими умовами Договору сторони погодили, що оплата за товар здійснюється з відстрочкою 10 банківських днів з дати поставки товару та отримання накладної на нього, строк дії Договору визначили до 31.12.07.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов укладеного договору Підприємство протягом жовтня-грудня 2007 року згідно видаткових накладних поставило Товариству товар в асортименті (м'ясо-ковбасні вироби) на загальну суму 37 393,30 грн., що підтверджується підписами уповноважених осіб сторін та відбитками їх печаток на накладних.

Разом з тим, судами встановлено, що за поставлений товар Товариство розрахувалось частково в сумі 413,30 грн., та неоплаченим залишився товар на суму 36 980,00 грн.

Також, місцевим та апеляційним судами встановлено, що у березні 2008 року сторони провели звірку взаєморозрахунків, за наслідками якої склали акт (підписаний представниками обох сторін та скріплений відбитками їх печаток), з якого вбачається, що станом на 31.03.08 заборгованість Товариства складає

36 980,00 грн.

Вирішуючи спір, попередні судові інстанції врахували, що Товариством будь-яких доказів на підтвердження сплати спірної суми коштів до суду не надано.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що приписами ст. 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Окрім того, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Щодо доводів скаржника про порушення судами норм процесуального права, зокрема, розгляду справи без участі представника Товариства, то такі твердження не можуть бути прийняті до уваги виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з протоколу судового засідання /а.с. 62/, 24.06.08, в день прийняття рішення судом першої інстанції, у відповідному засіданні брав участь представник Товариства Делідон Ірина Миколаївна, яка діяла на підставі довіреності б/н від 11.02.08 /а.с. 61/.

Стосовно розгляду справи апеляційним судом, то як вбачається з протоколу судового засідання, в день винесення оскарженої постанови представник Товариства у судовому засіданні участі не брав.

Разом з тим, слід зазначити, що ухвала про призначення дати судового засідання датується 15.07.08, та, як свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень, вказана ухвала була направлена Товариству на дві адреси й отримана його представниками 21.07.08. Дана обставина скаржником в касаційній скарзі будь-яким чином не спростовується.

Отже, у Товариства було достатньо часу для того, щоб визначитись з особою, яка представлятиме його інтереси у судовому засіданні апеляційного суду, призначеному на 10.09.08, а у випадку необхідності –заздалегідь направити клопотання про відкладення розгляду справи.

Проте, всупереч вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, якою, зокрема, визначено обов'язок сторін добросовісно користуватись своїми правами, відповідні заходи Товариством вчинені не були, а тому дії апеляційного суду щодо перегляду справи по суті у судовому засіданні 10.09.08 без участі представника Товариства не можна визнати неправомірними.

Отже, з урахуванням наведених правових положень колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені

Товариством в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що Товариство в касаційній скарзі стверджує факт порушення судоми не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи в силу вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України здійснюється за внутрішнім переконанням суду, і їх переоцінка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі згідно приписів ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненські торгівельні мережі" № 23/01 від 23.09.08 залишити без задоволення.

Постанову від 10.09.08 Львівського апеляційного господарського суду у справі № 10/86 господарського суду Рівненської області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська