ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2008 р.

№ 2-15/11943-2007

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Муравйова О.В.,

розглянула

касаційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Парк"

(далі Товариство)

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду

від

26.11.07

у справі

№ 2-15/11943-2007

господарського суду

Автономної Республіки Крим

за позовом

Ізобільненської сільської ради м.Алушта Автономної Республіки Крим (далі Рада)

до

Товариства

про

визнання недійсним договору

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

не з'явились;

- відповідача:

Циган В.В. (за дов. № 103-04/08юр від 01.04.08);

Чернікова О.С. (за дов. № 14-01/08юр від 14.01.08).

Ухвалою від 03.03.08 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Данилова Т.Б., Ходаківська І.П., касаційна скарга Товариства № 487-12/07юр від 07.12.07 була прийнята до провадження, справа призначена до розгляду у судовому засіданні на 03.04.08, без початку перегляду справи по суті.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку, документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до Вищого господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На день розгляду справи у судовому засіданні 03.04.08 будь-яких письмових заяв та клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання 03.04.08 представники Ради не з’явились.

Враховуючи, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою перенесення розгляду справи на інші строки, а від

Ради повідомлень щодо неможливості участі у судовому засіданні 03.04.08 до колегії суддів Вищого господарського суду України не надходило, справа розглядається за наявними матеріалами справи за участі представників Товариства.

У зв'язку з перебуванням судді Ходаківської І.П. на лікарняному, розпорядженням від 02.04.08 заступника голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 2-15/11943-2007 господарського суду Автономної Республіки Крим, призначеної до перегляду у судовому засіданні на 03.04.08, створено колегію суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Данилова Т.Б., Муравйов О.В., яка переглядає справу по суті.

Про вказані обставини представників Товариства повідомлено на початку судового засідання 03.04.08. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

За згодою представників Товариства, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1

ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 03.04.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 27.09.07 господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Іщенко І.А.) позовні вимоги Ради задоволено.

Визнано недійсним договір оренди від 13.04.05, укладений між Радою та Товариством.

Товариство зобов'язано повернути Раді окреме індивідуально визначене майно –будівлі та споруди спортивного комплексу, площею 154,00 м2, що складається з: "А" –основного, площею 35,7 м2, козирка; "Б" –роздягальні, площею 85,00 м2; "В" –туалету, площею 33,3 м2, "пВ" –вигрібної ями; споруд № 1 –підпірної стіни, № 2 –забору, № 3 –забору, № 4 –підпірної стіни, № 5 –зливного лотка, № 6 –підпірної стіни, 1 –асфальтного бетону, 1а –площадки, 2 –бігових доріжок, 3 –бетонної плитки, 4 –футбольного поля, 5 –трибун, яке розміщене за адресою: м.Алушта, с.Нижня Кутузовка, вул.Радгоспна, буд.13.

З Товариства на користь Ради стягнуто судові витрати по сплаті державного мита в розмірі 85,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 118,00 грн.

Постановою від 26.11.07 Севастопольського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Прокопанич Г.К., суддів –Антонової І.В., Котлярової О.Л.) апеляційну скаргу Товариства залишено без задоволення, а рішення від 27.09.07 господарського суду Автономної Республіки Крим –без змін.

Вказані судові рішення мотивовані тим, що всупереч положень ст.ст. 10, 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" предмет оскарженого договору оренди нерухомого майна не був предметом оцінки, яка згідно вимог закону має передувати укладенню договору оренди державного майна.

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від 26.11.07 Севастопольського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Раді відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 16, 215, 216, 526, 638, ст.ст. 759-761 Цивільного кодексу України,

ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п. 7 ч. 2 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Рада щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення – без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 13.04.05 між Радою (Орендодавець) та Товариством (Орендар) укладено було договір оренди (далі Договір), відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуальне визначене майно –будівлі і споруди спортивного комплексу площею 154,0 м2, що складається з: "А" - основного, площею 35,7 м2, козирка, "Б" - роздягальні, площею 85,00 м2, "В" - туалету, площею 33,3 м2, "п/В" - вигрібної ями; споруд: № 1 - підпірної стіни, № 2 - забору, № 3 - забору, № 4 - підпірної стіни, № 5 –зливного лотка, № 6 - підпірної стіни, 1 - асфальтного бетону, 1а - площадки, 2 –бігових доріжок, 3 - бетонної плитки, 4 - футбольного поля, 5 - трибун, яке розміщене за адресою: м.Алушта, с.Нижня Кутузовка, вул.Радгоспна, буд.13 та знаходиться на балансі Ради.

Разом з тим, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що орендна плата, згідно з п.п. 3.1, 3.2 Договору визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України та розрахунком, і становить без ПДВ за перший місяць оренди 1 149,94 грн.

При цьому, встановлено, що вартість майна, переданого в оренду, встановлена за звітом оцінки, та станом на 01.09.04 складає 137 992,00 грн.

Водночас, на підставі наданих сторонами доказів по справі попередніми судовими інстанціями встановлено, що при підготовці до укладення Договору було проведено оцінку майна, що знаходиться на балансі Ради та розміщене за адресою: м.Алушта, с.Нижня Кутузовка, вул.Радгоспна, 13, проте, такий звіт про оцінку майна, виготовлений інститутом "КримГИИНТИЗ", не містить оцінки частини будівель та споруд, які є предметом Договору.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, яка, зокрема, передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підстави та наслідки недійсності правочинів передбачені, зокрема,

ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України. Так, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є також правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, або майна, що перебуває у комунальній власності, та майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, а також майна, яке належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.92 № 2269-ХІІ (далі Закон).

Статтею 10 Закону визначено, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

За змістом ст. 11 Закону укладенню договору оренди передує Оцінка об'єкта оренди, яка здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Правові засади здійснення оцінки майна, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб'єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів врегульовано Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" від 12.07.01

№ 2658-III, ст. 7 якого передбачено, що проведення оцінки майна є обов'язковим, зокрема, у випадку оренди державного майна.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 2, 12 Постанови від 28.04.78

№ 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Отже, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, колегією суддів Вищого господарського суду України враховує, що попередніми судовими інстанціями встановлена невідповідність спірного Договору вимогам спеціального закону.

Отже, оскільки, як встановлено попередніми судовими інстанціями, предмет Договору оренди будівель та споруд спортивного комплексу, не відповідає об'єкту оцінки майна, що передувала укладенню Договору, то колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірним висновок суду першої та апеляційної інстанцій про те, що оскаржений правочин не відповідає наведеним нормам закону, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним.

Щодо доводів, викладених Товариством у касаційній скарзі, то колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки не стосуються предмету спору у даній справі, яким є визнання Договору недійсним, а не питання зміни його умов чи прийняття Договору у новій редакції.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що ст. 7 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" чітко передбачено, що оцінка об'єкта оренди має передувати укладенню договору оренди.

З урахуванням наведеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Товариством в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судовою інстанцією не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, в силу ст. 43 Господарського процесуального кодексу України здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Парк"

№ 487-12/07юр від 07.12.07 залишити без задоволення.

Постанову 26.11.07 Севастопольського апеляційного господарського суду у справі № 2-15/11943-2007 господарського суду Автономної Республіки Крим залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

О.Муравйов