ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.08 Справа № 10/3/08

Суддя Алейникова Т.Г.

Позивач:

Комунальне підприємство “Водоканал”, м. Запоріжжя

Відповідач:

Концерн “Міські теплові мережі”, м. Запоріжжя

Суддя:          Алейникова Т.Г.

Представники:

Від позивача:           Ефимова С.В. –довіреність №170 від 10.01.2007 р.

Від відповідача:           Сардинська О.А. –довіреність №64/20-19 від 03.01.2008 р.

Сутність спору:

Первісно заявлені позовні вимоги про стягнення з Концерну “Міські теплові мережі” (далі відповідач) на користь комунального підприємства “Водоканал” (далі позивач) 5589115,87 грн. основного боргу за надані позивачем послуги за договором №9999 від 01.10.2004 р. на відпуск води та приймання стоків в комунальну каналізацію.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 27.11.2007 р. порушено провадження по справі №10/3/08, судове засідання призначено на 09.01.2008 р.. У судовому засіданні 09.01.2008 р. представники сторін надали суду клопотання про продовження строку розгляду спору, яке судом прийнято. У судовому засіданні 09.01.2008 р. оголошувалась перерва до 11.03.2008 р..

У судовому засіданні 11.03.2008 р. представник позивача надав заяву про уточнення суми позовних вимог в якій просить суд стягнути з відповідача 4445767,71 грн. основного боргу та 6643,17 грн. пені. Зазначена заява відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, не порушує законних прав та інтересів сторін, тому судом приймається до розгляду. Судом розглядаються уточнені позовні вимоги.

У судовому засіданні 11.03.2007 р. розгляд справи судом закінчено, на підставі ст. 85 ГПК України суддею оголошено вступну та резолютивну частини рішення, за згодою представників сторін.

За клопотанням сторін судовий розгляд справи проводився без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

Представник позивача підтримує позовні вимоги з підстав, що викладені в позовній заяві, на підставі ст.ст. 11, 509, 526 ЦК України наполягає на стягненні суми основного боргу та пені з відповідача, у зв’язку з недотриманням останнім умов договору, а саме пунктів 2.2.1 та розділу 4 договору №9999 від 01.10.2004 р., відповідно до умов яких відповідач взяв на себе зобов’язання оплачувати отримані від позивача послуги. Відповідач порушив умови договору за надані послуги своєчасно та у повному обсязі за серпень –вересень 2007 р. не сплатив, що понудило позивача звернутися до суду для захисту своїх законних прав та інтересів.

Відповідач у судових засіданнях визнав наявну за ним заборгованість в розмірі 4445767,71 грн., надав суду клопотання в якому просить суд зменшити розмір заявленої до стягнення пені до 100,00 грн. та розстрочити виконання рішення на шість місяців у зв’язку з складним фінансовим становищем підприємства відповідача, надав документальне підтвердження зазначеного. Клопотання прийнято судом до розгляду.

При розгляді даного спору судом встановлено,          що 01.10.2004 р. між сторонами укладено Договір №9999 на відпуск води та приймання стоків в комунальну каналізацію (в подальшому –Договір), за умовами п. 1.1 якого, позивач зобов’язався забезпечувати відповідача подачею води на господарсько-питні, побутові та технічні потреби, а також приймання стічних вод ... .

За умовами пунктів 2.2.1 Договору відповідач взяв на себе зобов’язання, своєчасно оплачувати надані йому послуги з водопостачання та водовідведення, експлуатувати водогінні та каналізаційні мережі, прилади і пристрої на них у встановленому порядку у відповідності з цим договором та нормативними документами, вказаними в п.1.1 Договору.

Основним документом на оплату є рахунок. Акти за воду та послуги каналізації виписуються відповідачу з позначенням споживачів представником позивача, пред’явившим службове посвідчення (п.4.1. Договору).

За своєю правовою природою правовідносини сторін є господарськими.           Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобовязана сторона повинна вчиняти певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку. Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов’язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як свідчать надані до суду документи, позивачем у серпні та вересні 2007 року надано відповідачу за договором послуг на загальну суму 5589115,87 грн..

Для оплати наданих послуг за визначений період часу відповідачу було виставлено рахунки виконаних робіт (оригінали яких суду надані для огляду, копії залучені до матеріалів справи), які відповідно до умов договору повинні бути сплачені відповідачем.

Встановлено, що відповідач порушив прийняті на себе зобов’язання, оплату за надані позивачем послуги належним чином не здійснив, таким чином на час розгляду справи у суді сума основного боргу відповідача перед позивачем складає 4445767,71 грн.. Факт наявності заборгованості визнаний представником відповідача у судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України, кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог, і надати докази.

Враховуючи вище встановлене, суд вирішив, що вимоги позивача щодо стягнення з Концерну “Міські теплові мережі” заборгованості у сумі 4445767,71 грн. за надані послуги за договором №9999 від 01.10.2007 р., слід визнати документально підтвердженими, нормативно обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім того, позивач просить суд стягнути на підставі п.5.2. Договору з відповідача 6643,17 грн. пені за період з 31.08.2007 р. по 01.10.2007 р..

Проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд вважає заявлені позовні вимоги в частині стягнення пені такими, що підлягають задоволенню частково, з огляду на таке:

Згідно з п. 2. ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси іншої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошових сум (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських правовідносин зобов’язується сплатити в разі невиконання або неналежного виконання господарських зобов’язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передплатити кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. ... Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання ( ст. 549 ЦК України).

Стаття 549 Цивільного кодексу України дає визначення неустойки, відповідно до якої неустойкою (штрафом пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Відповідно до п. 5.2 Договору, у випадку прострочення сплати наданих позивачем послуг в терміни, зазначені в п. 4.1 Договору, відповідач зобов’язаний сплатити водоканалу пеню в розмірі 0,5%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення оплати ; пеня нараховується абоненту тільки на заборгованість за власні потреби.

Згідно з п.6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При перевірці наданого до суду розрахунку заявленої до стягнення пені, судом було встановлено, що її нараховано відповідно до вимог законодавства за подвійною обліковою ставкою НБУ, та встановлено, що пеня за прострочення відповідачем оплати за визначений позивачем період складає 6643,17 грн..

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (п.3 ст. 551 ЦК України).

Згідно з п.1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право: зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Враховуючи майновий стан відповідача, суд вирішив застосувати п.3 ст. 551 ЦК України, п.1 ст. 233 ГК України, п.3 ст. 83 ГПК України, позовні вимоги задовольнити частково, зменшити суму нарахованої пені до 664,30 грн..

Крім того, судом розглянуто клопотання відповідача щодо розстрочення виконання рішення на два роки.

Стаття 121 ГПК України передбачає, що при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок виконання рішення.

Згідно з п. 2 Роз’яснень президії Вищого господарського суду України від 12.09.1996р. № 02-5/333 “Про деякі питання практики застосування ст. 121 ГПК України”, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу і порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, які ускладнюють виконання рішення суду, чи роблять неможливим в строк чи встановлений судом спосіб. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів передбачених ст. 121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати інтереси сторін, їх фінансове положення, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи.

Відповідно до п.6 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право: відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Проаналізувавши клопотання відповідача, щодо розстрочки виконання рішення на шість місяців, заявлене у судовому засіданні та додані до нього документи, суд приймаючи до уваги факти та доводи, викладені відповідачем, та, враховуючи матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, вважає за можливе заяву відповідача задовольнити, розстрочити виконання рішення по даній справі на шість рівними частинами.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача, оскільки спір доведено до суду з його вини.

Керуючись ст.ст. 33, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Концерну “Міські теплові мережі” (69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 137, р/р 0001 АКБ “Індустріалбанк”, МФО 313849, ) на користь комунального підприємства “Водоканал” (69002, м. Запоріжжя, вул. Артема, 61, р/р 0001 в АКБ “Індустріалбанк”, МФО 313849, код ЄДРПОУ 03327,71 грн. основного боргу, 664,30 грн. пені, 25500,00 грн. державного мита, 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Видати наказ. Розстрочити виконання рішення по справі на шість місяців, шляхом сплати відповідачем 745341,67 грн. щомісяця.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підпису.

Рішення оформлено і підписано відповідно до вимог ст. 84 ГПК України 13.03.2008 року.

Суддя                                                                                Т.Г. Алейникова

Рішення підписане 13.03.08