ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Панової
І.Ю.

суддів

Заріцької
А.О. (доповідач у справі) Продаєвич Л.В.

розглянувши
касаційну скаргу

керуючого санацією відкритого акціонерного
товариства "Березнефарфор" ОСОБА_1

на
постанову

Львівського
апеляційного господарського суду 5 листопада 2007 року

у
справі господарського
суду

№
2б/57-Б-2 Рівненської області

за
заявою

Березнівського
відділення Костопільської міжрайонної державної податкової інспекції

до

відкритого
акціонерного товариства "Березнефарфор"

про

банкрутство

керуючий
санацією

ОСОБА_1

голова
комітету кредиторів

Оніщук
П.Ю.

за участю представників сторін:

керуючого санацією
ОСОБА_1,

В С Т А Н О В И В
:

16 листопада 2000 року порушено
справу про банкрутство ВАТ „Березнефарфор” № 2б/57-Б-2.

Ухвалою
господарського суду Рівненської області
від 21 серпня                2002
року затверджено мирову угоду від 17 липня 2002 року укладену між кредиторами,
в особі комітету кредиторів, та боржником ВАТ „Березнефарфор”, в особі  керуючого санацією, провадження у справі про банкрутство
товариства  припинено.

21
лютого 2007 року кредитори: закрите акціонерне товариство „Українська
паливно-енергетична компанія” (далі - ЗАТ „Українська паливно-енергетична
компанія”) та фізична особа ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про розірвання
мирової угоди та поновлення провадження у справі про банкрутство посилаючись на
часткове невиконання  боржником
зобов'язань по мировій угоді.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 23
квітня 2007 року у справі № 2б/57-Б-2 (суддя Бригінець Л.М.) у задоволенні
заяви ЗАТ „Українська паливно-енергетична компанія” та ОСОБА_2 відмовлено.
Ухвалу суд першої інстанції обґрунтував висновками про те, що заявники не
довели  своїх посилань на невиконання
боржником умов мирової угоди, крім того кредитори не врахували, що на момент їх
звернення із заявою про розірвання мирової угоди, господарським судом
Рівненської області була порушена інша справа про банкрутство ВАТ
„Березнефарфор”, що свідчило про обов'язок кредиторів звернутися із заявою до
боржника про визнання їх вимог у справі № 4/57.

ЗАТ „Українська паливно-енергетична
компанія” не погодилося з ухвалою суду першої інстанції і звернулося до
Львівського апеляційного господарського суду із скаргою, в якій просило вказану
ухвалу скасувати, як незаконну, а заяву задовольнити.

Постановою
Львівського апеляційного господарського суду від                          5 листопада 2007 року
(судді: Мирутенко  О.Л. -головуючий,
Гнатюк Г.М., Кравчук Н.М.) апеляційну скаргу ЗАТ „Українська
паливно-енергетична компанія” задоволено частково, скасовано ухвалу
господарського суду Рівненської області від 23 квітня 2007 року та прийнято
нове рішення, яким заяву кредиторів задоволено частково: розірвано мирову угоду
від 17 липня 2002 року щодо окремих кредиторів -ЗАТ „Українська
паливно-енергетична компанія” та
ОСОБА_2, і поновлено провадження у справі № 2б/57-Б-2 .

Постанову суд обґрунтовував
висновками про невиконання боржником умов мирової угоди щодо кредиторів, які
подали заяву про її розірвання.

ЗАТ
„Березнефарфор” не погоджуючись із зазначеною постановою подало до Вищого
господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить постанову
Львівського апеляційного  господарського
суду  від                5 листопада 2007 року скасувати
і залишити в силі ухвалу господарського суду Рівненської області від 23 квітня
2007 року.

В
обґрунтування касаційної скарги ЗАТ „Березнефарфор” послалося на порушення та
неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права.

За
розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 18
лютого 2008 року № 02-12/I/24 розгляд касаційної скарги здійснюється колегією
суддів Вищого господарського суду України у складі: судді Панової І.Ю.
-головуючого, суддів Заріцької А.О., Продаєвич Л.В.

Про
день і час судового засідання  сторони
повідомлені належно.

Обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши
застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Судами
попередніх інстанцій у даній справі встановлено, що ухвалою господарського суду
Рівненської області від 16 листопада 2000 року була порушена справа про банкрутство
ВАТ „Березнефарфор”, а ухвалою суду від
21 серпня 2002 року  затверджена
мирова угода, укладена 17 липня 2002 року між кредиторами, в особі комітету
кредиторів, і боржником ВАТ „Березнефарфор”, в особі керуючого санацією,
провадження у справі про банкрутство товариства
припинено.

За
умовами пункту п'ятого мирової угоди боржнику, на два роки, надавалася
відстрочка виконання своїх грошових зобов'язань перед кредиторами четвертої
черги. Протягом третього року з дня затвердження господарським судом мирової
угоди боржник зобов'язався рівними частинами
щомісячно сплачувати кредиторам: фізичній особі ОСОБА_2 по              1 567, 72 грн., загальна сума 18
812  грн., ЗАТ „Українська
паливно-енергетична компанія” щомісячно по 56 703, 75 грн. загальна сума                680 445,04 грн.

Вимагаючи
розірвання мирової угоди кредитори ЗАТ „Українська паливно-енергетична
компанія” та ОСОБА_2, як на підставу своїх вимог послалися на невиконання
боржником своїх зобов'язань по мировій угоді. При цьому кредитори зазначили, що
їх право на таку вимогу випливає з приписів
п. 5 ст. 39 Закону України "Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом" (далі -Закон), у якому вказано, що
мирову угоду може бути розірвано у разі невиконання боржником умов мирової
угоди щодо не менш як третини вимог кредиторів.

Розглядаючи
заяву кредиторів суд першої інстанції
дійшов висновку, що вони не надали необхідних доказів і в установленому
процесуальним законом порядку не довели невиконання щодо них умов мирової
угоди.

Крім
того, господарським судом першої інстанції встановлено, що                 20 грудня 2005 року
господарським судом Рівненської області було вдруге порушено справу про
банкрутство ВАТ „Березнефарфор” № 4/57 і на момент звернення із заявою про
розірвання мирової угоди та відновлення провадження у справі № 2б/57-Б-2,
порушеної 16 листопада 2000 року, вже була порушена інша справа про банкрутство
ВАТ „Березнефарфор”.

Відмовляючи
в задоволенні заяви про розірвання мирової угоди суд першої інстанції виходив з
приписів ст. 39 Закону, зокрема, п. 8.

Відповідно
до п. 8 ст. 39 Закону у разі невиконання мирової угоди кредитори можуть
пред'явити свої вимоги до боржника в обсязі, передбаченому мировою угодою. У
разі порушення провадження у справі про банкрутство цього ж боржника обсяг
вимог кредиторів, щодо яких було укладено мирову угоду, визначається  в межах, передбачених  зазначеною мировою угодою.

Згідно
з п. 15 ст. 11 Закону після опублікування оголошення про порушення справи про
банкрутство в офіційному друкованому органі всі кредитори незалежно від
настання строку виконання зобов'язань мають право подавати заяви з грошовими
вимогами до боржника відповідно до ст. 14 Закону.

Статтею
14 вказаного Закону передбачено, що конкурсні кредитори за вимогами, що
виникають до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом 30
днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про
порушення провадження у справі про банкрутство зобов'язані подати до
господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи,
що їх підтверджують.

Враховуючи
наведене колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правильними
висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення
заяви кредиторів про розірвання мирової угоди і поновлення провадження у справі
про банкрутство.

При
цьому колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу
у апеляційному порядку відповідно до ст. 101 ГПК України, і розриваючи мирову
угоду в частині щодо цих кредиторів та поновлюючи провадження у справі про
банкрутство № 2б/57-Б-2, за обставин існування справи про банкрутство № 4/57,
порушив норми матеріального та процесуального права, якими врегульовуються
питання, які виникли у даній справі.

Переглядаючи  ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної
інстанції залишив поза увагою обставини справи і  висновки
суду першої інстанції, які вказують на наявність справи про банкрутство
боржника ВАТ „Березнефарфор”, порушеної після укладення мирової угоди і до
звернення ЗАТ „Українська паливно-енергетична компанія” та ОСОБА_2 до суду із
заявою, що розглядається.

Оскільки
постанова апеляційного суду не ґрунтується на матеріалах справи і суперечить
вимогам закону, її не може залишити без змін. Колегія суддів знаходить
обґрунтованими доводи апеляційної скарги і виходячи з приписів п. 6 ст. 1119
, ч. 1 ст. 11110  ГПК
України вважає необхідним постанову Львівського апеляційного господарського
суду від 5 листопада 2007 року скасувати, а ухвалу господарського суду
Рівненської області від 23 квітня
2007 року залишити в силі.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11111
ГПК України Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О
В И В :

Касаційну
скаргу закритого акціонерного товариства „Березнефарфор” задовольнити.

Постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 5 листопада 2007 року у справі
№ 2б/57-Б-2  скасувати.

Ухвалу господарського
суду Рівненської області від 23 квітня 2007 року у справі № 2б/57-Б-2 залишити
в силі.

Головуючий
І.Ю. Панова

Судді
А.О.
Заріцька

Л.В. Продаєвич