ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
справа № 5020-1/020
ПОСТАНОВА

і м е н е м У к р а ї н и

"04" липня 2008 р. 16:35                                                                                          м. Севастополь

Господарський суд міста Севастополя в складі:

судді Алсуф’єва В.В.,

при секретарі: Шелемет`євої О.В.,

за участю представників:

позивача – Головіна М.В.,

відповідача – Близнюк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Севастопольської міської державної адміністрації

(99011, м. Севастополь, вул. Леніна, 2)

до Севастопольської міської Ради

(99011, м. Севастополь, вул. Леніна, 3)

про визнання протиправним та скасування рішення Севастопольської міської Ради від 27.05.2008 №4374 „Про суспільно-політичну та економічну ситуацію в місті Севастополі” –

встановив:

Севастопольська міська державна адміністрація (далі –Позивач) звернулась до господарського суду міста Севастополя з позовною заявою до Севастопольської міської Ради (далі –Відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення Севастопольської міської Ради від 27.05.2008 №4374 „Про суспільно-політичну та економічну ситуацію в місті Севастополі”.

Позовні вимоги Позивач обґрунтував тим, що при прийнятті рішення від 27.05.2008 №4374 „Про суспільно-політичну та економічну ситуацію в місті Севастополі” Севастопольська міська Рада перевищила свої повноваження, визначені Конституцією України та Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, з підстав, викладених у письмових поясненнях від 13.06.2008 /а.с.35-36 т.1/, письмових поясненнях від 19.06.2008 /а.с. 1-2 т.2/, а саме, з огляду на: відсутність у позові посилань на закон, який передбачає право позивача звертатися з позовом до суду в порядку статті 104 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтування, які саме права Позивача порушені прийнятим рішенням, та яким чином це рішення встановлює, скасовує або змінює його права.

01.07.2008 Позивач змінив підставу адміністративного позову в порядку частини першої статті 51 Кодексу адміністративного судочинства України, замінивши обґрунтування наявності права на позов порушенням цивільних прав Позивача на обґрунтування права на позов як суб’єкта владних повноважень (заява №4847/24/1-08 від 27.06.2008 про зміну підстав позовної заяви /а.с.102-107 т.3/). Таким чином, клопотання Відповідача від 19.06.2008 про закриття провадження по справі, яке заявлене з тих підстав, що спір не має публічно-правового характеру, є спором про захист немайнового права юридичної особи щодо недоторканності її ділової репутації, а цю справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства /а.с. 72-73 т.3/, підлягає залишенню без розгляду.

Стосовно питання, щодо юрисдикції якого суду належить ця справа, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб’єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Позивачем у адміністративній справі є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб’єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду (пункт 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивачем у цій справі є суб’єкт владних повноважень –Севастопольська міська державна адміністрація, якій Конституцією України (пунктами 1, 2 частини першої статті 119) та Законом України „Про місцеві державні адміністрації” від 09.04.1999 №586-ХІV (пунктами 1, 2 частини першої статті 2, пунктом 1 частини першої статті 25) надані повноваження (що за своєю природою є обов’язком та правом одночасно) із виконання Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади, а також забезпечення законності та правопорядку, додержання прав і свобод громадян.

Таким чином, звернення суб’єкта владних повноважень з позовною заявою на виконання своїх повноважень визнається судом формою реалізації свого права з дотриманням вимог статті 104 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, слід зазначити, що така позиція відповідає правилу, встановленому частиною другою статті 124 Конституції України (в силу частини третьої статті 8 Конституції України є нормою прямої дії), відповідно до якого юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Це правило знайшло відображення у частині другій статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (Розділ І „Загальні положення”), відповідно до якої юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення, а також в суто процедурній нормі –статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якої закриття провадження у справі допускається лише у випадку, коли для вирішення певного публічно-правового спору чинним законодавством встановлений інший порядок розгляду таких справ.

Суд констатує, що ця справа не є справою, на яку не поширюється компетенція адміністративних судів, перелік яких наведено у частині другій статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, а також констатує відсутність будь-якого іншого, встановленого чинним законодавством, порядку вирішення даного спору.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши інші докази в межах позовних вимог, суд встановив наступне.

27.05.2008 Севастопольською міською Радою прийнято рішення №4374 „Про суспільно-політичну та економічну ситуацію в місті Севастополі” (далі –Рішення) /а.с. 25-27 т.1/, відповідно до якого було вирішено (мова оригіналу):

„1. Выразить недоверие председателю Севастопольской городской государственной администрации Куницыну С.В.

2. Опубликовать настоящее решение в средствах массовой информации.

3. Поручить председателю Севастопольского городского Совета Саратову В.В. направить настоящее решения и результаты тайного голосования по пункту 1 настоящего решения Президенту Украины и в Кабинет Министров Украины для принятия мер”.

Прийняття цього рішення обґрунтовано наступними обставинами, викладеними у мотивувальній частині Рішення:

1)          результатами «опроса общественного мнения территориальной громады г. Севастополя по вопросу недоверия Севастопольской городской государственной администрации в связи с ее действиями по передаче разным субъектам хозяйствования земель г. Севастополя под застройку»(абзац 1);

2)          «…при прямом содействии должностных лиц Севастопольской городской государственной администрации … в пользование различных субъектов хозяйственной деятельности незаконно было передано более 400 гектаров земли, расположенной в городе Севастополе …»(абзац 3);

3)          «… в результате указанных действий должностных лиц Севастопольской городской государственной администрации, городскому бюджету г. Севастополя причинен материальный ущерб в особо крупных размерах…» (абзац 4);

4)          «… выявлена фальсификация отчетности по освоению средств при фактическом невыполнении работ …»(абзац 5);

5)          «.. нецелевое использование, и хищение из бюджета города Севастополя средств на общую сумму около 20 млн. грн. …»(абзац 5);

6)          «За период с июня по декабрь 2007 года Севастопольская городская государственная администрация, при осуществлении делегированных ей Севастопольским городским Советом полномочий по выдаче разрешений на строительство объектов градостроительства, издавала распоряжения в нарушение ст. 27 Закона Украины «О планировании и застройке территорий», в соответствии с которыми отдельным субъектам хозяйствования разрешалось осуществлять строительство либо реконструкцию объектов градостроительства без документов, подтверждающих наличие земельных участков, предоставленных в пользование для застройки…»(абзац 6);

7)          «… коммунальные предприятия … КП «Севтеплоенерго»СГС, КП СГС «Севэлектроавтотранс им. А.С. Круподерова» и КП «Севгорводоканал»СГС находятся на грани банкротства, так как органом управления данных предприятий не разработана система экономической оптимизации их деятельности, которая создала бы условия для их рентабельной работы …»(абзац 7).

На виконання ухвали про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду суду від 13.06.2008 та в судовому засіданні Відповідач належні та допустимі докази, що підтверджують зазначені положення Рішення, не надав.

Крім того, відповідно до листа Прокурора міста Севастополя від 18.06.2008 за вих.№07-2-686 /а.с. 11 т.3/ за вказаними в Рішенні фактами порушення кримінального характеру з боку Севастопольської міської державної адміністрації не виявлялися та рішення в порядку статті 97 Кримінально-процесуального кодексу України не приймалися.

Стосовно наявності у Севастопольській міській Ради повноважень на прийняття Рішення суд на підставі законодавства України зазначає наступне.

Оскаржуваним Рішенням висловлена недовіра голові Севастопольської міської державної адміністрації. На думку Відповідача, це рішення прийнято на підставі наявності у нього «…права органа местного самоуправления на свободу осуществления собственных инициатив по любому вопросу, который не исключен из его компетенции и не отнесен к компетенции другого органа власти, предоставленное Европейской хартией местного самоуправления, на основании ст.ст. 7, 9, 119, 140 Конституции Украины, ст. 3, 4 Европейской хартией местного самоуправления, ст. 71 Закона Украины «О местном самоуправлении в Украине», ст. 9 Закона Украины «О местных государственных администрациях», ст. 18 Закона Украины «О государственном прогнозировании и разработке программ экономического и социального развития Украины»…»/а.с.26 т.1/.

Посилання Відповідача на положення статей 3, 4 Європейської хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985, яка ратифікована Верховною Радою України 15.07.1997 (Закон України „Про ратифікацію Європейської хартії місцевого самоврядування” від 15.07.1997 №452/97-ВР), безпідставне, оскільки статі 3 та 4 цієї Хартії обмежують свободу дій органів місцевого самоврядування для виконання своїх ініціатив межами національного закону.

Чинним на час прийняття Рішення законодавством України визначено статус місцевого самоврядування в Україні в цілому та встановлено вичерпний перелік джерел, що встановлюють статус місцевого самоврядування в місті Севастополі, окремо.

Так, відповідно до частини другої статті 24 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР правовий статус місцевого самоврядування в місті Севастополі визначається Конституцією України та Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР з особливостями, передбаченими законом про місто Севастополь.

Судом встановлено, що окремий закон із визначення особливостей здійснення місцевого самоврядування в місті Севастополі, існування якого передбачено Конституцією України (частина друга статті 140), Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР (частина друга статті 24), відсутній.

Таким чином, правовий статус місцевого самоврядування в місті Севастополі на час прийняття Рішення визначався виключно Конституцією України та Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР.

Відповідно до частини першої статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади –жителів села чи добровільного об’єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста –самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи (частина третя статті 140 Конституції України).

Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради (частина четверта статті 140 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Таким чином національне законодавство виокремлює дві ланки представницьких органів місцевого самоврядування: перша –сільські, селищні, міські ради, які є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншим законами; друга –обласні та районні ради, які є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, тобто, декількох територіальних громад, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншим законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Відповідно до частини четвертої статті 10 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР порядок формування та організація діяльності рад визначаються Конституцією України, цим та іншими законами, а також статутами територіальних громад. Зазначений перелік є вичерпним.

Судом встановлено, що відповідний статут територіальної громади міста Севастополя відсутній (письмові пояснення представника Відповідача від 27.06.2008 /а.с.79 т.3/).

Повноваження органів місцевого самоврядування, їх зміст та межі визначені законодавством про місцеве самоврядування в Україні відповідно до ланки органу місцевого самоврядування. Повноваження рад першої ланки визначені главою 1 „Повноваження сільських, селищних, міських рад” розділу ІІ „Організаційно-правова основа місцевого самоврядування” Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР. Статтею 25 цієї глави встановлено, що загальну компетенцію цих рад складають питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

В статті 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР визначена виключна компетенція сільських, селищних, міських рад.

Повноваження рад другої ланки визначені главою 4 „Повноваження районних і обласних рад” розділу ІІ „Організаційно-правова основа місцевого самоврядування” Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР, зокрема, питання їх виключної компетенції перелічені у статті 43.

Положення частини дев’ятої статті 118 Конституції України та аналіз Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР, зокрема, його глав 1 та 4, свідчать, що повноваження з прийняття рішення про недовіру голові відповідної місцевої державної адміністрації, надані виключно обласній та районній радам.

Відповідно до абзацу 7 статті 1 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР „районні та обласні ради –органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст”.

Виходячи з наведених вище положень Конституції України і Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР, Севастопольська міська Рада не має статусу районної чи обласної ради, та відповідно не володіє їх повноваженнями, в тому числі щодо висловлювання недовіри голові місцевої державної адміністрації.

Крім того, Законом України „Про місцеві державні адміністрації” від 09.04.1999 №586-ХІV (стаття 9, 34), питання з висловлення недовіри голові місцевої державної адміністрації віднесено до компетенції виключно обласної та районної ради, при чому цей закон встановлює, що ці ради можуть висловити недовіру голові відповідної місцевої державної адміністрації, тобто, обласної державної адміністрації та районної державної адміністрації, відповідно.

Таким чином, інститут „висловлення недовіри голові відповідної місцевої державної адміністрації” передбачений законодавством України лише для представницьких органів місцевого самоврядування, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, до яких Севастопольська міська Рада не відноситься.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що посилання Відповідача в Рішенні на статтю 9 Закону України „Про місцеві державні адміністрації” від 09.04.1999 №586-ХІV є безпідставним. При прийнятті Рішення Відповідач вийшов за межі наданих законодавством повноважень, порушивши, в тому числі, вимоги статей 19, 118, 140 Конституції України. Відповідно Рішення визнається протиправним (незаконним) та таким, що підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 8, 19, 118, 119, 124, 140 Конституції України, статтями 1, 2, 10, 24, главою 1 „Повноваження сільських, селищних, міських рад” розділу ІІ „Організаційно-правова основа місцевого самоврядування”, главою 4 „Повноваження районних і обласних рад” розділу ІІ „Організаційно-правова основа місцевого самоврядування” Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 №280/97-ВР, статтями 9, 34 Закону України „Про місцеві державні адміністрації” від 09.04.1999 №586-ХІV, статтями 2, 3, 4, 17, 104, 157-163 Кодексу адміністративного судочинства України (Закон України №2747-ІV від 06.07.2005), суд

п о с т а н о в и в:

1.          Адміністративний позов задовольнити.

2.          Визнати рішення Севастопольської міської Ради від 27.05.2008 №4374 „Про суспільно-політичну та економічну ситуацію в місті Севастополі” протиправним.

3.          Скасувати рішення Севастопольської міської Ради від 27.05.2008 №4374 „Про суспільно-політичну та економічну ситуацію в місті Севастополі”.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Севастопольського апеляційного господарського суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня складення постанови в повному обсязі заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку частини п’ятої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя підпис В.В. Алсуф`єв

Постанова складена та підписана 08.07.2008