ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2008 р.

№ 2/231

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого

суддів:

Кочерової Н.О.

Рибака В.В.

Черкащенка М.М.

розглянув касаційну скаргу

Української державної інноваційної компанії в особі Закарпатського регіонального відділення

на постанову

від 12.11.2007

Львівського апеляційного господарського суду

у справі

№ 2/231

господарського суду Закарпатської області

за позовом

Української державної інноваційної компанії в особі Закарпатського регіонального відділення

до

закритого акціонерного товариства "Ужгородський механічний завод"

про

стягнення 172 616,83 грн. через неналежне виконання умов мирової угоди, з яких 164 777,48 грн. основного боргу, 2 072,13 грн., 3% річних та 5 767,22 грн. інфляційних

за участю представників сторін:

від позивача Гутич М.М. дов. № 81 від 16.01.2008

від відповідача Якима С.І. голова правління

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2006 року Українська державна інноваційна компанія в особі Закарпатського регіонального відділення звернулась до господарського суду з позовом до закритого акціонерного товариства "Ужгородський механічний завод" про стягнення 196 909,10 грн. боргу у зв’язку з неналежним виконання умов мирової угоди, з яких 164 777,48 грн. основний борг, 29 659,95 грн. три відсотки річних та 2 471,67 грн. інфляційні збитки.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що умовами мирової угоди, затвердженої арбітражним судом області по справі № 2/128 від 23.01.2001 було визначено зобов'язання відповідача по своєчасному та повному погашенню визначеною угодою заборгованості. Однак, вважаючи на те, що графік погашення заборгованості відповідачем був порушений, позивач звернувся до Державної виконавчої служби з приводу її примусового стягнення. Оскільки кошти від відповідача почали вже надходити з порушенням визначеного угодою графіку, позивачем здійснено нарахування відсотків за користування позикою за період прострочки, пеню, три відсотки річних та інфляційні збитки, що в свою чергу спричинило виникнення суми основного боргу на день подання позову, оскільки зарахування сплачуваних відповідачем сум у виконавчому провадженні здійснювалось в погашення нарахованих відсотків за користування позикою у відповідності до умов мирової угоди.

В подальшому позивач уточнив свої вимог і просив стягнути 172 616,83 грн. боргу у зв’язку з неналежним виконання умов мирової угоди, з яких 164 777,48 грн. основний борг, 2 072,13 грн. три відсотки річних та 5 767,22 грн. інфляційні збитки.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 13.07.2007 (суддя Васьковський О.В.) в позові відмовлено повністю.

Відмовляючи в позові в частині стягнення основного боргу в сумі 164 777,48 грн., господарський суд виходив з того, що факт погашення відповідачем боргу встановлений господарським судом Закарпатської області по справі № 2/128 в ухвалі від 04.10.2006, якою відмовлено в задоволені скарги Української державної інноваційної компанії на дії державного виконавця по закінченню виконавчого провадження, згідно постанови від 21.08.2006, та підтверджується копіями платіжних доручень.

Відмовляючи в позові в частині стягнення річних і інфляційних, господарський суд, виходив з відсутності підстав для їх нарахування.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.07.2007 (судді: Р.Марко –головуючий, Т.Бонк, С.Бойко) рішення залишено без змін з тих же підстав.

В касаційній скарзі Українська державна інноваційна компанія в особі Закарпатського регіонального відділення просить скасувати постанову апеляційного господарського суду, та рішення господарського суду і прийняти нове рішення, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та їх юридичну оцінку, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11112 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час судового розгляду справи.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.05.2007 скасовано постанову від 05.02.2007 Львівського апеляційного госпо дарського суду та рішення від 29.11.2006 господарського суду Закарпатської області у і направлено справу на новий роз гляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи попередньо прийняті судові рішення, Вищий господарський суд зазначав, що господарські суди помилково застосували положення ст. 43 Закону України "Про виконавче провадження", яка регламентує розподіл стягнутих з боржника сум, оскільки фактичного стягнення не відбулось у зв’язку з добровільною сплатою боргу.

Разом з тим, Вищий господарський суд України не погодився з висновком судових інстанцій, що заявлені вимоги про стягнення відсотків по позиці не можуть бути предметом даного спору, у зв’язку з тим, що останні не включені до виконавчого провадження, оскільки господарські суди помилково ототожнили черговість зарахування сум, сплачених на погашення боргу за мировою угодою, з передбаченим ст. 43 Закону України "Про виконавче провадження" розподілом стягнутих з боржника грошових сум.

Проте, ці вказівки при новому розгляді справи судовими інстанціями виконано не було, тому рішення господарського суду та постанова апеляційної інстанції підлягають скасуванню.

Так, відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд не з’ясували належним чином правову природу спірних правовідносин та норми матеріального права які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а звідси не встановили дійсні права і обов’язки сторін.

Відповідно до змісту ст. ст. 4, 41 ЦК УРСР, які були чинними на час укладання сторонами мирової угоди, цивільні права і обов’язки виникають з підстав, передбачених законодавством України, в тому числі з договору, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов’язки; в свою чергу угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно мирової угоди від 23.05.2001, затвердженою рішенням арбітражного суду Закарпатської області по справі № 2/128 від 23.05.2001, розстрочено виплату до повного погашення узгодженого боргу в добровільному порядку (п. 19) із сплатою 12 % річних від суми основного боргу 1 128 955 тис. грн. (п.п. 5, 5.1.). За порушення строків сплати суми, як самої заборгованості за позикою (п. 5), так і відсотків (п. 7) згідно мирової угоди, Боржник зобов'язався сплатити додатково до встановленої відсоткової ставки за позику ( п. 8 ) пеню у розмірі 0,1 % за кожний день прострочки від суми несплачених відсотків та суми позики, термін яких наступив згідно графіку повернення позики 31.12.2001 р. (п. 5).

Господарський суд не затвердив би мирову угоду, якби вона не відповідала закону, або за своїм змістом не могла б бути виконана у відповідності з її умовами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", в редакції від 26.07.05, виконавче провадження підлягає закінченню у випадках затвердження судом мирової угоди між стягувачем і боржником про закінчення виконавчого провадження.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що боржником - ЗАТ "Ужгородський механічний завод" не виконано взятих на себе зобов'язань, а саме: прострочено встановлений мировою угодою граничний строк розрахунків, Українською державною інноваційною компанією в особі Закарпатського регіонального відділення 03.10.2006 року пред’явило позов до господарського суду Закарпатської області про стягнення залишку заборгованості боржника перед стягувачем у сумі 172 616,83 грн.

Відмовляючи в позові щодо стягнення боргу у зв’язку з неналежним виконання умов мирової угоди, судовими інстанціями не враховано, що в силу ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень, ст. ст. 11, 202 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, затверджена судом мирова угода за своєю правовою природою є правочином, який за загальними принципами цивільного законодавства має бути виконаний за правилами ст.ст. 525, 526 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 599 та 625 ЦК України, ст. 229 ГК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, яке припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Пунктом 6 статті 231 ГК України встановлено штрафні санкції за порушення грошового зобов'язання у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судовими інстанціями безпідставно прийнято до уваги твердження відповідача про те, що борг було погашено в повному обсязі під час виконавчого провадження, оскільки останнє не відповідає дійсності і суперечить матеріалам справи та зроблено без врахування наявності гарантійних листів, які є підтвердженням добровільності погашення боргу боржником.

Разом з тим, судові інстанції помилково застосували положення ст. 43 Закону України "Про виконавче провадження", яка визначає порядок розподілу стягнутих з боржника грошових сум, оскільки виконавчого провадження як такого не відбулося.

Стаття 20 Закону України "Про інвестиційну діяльність в Україні", в редакції від 18.09.1991, передбачає, що при недодержанні договірних зобов'язань суб’єкти несуть майнову та іншу відповідальність згідно законодавчих актів України, а дані факти свідчать про надання боржником неправдивих відомостей щодо виконання своїх зобов'язань та спроби ухилитись від повернення державних коштів.

Враховуючи викладене, постановлені господарськими судами судові рішення підлягають скасуванню, як постановлені, на підставі неправильного застосування норм матеріального права з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Української державної інноваційної компанії в особі Закарпатського регіонального відділення задовольнити.

Постанову від 12.11.2007 Львівського апеляційного господарського суду та рішення від 13.07.2007 господарського суду Закарпатської області у справі № 2/231 скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов Української державної інноваційної компанії в особі Закарпатського регіонального відділення та стягнути з закритого акціонерного товариства "Ужгородський механічний завод" 164 777,48 грн. основного боргу, 2 072,13 грн. три відсотки річних, 5 767,22 грн. інфляційних, 1 969,10 грн. державного мита, та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а також 1 969,10 грн. (984,55 грн.+984,55 грн.) державного мита за розгляд скарги в апеляційній інстанції, 1 969,10 грн. (984,55 грн.+984,55 грн.) державного мита за розгляд скарги в касаційній інстанції.

Доручити господарському суду Закарпатської області видати накази.

Головуючий Н.Кочерова

С у д д і В. Рибак

М.Черкащенко