ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
м.Донецьк, вул.Артема, 157, тел.381-88-46
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24.01.08 р.
Справа № 2-65/07

Господарський суд Донецької
області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Семенюшко
Г.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою
ОСОБА_1 (представник до судового засідання не з'явився), до товариства з
обмеженою відповідальністю „Маріфарм” (представник до судового засідання не
з'явився) та до приватного підприємства „Труш Т.М.” (представник ОСОБА_3,
довіреність від 20.07.07 року), за участі третіх осіб без самостійних вимог на
предмет спору ОСОБА_2 (представник до судового засідання не з'явився) та
житлово-будівельного кооперативу „Нептун” (представник до судового засідання не
з'явився) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14.05.03 року №
1, за яким відчужено нежитлове приміщення літ.А-5 (цоколь), розташоване за
адресою АДРЕСА_1, з приведенням сторін у первісне становище, а також про
солідарне стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю „Маріфарм” та
приватного підприємства „Труш Т.М.” суми завданої моральної шкоди у розмірі
10'000 грн., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Громадянин)
звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю
„Маріфарм” (далі - Товариство) та до приватного підприємства „Труш Т.М.” (далі
-Підприємство) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14.05.03
року № 1 (далі - Договір), за яким Товариством відчужено Підприємству нежитлове
приміщення літ.А-5 (цоколь) площею 248,7 м2, розташоване за адресою АДРЕСА_1
(далі - Приміщення) та про здійснення двосторонньої реституції. Позовні вимоги
Громадянина (як засновника Товариства, корпоративні права якого порушено)
ґрунтуються на приписах статей 50, 62 та 63 ЦК УРСР, оскільки на думку
позивача, Договір вчинений всупереч меті діяльності Товариства (продаж
Приміщення призвів до збитків та до ліквідації Товариства), з перевищенням
повноважень директора Товариства (без додаткового погодження продажу на зборах
учасників Товариства), а також позивач вважає, що Договір вчинений директором
Товариства ОСОБА_2 (далі - Директор) з суб'єктом підприємницької діяльності
Підприємством, якого Директор безпосередньо представляє, оскільки є засновником
Підприємства. Також позовні вимоги обґрунтовані нормами статей 220, 227, 232 та
233 ЦК України, зокрема, позивач вказує на те, що всупереч вимог закону Договір
не підданий нотаріальному посвідченню, вчинений без відповідного дозволу
(ліцензії), укладений на вкрай невигідних умовах (за символічною ціною) та
взагалі підписання Договору є наслідком зловмисної домовленості.

Представник позивача до жодного судового
засідання, призначеного після скасування попередніх судових рішень у справі №
2-65/07 постановою Вищого господарського суду України від 08.11.07 року - не
з'явився, не зважаючи на належне повідомлення судом про час та місце судового
засідання. Вимоги суду щодо письмового визначення позивачем правових підстав
позову, надання доказів обґрунтування розміру моральної шкоди та надання
відомостей щодо внесення після 18.01.01 року змін та доповнень до статутних
документів Товариства - позивачем проігноровані, тому суд на підставі статті 75
ГПК України при вирішенні спору по суті виходить з письмових обґрунтувань,
пояснень та документів, які були надані позивачем суду до 08.11.07 року.

Судом залучено до участі у справі
Директора у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, який є
одночасно засновником Підприємства та Товариства, а також житлово-будівельний
кооператив „Нептун” (далі - Кооператив), який був кредитором Товариства.

Представники відповідача
Товариства, а також третіх осіб Директора та Кооперативу до жодного судового
засідання, призначеного після скасування попередніх судових рішень у справі №
2-65/07 постановою Вищого господарського суду України від 08.11.07 року - також
не з'явилися, не зважаючи на належне повідомлення судом про час та місце
судового засідання.

Відповідач Підприємство заперечив
проти позову, вважаючи, що права та законні інтереси Громадянина юридичним
фактом укладення Договору - не порушені, оскільки власником та розпорядником
Приміщення є саме Товариство, а не його засновник Громадянин. Підприємство
вказало, що Приміщення продане за 10'000 грн., що є меншим ніж розмір
статутного фонду Товариства, через що продаж Приміщення за Договором не
потребує погодження зборами учасників Товариства, а також висунуло клопотання
про припинення провадження у справі № 2-65/07 через ліквідацію Товариства.

За клопотанням позивача, ухвалою
Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 29.03.07 року у справі № 2-65/07
вжито заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на Приміщення.

Вислухавши у судовому засіданні
представника Підприємства, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані
докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов до Підприємства
не підлягає задоволенню, наразі провадження за позовом до Товариства слід
припинити, виходячи з наступного.

Статут Товариства затверджений
рішенням зборів засновників від 11.01.01 року № 1 та 18.01.01 року цей статут
зареєстровано розпорядженням Маріупольського міського голови № 50р, тобто за
змістом статті 26 ЦК УРСР, Товариство вважається створеним та наділеним
цивільною правоздатністю з 18.01.01 року. Засновниками (учасниками) Товариства
згідно змісту установчого договору та статуту Товариства є Громадянин та
Директор з часткою статутного фонду по 50% у кожного, причому загальний розмір
статутного фонду Товариства складає 11'800 грн., які мають бути внесені
учасниками у вигляді грошового внеску.

Доказів внесення змін та доповнень
до статутних документів Товариства, а також доказів збільшення або зменшення
розміру статутного фонду - суду не надано.

Згідно договору купівлі-продажу №
285 від 10.12.01 року Товариство придбало в Управління міського майна
Маріупольської міської ради нерухомість - Приміщення, сплативши за цей об'єкт
32'517 грн.

Дослідивши Договір, з якого виникли
цивільні права та обов'язки продавця Товариства та покупця Підприємства, суд
дійшов висновку, що укладена між сторонами угода за своїм змістом та своєю
правовою природою є договором купівлі-продажу нерухомості, який підпадає під
правове регулювання норм статей 224-240 ЦК УРСР.

Таким чином, в силу статті 224 ЦК
УРСР та розділів 1-2 Договору, продавець Товариство зобов'язалося передати у
власність покупця Підприємства Приміщення, а Покупець зобов'язався прийняти
Приміщення балансовою вартістю 32'517 грн. та сплатити за нього грошову суму
10'000 грн. Факти здійснення оплати за Договором та передачі Приміщення
підтверджено в судовому засіданні поясненнями представника Підприємства.

З огляду на наведене, суд дійшов
висновку, що Договір в порядку статті 4 ЦК УРСР створив цивільні права та
обов'язки лише для його безпосередніх учасників - Підприємства та Товариства.

Посилання Громадянина та те, що
Договір має бути визнаний недійсним в порядку статті 50 ЦК УРСР як такий, що
укладений юридичною особою Товариством в суперечності з встановленими цілями її
діяльності - є необґрунтованими.

Зокрема, згідно пунктів 2.1-2.2
статуту Товариства, зазначений суб'єкт господарювання створений для здійснення
виробничої, науково-дослідницької та комерційної діяльності з метою одержання
відповідного прибутку, причому одним з прямо передбачених статутних видів
діяльності Товариства є продаж нерухомого майна невиробничого призначення та
виконання операцій з нерухомістю.

Таким чином, суд вважає, що
можливість укладення Договору, який є угодою щодо відчуження нерухомості, не
тільки не суперечить, але й прямо передбачена серед статутних цілей та мети
діяльності Товариства.

Посилання позивача на
невідповідність Договору цілям діяльності Товариства стосовно отримання
прибутку через те, що внаслідок операції купівлі-продажу з Приміщенням
Товариство зазнало збитків, оскільки балансова вартість Приміщення (32'517
грн.) та оціночна вартість Приміщення (210'000 грн.), визначена станом на
31.03.03 року спеціалістом ТОВ „Фемікс” - є вищими за продажну ціну (10'000
грн.), - не може бути взятими судом до уваги, оскільки згідно статті 1 Закону
України „Про підприємництво” та згідно статті 42 ГК України підприємництвом
визнається самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання з метою досягнення
економічних і соціальних результатів, водночас, можливе понесення збитків
Товариством внаслідок вчинення Договору - є елементом підприємницької
діяльності, яка здійснюється на власний ризик, через що ця діяльність не може
бути лише прибутковою.

До того ж, балансова ціна
Приміщення (32'157 грн.) не може відображати реальну вартість цієї нерухомості,
оскільки під поняттям балансова вартість розуміється не ціна, визначена
сторонами в процесі ринкового співвідношення попиту та пропозиції, а первісна
вартість об'єкта за вирахуванням його зносу (наказ Міністерства промислової
політики України „Щодо забезпечення обліку основних засобів та інших
необоротних активів” від 11.09.03 року № 381).

Наявні в справі № 2-65/07 висновок
ТОВ „Фемікс” від 31.03.03 року та лист Універсальної товарної біржі „Гарант” №
5/1 від 27.02.03 року, згідно змісту яких орієнтовна (вірогідна) вартість
Приміщення станом на лютий та березень 2003 року становить 210'000 грн. - не
вказує на те, що Приміщення мало ринкову вартість 210'000 грн. в момент
укладення Договору, оскільки від підготовки висновків зазначених спеціалістів
до моменту продажу Приміщення минув певний час, за який Приміщення могло
істотно змінити вартість внаслідок причин об'єктивного характеру, окрім того,
спеціалісти визначили не ринкову, а орієнтовну та вірогідну вартість
Приміщення.

Нарешті, сторони за Договором не
пов'язані з необхідність встановлювати на Приміщення саме ціну, яка
визначається спеціалістами-оцінювачами, оскільки згідно розділу ІІ Закону
України „Про ціни та ціноутворення”, ціна Приміщення за Договором є вільною і
визначається лише тими суб'єктами, для яких Договір створює цивільні права та
обов'язки. Доказів наявності встановлених на Приміщення державних фіксованих
або граничних цін - суду не надано.

Твердження позивача про те, що
невідповідність Договору статутним цілям Товариства випливає з ліквідації цього
суб'єкта господарювання внаслідок продажу Приміщення - повністю спростоване змістом
постанови господарського суду Донецької області від 09.03.06 року у справі №
27/37Б про визнання Товариства банкрутом, згідно якої Товариство визнане
банкрутом не внаслідок продажу Приміщення, а через наявність податкового боргу
1'034,23 грн., неподання протягом трьох років податкових декларацій,
нездійснення підприємницької діяльності тощо. Вказане судове рішення також
зазначає і про те, що на момент визнання в 2006 році Товариства банкрутом у
власності останнього перебувала частина нежитлового приміщення, тому суд не
може вважати, що спірне Приміщення було єдиним наявним основним засобом
Товариства.

Обґрунтування позовних вимог
приписами статей 62 та 63 ЦК УРСР (вчинення Договору з перевищенням повноважень
та у власних інтересах Директора, який представляє Підприємство) - також не є
доказово підтвердженим.

Зокрема, в розпорядженні суду
відсутні дані про те, що Директор, який за змістом статутних документів
Підприємства є його єдиним засновником - був вправі станом на 14.05.03 року
особисто представляти інтереси Підприємства без довіреності або без
відповідного наказу. Виконавчим органом Підприємства є директор Труш Т.М., яка
і підписала Договір з боку Підприємства, що вказує на те, що при укладенні
Договору не порушено імперативні приписи частини 3 статті 62 ЦК УРСР, які
зазначають що представник не може укладати угоди від імені особи, яку він
представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи,
представником якої він одночасно є.

Позивач вбачає також перевищення
повноважень Директора при укладенні Договору і в тому, що пунктом 10.2 статуту
Товариства зазначено, що тільки загальні збори учасників Товариства вправі
затверджувати угоди, укладені на суму, яка перевищує розмір статутного фонду.
Втім таке твердження не береться судом до уваги, оскільки, як зазначалося вище,
ціною Договору є 10'000 грн., а розмір статутного фонду Товариства - 11'800
грн., тому Договір не повинен додатково затверджуватися загальними зборами
учасників Товариства.

Правові та доказові обґрунтування
позовних вимог, які засновані на нормах статей 220, 227, 232 та 233 ЦК України
(щодо відсутності нотаріального посвідчення Договору, вчинення правочину без
відповідного дозволу (ліцензії), укладення Договору на вкрай невигідних умовах
(за символічною ціною) та підписання Договору внаслідок зловмисної
домовленості) - взагалі не можуть братися судом до уваги та розглядатися у
межах справи № 2-65/07, оскільки позовні вимоги щодо визнання Договору
недійсним та застосування двосторонньої реституції можуть бути обґрунтовані
виключно приписами ЦК УРСР, а не Цивільного Кодексу України, який набрав
законної сили 01.01.04 року - хронологічно пізніше моменту виникнення
юридичного факту укладення Договору.

З врахуванням вказаного, суд має
відмовити у задоволенні позову про визнання Договору недійсним на підставі
статей 50, 62 і 63 ЦК УРСР та застосування двосторонньої реституції - через
необґрунтованість вимог позивача за правовими підставами, наведеними у тексті
позовної заяви, заяв про зміну предмету спору та письмовому змісті дебатів.

Аналіз статей 23 та 1167 ЦК
України, змісту постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.95 року № 4
„Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”
і роз'яснення Вищого господарського суду України від 29.02.96 року № 02-5/95
„Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням
моральної шкоди” дають підстави зробити висновок, що відшкодування моральної
шкоди, завданої душевними стражданнями, яких Громадянин зазнав внаслідок
укладення відповідачами Договору, має здійснюватися за загальними правилами
відшкодування шкоди - тобто, у разі наявності шкоди, вини певної особи та
причинно-наслідкового зв'язку між означеними категоріями.

Втім позивач не довів суду ані
факту спричинення моральної шкоди, ані вини та протиправності дій відповідачів
при укладенні Договору, ані причинно-наслідкового зв'язку між діями
відповідачів та спричиненням моральної шкоди, оскільки суду не надано жодних
доказів завдання позивачу фізичного болю, душевних страждань або приниження
репутації фізичної особи (виписки з історії хвороби, дані медичного обстеження,
докази втрати репутації тощо). До того ж, позивач жодним чином не обґрунтував
розмір заявлених позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди (10'000
грн.), тому у задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди також слід
відмовити через необґрунтованість розміру заявленої позовної вимоги,
недоведеність факту завдання шкоди, недоведеність вини відповідачів та
відсутність безпосереднього причинного зв'язку між діями відповідачів і
завданням моральної шкоди.

Згідно відомостей, що випливають з
отриманої судом довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців № 951946, відповідача Товариство 12.09.07 року було
ліквідовано через визнання банкрутом, про до Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України внесено відповідний запис № 1
004184.

Відповідно до статті 33 Закону
України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців”
юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та
обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті реорганізації
або в результаті ліквідації, причому юридична особа є такою, що припинилася, з
дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію
припинення юридичної особи.

З огляду на наведене, у зв'язку з
ліквідацією юридичної особи відповідача Товариства, суд вважає за необхідне
припинити провадження у справі за позовом Громадянина до Товариства в порядку
пункту 6 частини 1 статті 80 ГПК України.

В порядку статті 49 ГПК України суд
покладає судові витрати на позивача.

На підставі означених норм
матеріального права, керуючись ст.ст.1, 2, 4, 22, 27, 35, 36, 43, 49, 75, п.6
ч.1 ст.80, ст.ст.82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Припинити провадження у справі за
позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю „Маріфарм” про
визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14.05.03 року № 1, за яким
відчужено нежитлове приміщення літ.А-5 (цоколь), розташоване за адресою
АДРЕСА_1, з приведенням сторін у первісне становище, а також про солідарне
стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю „Маріфарм” та приватного
підприємства „Труш Т.М.” суми завданої моральної шкоди у розмірі 10'000 грн.

Відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_1 до приватного підприємства „Труш Т.М.” про визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 14.05.03 року № 1, за яким відчужено нежитлове приміщення
літ.А-5 (цоколь), розташоване за адресою АДРЕСА_1, з приведенням сторін у
первісне становище, а також про солідарне стягнення з товариства з обмеженою
відповідальністю „Маріфарм” та приватного підприємства „Труш Т.М.” суми
завданої моральної шкоди у розмірі 10'000 грн.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути
оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку
протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом
одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя
Мєзєнцев Є.І.

Надруковано
у 7 примірниках:

1
-позивачу

2-3
-відповідачам

5-6
-третім особам

7
-господарському суду Донецької області