ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 45/25т

12.09.08

Господарський суд міста Києва у складі судді Нарольського М.М.,

розглянувши справу

№ 45/25т

за позовом

Відкритого акціонерного товариства «Донбасенерго»

до

Державного комітету України з державного матеріального резерву

про

визнання недійсним господарського зобов’язання

за участю представників сторін:

від позивача

- Боєнко О.В.

від відповідача

- Брега Т.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Державного комітету України з державного матеріального резерву про визнання недійсним господарського зобов'язання Відкритого акціонерного товариства «Донбасенерго»по зберіганню на Курахівській ТЕС ВАТ «Донбасенерго»мазуту державного матеріального резерву марки М-100 в кількості 1374,800 тони, яке передбачене приймальним актом (зберігальним зобов'язанням) від 22.01.2000 р. № 2, форма № Р-16, оформленим Курахівською ТЕС ВАТ «Донбасенерго».

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач придбав у ТОВ «Інтеграція»мазут, який у 1996 - 1997 роках передавався ТОВ «Інтеграція»визначеним одержувачам, зокрема позивачеві. Позивач отриманий від ТОВ «Інтеграція»мазут прийняв, облікував його закладення до матеріального резерву згідно приймальних актів по формі Р-16. Зокрема, позивач зазначає, що він облікував мазут марки М-100 в кількості 1374,8 топ. оформив на нього Приймальний акт (збережувальне зобов'язання) по формі Р-16 від 25.06.1997 р. № 1а та направив його відповідачеві. Відповідач вказаний акт не прийняв та відмовився оплачувати ТОВ «Інтеграція»кошти за переданий позивачеві, як визначеного одержувача, мазут. Позивач вказує, що внаслідок таких дій відповідача виник господарський спір між відповідачем та ТОВ «Інтеграція», за наслідками розгляду якого Вищий арбітражний суд України прийняв рішення від 30.12.1999 р. № 1/15-7/21, згідно якого ТОВ «Інтеграція»належним чином поставив мазут та обґрунтовано вимагає оплати вказаного мазуту.

Позивач стверджує, що на виконання вищевказаного рішення Вищого арбітражного суду України від 30.12.1999 р. № 1/15-7/21 Державний комітет України з державного матеріального резерву, у 2000 році прийняв до обліку мазут, отриманий позивачем від ТОВ «Інтеграція», для чого позивач оформив на вже прийнятий ним мазут за Приймальним актом (збережувальним зобов'язанням) по формі Р-16 від 25.06.1997 р. № 1а новий Приймальний акт від 22.01.2000 р. № 2 на мазут в кількості 1374,8 тон та зазначив у вказаному акті, що останній є повторенням приймального акту від 25.06.1997 р. № 1а. Тому позивач вважає, що обов'язок по зберіганню 1374,8 тон мазуту арки М-100 вже виник на підставі Приймального акту від 25.06.1997 р. № 1а. а Приймальний акт від 22.01.2000 р. № 2 є лише повторним актом на цей же мазут, який в свою чергу був складений позивачем для обліку зазначеного мазуту відповідачем та не породжує додаткового зобов'язання у позивача по зберігання 1374,8 тон мазуту по відношенню до вже облікованого позивачем мазуту за Приймальним актом від 25.06.1997 р. № 1а.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що дійсно був спір між відповідачем та ТОВ «Інтеграція»і на виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 30.12.1999 р. № 1/15-7/21 відповідач оплатив поставлений ТОВ «Інтеграція»мазут та видав Курахівській ТЕС Відкритого акціонерного товариства «Донбасенерго» для оформлення Приймальний акт (збережувальне зобов'язання) № 2 на зберігання мазуту в кількості 1374,8 тон. та після оформлення названого акту врахував дану кількість мазуту у своєму обліку. Відповідач стверджує, що мазут, який зберігається на Курахівській ТЕС Відкритого акціонерного товариства «Донбасенерго»належить відповідачеві, оскільки був ним оплачений, а твердження позивача не відповідають дійсності. Також відповідач заявив про пропуск строку позовної давності позивачем за заявленою вимогою та просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Разом з тим, в матеріалах справи містяться письмові пояснення позивача, в яких останній зазначив, що господарське зобов'язання, що виникло на підставі Приймального акту (зберігального зобов'язання) від 22.01.2000 р. № 2 є одностороннім, а тому позивач на підставі ч. 1 ст. 214 ЦК України відмовився від нього, шляхом прийняття такого рішення Дирекцією позивача. Також позивач зазначив, що на зберігання останнього матеріальні цінності за Приймальним актом (зберігальним зобов'язанням) від 22.01.2000 р. № 2 не передавалися, а тому у позивача не виникло зобов'язання по відповідальному зберіганню цінностей державного резерву. На підставі викладених обставин позивач просив припинити провадження у справі на підставі п. 1-1 ст. 80 ПІК України.

Ухвалою від 25.12.2007 р. порушено провадження у справі № 45/25т та призначено її до розгляду на 23.01.2008 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва (суддя Балац С.В.) від 09.04.2008 р. припинено провадження у справі № 45/25т.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2008 р. ухвалу господарського суду міста Києва від 09.04.2008 р. у справі № 45/25т скасовано, а матеріали справи повернуто господарському суду міста Києва для розгляду по суті.

За резолюцією керівництва суду від 22.07.2008 р. справа передана для розгляду судді Нарольському М.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.07.2008 р. суддя Нарольський М.М. прийняв справу до свого провадження та призначив її розгляд в судовому засіданні на 20.08.2008 р.

Відповідно до ст. 77 ГПК України в судовому засіданні 20.08.2008 р. оголошено перерву до 12.09.2008 р.

В порядку ст. 85 ГПК України за згодою представників сторін судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи сторін, дослідивши подані докази, обговоривши обставини справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Указу Президента України № 603/2001 від 07.08.2001 р. Державний комітет України з державного матеріального резерву є правонаступником Державного агентства з управління державним матеріальним резервом України, утвореного на базі Державного комітету по матеріальних резервах згідно постанови Кабінету Міністрів України №1041 від 30.06.2000 р.

Відповідно до «Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву», затвердженого Постановою КМУ №1129 від 08.10.1997 р. на підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держкомрезервом, виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо.

На Курахівській ТЕС ВАТ «Донбасенерго»на зберіганні знаходився мазут державного матеріального резерву, який прийнято останнім на підставі Приймального акту (зберігального зобов'язання) від 08.10.1996 р. № 1 в кількості мазут марки М-40 - 937,307 тон, мазут марки М-100 - 874,887 тон, Приймального акту (зберігального зобов'язання) від 25.10.1996 № 3 в кількості мазут марки М-40 - 507,128 тон, мазут марки М-100 -2638,989 тон, Приймального акту (зберігального зобов'язання) від 12.12.1996 № 4 в кількості мазут марки М-100 - 702,6 тон, Приймального акту (зберігального зобов'язання) від 06.01.1997 № 5 в кількості мазут компонент - 6442,49 тон, мазут марки М-100 - 1434,99 тон, Приймального акту (зберігального зобов'язання) від 25.06.1997 № 1а в кількості мазут марки М-100 - 1374,8 тон. Приймального акту (зберігального зобов'язання) від 25.06.1997 № 16 в кількості мазут марки М-100 - 988,75 тон.

Отже, всього на зберіганні Курахівській ТЕС ВАТ «Донбасенерго»за вказаними Приймальними актами знаходиться на зберіганні 15901,941 тон мазуту державного матеріального резерву.

2 лютого 1998 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 8, предметом якого був відпуск з державного резерву мазуту згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.01.1998 р. № 73-2 в порядку тимчасового позичання (п. 1.1. Договору від 02.02.1998 р. № 8).

На виконання умов вказаного договору Держкомрезервом 02.02.1998 р. видано Кураховській ТЕС Наряд № 2-7/39 на відпуск з матеріального резерву мазуту в кількості 15901,941 тон.

Таким чином, до складу мазуту відпущеного Держкомрезервом на користь Кураховської ТЕС входив мазут в кількості 1374,8 тон, прийнятий Кураховською ТЕС за Приймальним актом від 25.06.1997 р. № 1а.

30 грудня 1999 року Вищим арбітражним судом України прийнято рішення у справі № 1/15- 7/21 за позовом АТЗТ «Інтеграція»до Державного комітету України по матеріальних резервах, за участю третіх осіб Кураховської ТЕС, Старобишевської ТЕС про стягнення з відповідача 977022,51 грн. боргу та пені за неналежне виконання договору про поставку мазуту. У вказаному рішенні зазначено:

«Постачаючи продукцію, позивач дотримався умов рознарядки, реквізитів одержувачів продукції, її об'ємів, які визначені у погодженому сторонами листі Міненергетики України від 31.10.1996 р.» «Отже, сторони дотримувались виконання умов п. 8 договору щодо реквізитів, за якими повинна поставлятись продукція».

«Отримуючи продукцію по факту виконання позивачем зобов'язань, відповідач погодив своїми наступними діями (складання актів приймання-передачі, оплата продукції, наступна пропозиція про припинення поставок) строки, об'єми, графіки виконання позивачем зобов'язань, що не суперечить п. 1.1. договору.

Отже, відмова відповідача сплатити вартість відвантажених позивачем 2271 тонн мазуту суперечить рознарядці Міненергетики, договору та взаємовідносинам, які складають між сторонами. Факт отримання 2271 тонн мазуту підтверджений Кураховською та Старобишевською теплоелектростанціями, які звітували перед Держкомрезервом у встановленому порядку шляхом складання актів по формі Р-16».

Вказаним рішенням Вищого арбітражного суду України від 30.12.1999 р. № 1/15-7/21 позов задоволено частково та вирішено стягнути основний борг повністю, витрати по оплаті залізничного тарифу повністю, а також суму пені за уточненим розрахунком суду.

За твердженням відповідача останній видав Кураховській ТЕС приймальний акт (зберігальне зобов'язання) № 2 на зберігання мазуту в кількості 1374,8 тонн.

Позивач оформив Приймальний акт (зберігальне зобов'язання) № 2 від 22.01.2000 р. на мазут в кількості 1374,8 тонн та зробив на вказаному акті помітку, про те, що цей акт є повторенням приймального акту від 25.06.1997 р. № 1а. Позивач направив відповідачеві Приймальний акт (зберігальне зобов'язання) № 2 та в супровідному листі до нього зазначив, що Приймальний акт (зберігальне зобов'язання) № 2 є повторенням Приймального акту від 25.06.1997 р. № 1а.

Між позивачем та відповідачем складено акт звірки наявності мазуту державного резерву на Курахівській ТЕС ВАТ «Донбасенерго»станом на 01.01.2003 р., підписаний з обох сторін. З вказаного акту вбачається розбіжність між даними сторін щодо наявності на зберіганні у відповідача мазуту державного резерву марки М-100. Зокрема, за даними відповідача на зберіганні у позивача знаходиться 12695,321 тонн мазуту марки М-100, а за даними позивача лише 11320,521 тонн. Отже, різниця в кількості наявності мазуту державного резерву на Курахівській ТЕС ВАТ "Донбасенерго" за даними сторін становить 1374,8 тонн.

Спір між сторонами виник внаслідок того, що позивач вважає, що у нього окрім вже існуючого зобов'язання по зберіганню мазуту, в тому числі мазуту в кількості 1374,8 тонн за Приймальним актом від 25.06.1997 р. № 1а, виникло додаткове господарське зобов'язання по зберіганню того ж самого мазуту в кількості 1374,8 тонн на підставі повторно оформленого Приймального акту № 2 складеного 22.01.2000 р. Тому, позивач просить визнати недійсним вказане додаткове господарське зобов'язання, що виникло на підставі Приймального акту № 2 складеного 22.01.2000 р.

В силу ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 151 ЦК УРСР в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт передачі позивачеві у схов мазуту в кількості 15901,941 тонн, в тому числі 1374,8 тонн мазуту, прийнятого позивачем за Приймальним актом (зберігальним зобов'язанням) від 25.06.1997 № 1а.

Згідно ст. 413 Цивільного кодексу Української РСР за договором схову одна сторона (охоронець) зобов'язується зберігати майно, передане їй другою стороною, і повернути це майно в цілості. В договорі схову між соціалістичними організаціями може бути також передбачений обов'язок охоронця прийняти на схов майно, яке буде передано йому другою стороною. Договір схову вважається безоплатним, якщо інше не встановлено законом або договором.

З вказаної норми вбачається, що договір схову є реальним договором, а права та обов'язки по зберіганню майна виникають у охоронця з моменту передачі йому на схов речі.

Враховуючи те, що мазут в кількості 1374,8 тонн фактично передано та обліковано позивачем у 1997 р., то обов'язок останнього зберігати вказане майно виник у позивача з моменту вищевказаної передачі мазуту. Оскільки Приймальний акт (зберігальне зобов'язання) від 22.01.2000 р. № 2 складено як повторення Приймального акту (зберігального зобов'язання) від 25.06.1997 р. № 1а, та на виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 30.12.1999 р. № 1/15-7/21 і з метою обліку у відповідача мазуту в кількості 1374,8 тонн, то мазут в кількості 1374,8 тонн фактично було передано охоронцю (позивачеві) у 1997 р. з оформленням Приймального акту (зберігального зобов'язання) від 25.06.1997 р. № 1а. В той же час, за Приймальним актом (зберігальним зобов'язанням) від 22.01.2000 р. № 2 майно у схов охоронцю (позивачеві) додатково до переданого раніше не передавалося, а тому у позивача обов'язку по зберіганню мазуту додатково в кількості 1374,8 тонн відповідно до Приймального акту (зберігального зобов'язання) від 22.01.2000 р. № 2 не виникало, у зв'язку з відсутністю фактичної додаткової передачі вказаної вище кількості мазуту саме за Приймальним актом (зберігальним зобов'язанням) від 22.01.2000 р. № 2.

Відповідач не спростував вищевказаних фактів, а позивач довів факт відсутності фактичної передачі, додатково до переданого у 1997 р. мазуту.

Отже, оспорюваного позивачем господарського зобов'язання ВАТ «Донбасенерго»по зберіганню на Курахівській ТЕС ВАТ «Донбасенерго»мазуту державного матеріального резерву марки М-100 в кількості 1374,8 тонн відповідно до акту по формі № р-16 від 22.01.2000 р. № 2, складеного Курахівською ТЕС ВАТ «Донбасенерго», не виникло між сторонами спору. Тобто, оспорюваного зобов'язання по збереженню позивачем мазуту в кількості 1374,8 тонн не існує.

В процесі розгляду справи позивач неодноразово обґрунтовано наголошував, що на підставі приймального акту № 2 від 22.01.2000 р. між сторонами не виникло господарського зобов’язання по збереженню товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Господарський суд порушує справи за позовними заявами ,зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи те, що оспорюване позивачем господарське зобов'язання не виникло і не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, то відсутні правові підстави для задоволення позову у даній справі.

Приймаючи до уваги викладене та враховуючи положення чинного законодавства, господарський суд відмовляє в позові.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. ст. 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя

М.М. Нарольський

Дата підписання рішення: 22.09.2008 р.