ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2008 р.

№ 12/194/8/4

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Грейц К.В.,

суддів :

Бакуліної С.В.,

Глос О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги

Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Чернігівгаз”

(далі –ВАТ “Чернігівгаз”)

на постанову

від 17.12.2007 року Київського апеляційного

господарського суду

у справі

№ 12/194/8/4

господарського суду

Чернігівської області

за позовом

Дочірньої компанії “Укртрансгаз” Національної

акціонерної компанії “Нафтогаз України”

до

ВАТ “Чернігівгаз”

про

стягнення 2 920 010,23 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача:

Самойленко К.В. (довіреність №2-15 від 26.12.2007р.)

від відповідача:

Кузнецова В.О. (довіреність №18/3186 від 03.12.2007 року); Подалюка Т.О. (довіреність №18/276 від 04.02.2008р.)

В С Т А Н О В И В:

13.03.2008 року в судовому засіданні оголошено перерву до 03.04.2007 року до 13-55 годин.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області (суддя Лавриненко Л.М.) від 24.09.2007 року у справі № 12/194/8/4 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 1 023 624,41 грн. боргу, 609 646,52 грн. інфляційних втрат та 164 912,93 грн. трьох відсотків річних за прострочку оплати наданих в 2004 році послуг, 76 725,49 грн. інфляційних втрат та 12 505,16 грн. трьох відсотків річних за прострочку оплати наданих в 2005 році послуг, 18 874,15 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду (головуючий суддя Григорович О.М., судді –Гольцова Л.А., Рябуха В.І.) від 17.12.2007 року у справі № 12/194/8/4 рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.09.2007 року змінено; позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 1 023 624,41 грн. боргу, 609 646,52 грн. інфляційних втрат та 164 912,93 грн. трьох відсотків річних за прострочку оплати наданих в 2004 році послуг, 76 725,49 грн. інфляційних втрат та 12 505,16 грн. трьох відсотків річних за прострочку оплати наданих в 2005 році послуг, 193 764,69 грн. пені, 35 826,86 грн. штрафу за 2004 рік, 21 057,05 грн. пеня за 2005 рік, 21 380,63 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в іншій частині позову відмовлено; стягнуто з відповідача на користь позивача 1253,24 грн. державного мита за подання апеляційної скарги.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2007 року повністю, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.09.2007 року скасувати частково та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 77 881,95 грн. та інфляційних втрат в сумі 278 699,85 грн. та зменшити суму стягнутого з відповідача державного мита відповідно до пропорційного розміру задоволених вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ч.1 ст.7, ст.ст.546, 549, п.2 ст.551, ст.625 ЦК України, ст.1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”, ст.ст.41, 33, 43 ГПК України.

Відзиву на касаційну скаргу позивач не надіслав.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представників відповідача, які підтримали викладені в ній доводи, заперечення на касаційну скаргу представника позивача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Позивач звернувся до суду з остаточними позовними вимогами про стягнення з відповідача загальної заборгованості за договором №11-37 від 03.01.2002 року в сумі 2 390 244,23 грн., з яких: 1 023 624,41 грн. основного боргу за послуги по транспортуванню газу надані позивачем відповідачу в 2004 році; 387 529,38 грн. пені, нарахованої за неналежне виконання відповідачем зобов’язань по оплаті послуг по транспортуванню газу у 2004 році; 609 646,52 грн. інфляційних збитків, нарахованих за неналежне виконання відповідачем зобов’язань по оплаті послуг по транспортуванню газу у 2004 році; 164 912,93 грн. трьох відсотків річних з простроченої суми, нарахованих за неналежне виконання відповідачем зобов’язань по оплаті послуг по транспортуванню газу у 2004 році; 71 653,71 грн. семи відсотків з простроченої суми, нарахованих за неналежне виконання відповідачем зобов’язань по оплаті послуг по транспортуванню газу у 2004 році; 42 114,10 грн. пені та 12 505,16 трьох відсотків річних з простроченої суми, нарахованих за неналежне виконання відповідачем зобов’язань по оплаті послуг по транспортуванню газу у 2005 році; 78 258,02 грн. інфляційних збитків, нарахованих за неналежне виконання відповідачем зобов’язань по оплаті послуг по транспортуванню газу у 2005 році.

Позов обґрунтовано невиконанням відповідачем взятих за договором №11-37 від 03.01.2002 року зобов’язань щодо оплати наданих позивачем послуг по транспортуванню у 2004 та 2005 роках природного газу з посиланням на ст.ст.525, 526, 530, 536, 625 ЦК України, ст.ст.230-232, 234 ГК України.

Судами обох інстанцій задоволені позовні вимоги в частині стягнення 1 023 624,41 грн. основного боргу за послуги по транспортуванню газу надані позивачем відповідачу в 2004 році; 609 646,52 грн. інфляційних збитків, нарахованих за неналежне виконання відповідачем зобов’язань по оплаті послуг по транспортуванню газу у 2004 році; 164 912,93 грн. трьох відсотків річних з простроченої суми, нарахованих за неналежне виконання відповідачем зобов’язань по оплаті послуг по транспортуванню газу у 2004 році; 76 725,49 грн. інфляційних збитків, нарахованих за неналежне виконання відповідачем зобов’язань по оплаті послуг по транспортуванню газу у 2005 році; 12 505,16 трьох відсотків річних з простроченої суми, нарахованих за неналежне виконання відповідачем зобов’язань по оплаті послуг по транспортуванню газу у 2005 році.

В частині задоволення позовних вимог суди обох інстанцій правомірно виходили із нижченаведеного.

03.01.2002 року між позивачем та відповідачем було укладено договір на транспортування природного газу № 11-37 з протоколом розбіжностей та додатковими угодами до договору.

Додатковими угодами № 1 від 24.12.2002 року, № 4 від 03.12.2003 року та № 6 від 06.12.2004 року договір на транспортування природного газу було остаточно продовжено строком дії до 31.12.2005 року.

Згідно з пунктом 1.1. договору позивач взяв на себе зобов’язання здійснити транспортування природного газу від пунктів прийому-передачі газу в систему магістральних газопроводів до газорозподільчих станцій для потреб населення, а замовник зобов’язується оплатити послуги по транспортуванню природного газу.

Додатковою угодою № 4 від 03.12.2003 року до договору № 11-37 сторони визначили, що в 2004 році транспортуванню підлягало 345 000 тис. м.куб. газу.

Відповідно до пункту 4.1. договору послуги по транспортуванню газу оформлюються Замовником і Виконавцем актами здачі-прийомки транспортних послуг. Акти здачі-прийомки транспортних послуг за відповідний місяць уповноважені представники сторін складають до 5-го числа , наступного за звітним місяця. Акти здачі-прийомки транспортних послуг є підставою для проведення розрахунків.

В пункті 5.1. договору сторони визначили, що диференційований тариф на транспортування 1 000 куб.м газу по газотранспортній системі Виконавця визначений наказом НАК “Нафтогаз України” від 06.02.2001 року № 39 “Про встановлення диференційованих тарифів на транспортування природного газу та ціни поставки природного газу для ВАТ з газопостачання та газифікації” і встановлюється в розмірі 16,65 грн., крім того ПДВ - 3,33 грн., всього в розмірі 19,98 грн.

В додатковій угоді № 5 від 25.05.2004 року до договору на транспортування природного газу сторони виклали п.5.1. договору в новій редакції та встановили, що диференційований тариф на транспортування 1 000 куб.м. газу магістральними трубопроводами Виконавця відповідно до постанови Національної комісії регулювання електроенергетики України від 30.04.2004 року

№ 437 “Про затвердження тарифів на транспортування та постачання природного газу” встановлюється з 1 травня 2004 в розмірі 17,40 грн., крім того ПДВ –3,48 грн., всього в розмірі 20,88 грн.

Частинами 2, 3 ст.193 ГК України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Застосування господарських санкцій до суб’єкта, який порушив зобов’язання, не звільняє цього суб’єкта від обов’язку виконати зобов’язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов’язання.

Згідно ч.1 ст.193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст.526 ЦК України, зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На виконання умов договору позивач за період з січня 2004 року по грудень 2004 року протранспортував 313 254,65 тис.куб.м. природного газу на загальну суму послуг 6 399 597,08 грн., що підтверджується помісячними актами про виконання послуг з транспортування газу від 31.01.2004 року, 29.02.2004 року, 31.03.2004 року, 31.03.2004 року, 30.04.2004 року, 31.05.2004 року, 30.06.2004 року, 31.07.2004 року, 31.08.2004 року, 30.09.2004 року, 31.10.2004 року, 30.11.2004 року, 31.12.2004 року.

Згідно п.6.2 узгодженої редакції договору (протокол розбіжностей до договору) відповідач зобов’язаний був здійснювати оплату послуг з транспортування природного газу шляхом щоденного перерахування грошових коштів на рахунок позивача в порядку і в строки, встановлені Алгоритмом розподілу коштів, затвердженим постановою НКРЕ від 12.07.2000 року №759. Остаточні розрахунки за фактично надані послуги з транспортування газу проводяться протягом місяця, наступного за місяцем, в якому здійснювалось транспортування газу.

Відповідач в порушення взятих на себе зобов’язань за надані послуги з транспортування газу в 2004 році по договору № 11-37 від 03.01.2002 року своєчасно в повній сумі не розрахувався, заборгованість становить 1 023 624,41 грн., яка стягнута судами з відповідача на користь позивача. В цій частині ухвалені по справі судові рішення не оскаржені.

Твердження відповідача про те, що сума заборгованості за 2004 рік становить 25 364,03 грн., оскільки сторонами не було підписано акт приймання- передачі послуг за грудень 2004 року, а відповідно і відсутня відповідальність за несвоєчасну оплату, правомірно визнано судами безпідставним з огляду на наступне.

Пунктом 4.1 договору № 11-37 від 03.01.2002 року зобов’язання щодо складання та підписання акта покладені як на позивача так і на відповідача.

Доказів відмови позивача від підписання акта приймання-передачі відповідач суду не надав.

Як вбачається із наданих позивачем документів позивачем 18.01.2005 року було направлено відповідачеві акт за грудень 2004 року.

Між позивачем та відповідачем були підписані акти прийому-передачі природного газу від 31.12.2004 року, від 04.01.2005 року, від 05.01.2005 року, і в них зазначено кількість протранспортованого та переданого в розподільчі мережі ВАТ “Чернігівгаз” газу для потреб населення, а тариф на послуги транспортування визначений п.5.1 договору. Відповідно, відповідач не був позбавлений можливості здійснити розрахунки за надані йому послуги з транспортування природного газу в грудні 2004 року. Обов’язок відповідача щодо здійснення оплати за надані послуги з транспортування природного газу, встановлений п.6.2. договору, не залежить від дати та факту підписання акта приймання-передачі наданих послуг.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене колегія суддів вважає безпідставним посилання в касаційній скарзі на неправомірне стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних збитків у зв’язку з простроченням виконання зобов’язання по розрахунку за надані послуги з постачання природного газу за грудень 2004 року.

Враховуючи встановлення того факту, що надані відповідачу послуги по транспортуванню газу в 2005 році були ним оплачені повністю але з простроченням, то судами правомірно прийняте рішення про стягнення з відповідача інфляційних збитків та трьох відсотків річних у зв’язку з простроченням останнім виконання грошового зобов’язання по оплаті послуг по транспортуванню газу у 2005 році.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 387 529,38 грн. за період з 01.03.2004 року по 04.09.2007 року та 71 653,71 грн. штрафу в розмірі 7% за прострочення виконання зобов’язання щодо оплати наданих послуг в 2004 році та пені в сумі 42 114,10 грн. за період з 01.03.2005 року по 03.08.2006 року, за прострочення виконання зобов’язань щодо оплати вартості наданих послуг в 2005 році, то в цій частині і рішення суду першої інстанції, яким у позові відмовлено, і рішення суду апеляційної інстанції, яким позов в цій частині задоволено частково, підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Посилаючись на обґрунтованість вимог в частині стягнення пені, суд апеляційної інстанції послався на пункт 7.3. договору від 03.01.2002 року № 11-37, відповідно до якого за несвоєчасну оплату послуг по транспортуванню газу у строки, зазначені в пункті 6.2. даного договору, замовник сплачує на користь виконавця, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Проте, апеляційний суд не звернув уваги на те, що судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до п.7.3 договору з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей (т.1 а.с.17) сторони домовились, що за несвоєчасну оплату послуг по транспортуванню газу Замовник сплачує Виконавцю пеню згідно чинного законодавства України.

Пунктом 2 ст. 231 ГК України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов’язання, в якому хоча б одна сторона є суб’єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов’язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов’язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов’язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Застосовуючи вищенаведені приписи до правовідносин сторін апеляційний суд мав достовірно пересвідчитьсь, що хоча б одна сторона договору № 11-37 від 03.01.2002 року є суб’єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов’язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов’язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, оскільки встановлення означеного є умовою застосування наведеної норми. Однак, суд не зазначив підстав з яких ним застосовані приписи п.2 ст.231 ГК України до спірних правовідносин.

Разом з тим, касаційна інстанція вважає помилковою позицію суду першої інстанції, що відмовою в задоволенні позову в частині стягнення штрафних санкцій в розмірі, передбаченому ч.2 ст.231 ГК України, може бути відсутність визначеного Кабінетом Міністрів України переліку суб’єктів господарювання, що належать до державного сектора економіки, відповідно до вимог ГК України, оскільки такий обов’язок покладено на вищий орган в системі органів виконавчої влади на підставі пп.4 п.3 Прикінцевих та перехідних положень ГК України.

При цьому, колегія суддів виходить із того, що: по-перше, згідно ч.2 ст.22 ГК України суб’єктами господарювання державного сектора економіки є суб’єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб’єкти, державна частка у статутному фонді яких перевищує п’ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб’єктів; по-друге, відповідно до ч.6 ст.4 ГПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини. Отже, суд міг та був зобов’язаний на підставі витребуваних у сторін доказів встановити чи відносяться сторони договору № 11-37 від 03.01.2002 року до суб’єктів господарювання державного сектора економіки на підставі визначених законом критеріїв віднесення.

Також касаційний суд звертає увагу на те, що прострочення по оплаті послуги з транспортування природного газу мало місця у 2004-2005 роках, тому до правовідносин сторін застосовуються відповідні положення ГК України щодо відповідальності в частині стягнення пені.

Стосовно позовних вимог в частині штрафу в сумі 7 відсотків, то судам слід дати оцінку тому, чи була передбачена відповідальність у вигляді штрафу у договорі, оскільки штрафні санкції, передбачені ч.2 ст.231 ГК України, застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Зазначене неповне встановлення обставин справи є суттєвим порушенням ст.43 ГПК України та виключає можливість висновку касаційної інстанції щодо правильності застосування судом норм матеріального права при вирішенні спору. У зв’язку з цим постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню щодо позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 387529,38 грн. за період з 01.03.2004 року по 04.09.2007 року та 71653,71 грн. штрафу в розмірі 7% за прострочення виконання зобов’язання щодо оплати наданих послуг в 2004 році та пені в сумі 42114,10 грн. за період з 01.03.2005 року по 03.08.2006 року, за прострочку виконання зобов’язань щодо оплати вартості наданих послуг в 2005 році, з передачею справи на новий розгляд до Господарського суду м. Києва. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги наведене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об’єктивного встановлення обставин справи, прав і обов’язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

В іншій частині постанова Київського апеляційного господарського суду має бути залишена без змін як законна і обґрунтована.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, п.1 та п.3 ч. 1 ст. 1119, ч.1 ст.11110, ст. 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ВАТ “Чернігівгаз” від 03.01.2008 року № 18/7 на постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2007 року у справі № 12/194/8/4 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2007 року та рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.09.2007 року у справі № 12/194/8/4 скасувати щодо позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 387 529,38 грн. за період з 01.03.2004 року по 04.09.2007 року та 71 653,71 грн. штрафу в розмірі 7% за прострочення виконання зобов’язання щодо оплати наданих послуг в 2004 році та пені в сумі 42 114,10 грн. за період з 01.03.2005 року по 03.08.2006 року, за прострочку виконання зобов’язань щодо оплати вартості наданих послуг в 2005 році, та в цій частині справу направити до Господарського суду Чернігівської області на новий розгляд.

В іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2007 року залишити без змін із стягненням з відповідача на користь позивача судових витрат за вирішену частину позовних вимог в загальній сумі 18 992,15 грн.

Головуючий-суддя

К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

О.Глос