ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

15.01.08                                                                                           Справа№ 15/231а

за позовною заявою Релігійної громади Української Греко-Католицької церкви м.Буськ, м.Буськ

до відповідача-1 Буської міської ради, м.Буськ

до відповідача-2 Виконавчого комітету Буської міської ради, Буськ

3-тя особа-1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Львівська обласна державна адміністрація, м.Львів

3-тя особа-2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Буська районна державна адміністрація, м.Буськ

про визнання незаконним та скасування рішення Буської міської ради від 16.08.2006р.

Суддя Т.Костів

при секретарі О.Вітинській

Представники

Від позивача: Смачило М.Я. - представник, Петлевич С.С. –представник

Від відповідача-1: Вовк В.О. –міський голова, Сліпець Р.С. (доручення № 352 від 20.12.2007р.)

Від відповідача-2: Бублик Н.Я. (довіреність № 311 від 04.09.2007р.)

Від 3-ої особи-1: Сирко Т.Є. (довіреність № 5/13-590-2 від 07.02.2007р.)

Від 3-ої особи-2: Лавренюк Р.М. (довіреність №1713 від 19.12.2007р.)

Суть спору: Розглядається адміністративний позов Релігійної громади Української Греко-Католицької церкви м.Буськ, м.Буськ до Буської міської ради, м.Буськ та до Виконавчого комітету Буської міської ради, Буськ про визнання незаконним та скасування рішення Буської міської ради від 16.08.2006р., за участю 3-тіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Львівської обласної державної адміністрації, м.Львів та Буської районної державної адміністрації.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 18.07.2007 р. було відкрито провадження по справі та призначено розгляд на 04.09.2007 р. Розгляд справи неодноразово відкладався з мотивів, викладених в ухвалах суду від 04.09.2007 р., 25.09.2007 р., 16.10.2007 р.,30.10.2007 р., 13.12.2007 р., 20.12.2007 р., 26.12.2007 р.

Представникам сторін роз’яснено їх права згідно зі ст. ст. 49, 51 КАС України. У відповідності до ст. 71 КАС України справа слухається за наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві., Пояснив, зокрема, що у 1930 р. громадою церкви св.Миколая для забезпечення житлом священика було побудовано будинок по вул. Шкільній, 28 у м.Буськ. Будинок без будь-якої підстави був вилучений радянською владою та у ньому розмістили школу. У відповідності до доручення голови Львівської обласної державної адміністрації №76 від 25.07.2005 р. цей будинок увійшов до переліку об’єктів, на які претендують релігійні громади. Після завершення будівництва у 2006 р. нової школи, позивач в черговий раз звернувся за поверненням будинку, однак, оспорюваним рішенням від 16.08.2006 р. Буська міська рада відмовила позивачу. З врахуванням уточнень, просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Буської міської ради №135 від 21.12.2005 р. про оформлення права власності територіальної громади м. Буська на будинок №28 по вул. Шкільній, визнати недійсним свідоцтво про право власності територіальної громади м. Буська на вказаний будинок та визнати незаконним і скасувати рішення Буської міської ради від 16.08.2006 р. “Про розгляд клопотання церковної громади церкви св. Миколая м. Буська про повернення громаді будинку №287 по вул. Шкільній в м. Буську”.

Представники відповідачів позов заперечили з мотивів, зазначених у відзиві, запереченні та додаткових роз’ясненнях. Ствердили, зокрема, що у позивача відсутні будь-які правовстановлюючі документи на будинок. Будинок не будувався за кошти релігійної громади, а за власний рахунок С. Дигдала, який у 1944 р. емігрував у Канаду. Будинок з 23.08.1967 р. перебував на балансі будинкоуправління і належав Буській міській раді, використовується під розміщення загальноосвітньої школи №2. Право власності на спірний будинок зареєстровано за Буською міською радою. Просять у позові відмовити.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Позивач неодноразово звертався до відповідачів з приводу повернення об’єкту нерухомого майна, розташованого у м. Буськ по вул. Шкільній, 28 (стара адреса вул. Шкільна, 6, 24). Як вбачається з матеріалів справи, зазначений об’єкт не є культовою будівлею, а є житловим будинком, який раніше використовувався для проживання особи, а станом на дату розгляду справи судом –під розміщення загальноосвітньої школи №2. Зазначені обставини сторонами не заперечувались.

Посилання позивача на ту обставину, що спірний будинок був збудований у 1930 р. Греко-католицькою громадою церкви св. Миколая, не доведено у встановленому порядку належними доказами. З листа виконавчого комітету Буської міської ради №205 від 02.08.2007 р. випливає, що за даними Львівського МБТІ зазначений будинок з 23.08.1967 р. перебував на балансі будинкоуправління, а у відповідності до технічного паспорту від 10.06.1971 р. власником будинку вказано Буську міську раду. З приводу вказаного будинку документи в архівних та інших установах не виявлені, що підтверджується відповідними листами.

Оспорюваним рішенням виконавчого комітету Буської міської ради №135 від 21.12.2005 р. “Про оформлення права власності на об’єкт нерухомого майна”, відповідач –2 у зв’язку із необхідністю оформлення права власності на об’єкт нерухомого майна –житлового будинку доручив ЛОДКБТІ та ЕО оформити право власності та видати свідоцтво про право власності на житловий будинок по вул. Шкільна, 28 за територіальною громадою м. Буська. На виконання цього рішення, 17.04.2006 р. Буській міській раді було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а право власності територіальної громади було зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.04.2006 р.

Позивач, зокрема, просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Буської міської ради №135 від 21.12.2005 р. про оформлення права власності територіальної громади м. Буська на будинок №28 по вул. Шкільній, визнати недійсним свідоцтво про право власності територіальної громади м. Буська на вказаний будинок.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, лише якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Проте, належних доказів набуття права власності на спірний будинок позивач не надав, не зважаючи на створення судом у відповідності до ст. 4-3 ГПК України усіх умов, необхідних для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства та багаторазове відкладення розгляду справи. Будинок за твердженням позивача був збудований у 1930 р., у той час, як статут парафії УГКЦ міста Буська був затверджений 18.06.1991 р., а свідоцтво про реєстрацію статуту релігійної громади №552/18 було видане 15.10.1991 р.. Згідно із ст. 18 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”, релігійні організації мають право власності на те майно, яке придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом. За твердженням позивача, будинок будувався для забезпечення проживання священика, однак, цивільне законодавство не пов’язує набуття права власності на нерухоме майно із самим фактом використання будинку певною особою чи будівництва його з певною метою.

Згідно із ст. 328, 329 ЦК України, юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З врахуванням положень радянських конституцій щодо права державної, а згодом і комунальної власності, за відсутності належних доказів зворотнього, суд не вбачає порушення закону з боку відповідачів при оформленні права власності та, відповідно, передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Водночас, матеріали справи свідчать, що позивач звертався до відповідачів не за оформленням права власності на будинок, а за реалізацією положень ст. 17 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”.

Згідно із ст. 17 вказаного закону, культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.

Указом Президента України №125 від 04.03.1992 р. “Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна” доручено, зокрема, виконавчим комітетам обласних, Київської та Севастопольської міських Рад народних депутатів протягом 1992-1993 років здійснити передачу релігійним громадам у власність чи безоплатне користування культових будівель, що використовуються не за призначенням. Розпорядженням Президента України №53/94-рп від 22.06.1994 р. “Про повернення релігійним організаціям культового майна” зобов’язано місцеві органи державної виконавчої влади забезпечити до 01.12.1997 р. передачу у безоплатне користування або повернення безоплатно у власність релігійних організацій культових будівель і майна, які перебувають у державній власності та використовуються не за призначенням. Розпорядженням Кабінету Міністрів України №290-р від 07.05.1998 р. “Щодо забезпечення поетапного повернення релігійним організаціям культових будівель, які не використовуються або використовуються не за призначенням”, зобов’язано обласні державні адміністрації забезпечити згідно із законодавством України поетапне повернення релігійним організаціям культових будівель, які не використовуються або використовуються не за призначенням.

Дорученням голови Львівської обласної державної адміністрації №76 від 25.07.2005 р. доручено головам райдержадміністрацій за участю представників церков опрацювати питання передачі релігійним організаціям конкретних об’єктів колишньої церковної власності, визначитися щодо реальних термінів повернення колишніх культових будівель та іншого майна, на які претендують релігійні організації. На виконання зазначеного доручення, Буська районна державна адміністрація включила спірний житловий будинок до переліку об’єктів, на які претендують громади церков з орієнтовним терміном передачі у 2006 р., що підтверджується листом №904 від 18.08.2005 р.. Однак, передача здійснена не була.

Оспорюваним рішення Буської міської ради від 16.08.2006 р. “Про розгляд клопотання церковної громади церкви Св. Миколая м. Буська про повернення громаді будинку №28 по вул. Шкільній в м. Буську” позивачу було відмовлено у задоволенні клопотання про повернення громаді зазначеного будинку. Враховуючи дату прийняття оспорюваного рішення, строк позовної давності позивачем пропущений не був.

Оспорюючи зазначене рішення, позивачем не враховано, що наведені вище норми законодавства передбачають можливість повернення майна релігійним організаціям не лише у власність, а й в користування, не визначаючи, у яких саме випадках майно повинно передаватись у власність. Також, передачі підлягають лише культові, а не житлові, будівлі та майно, яке є державною, а не комунальною власністю. Крім цього, законодавство не уповноважує приймати бажане позивачу рішення відповідачів, а лише обласні державні адміністрації. Таким чином, прийняття відповідачем –1 рішення про передачу позивачу у власність житлового будинку, суперечило б нормам ст. 17 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Згідно із ч. 10 ст. 59 вказаного закону, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування визнаються незаконними в судовому порядку, але лише з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України.

Проте, така невідповідність оспорюваного рішення вимогам законодавства не доведена суду у встановленому законом порядку. Згідно із ст. 71 КАС України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити. Керуючись ст.ст. 2, 11, 69-71, 86, 161-163, 245-247, 252, 253 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у відповідності із ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена у порядку і строки, передбачені ст. 186 КАС України.

Суддя                                                                                                     Костів Т.С.