ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2008 р.

№
18/62-07

Колегія
суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова
Є.В.,

суддів:

Данилової
Т.Б.,

Ходаківської
І.П.,

розглянувши

касаційну
скаргу

приватного
підприємця ОСОБА_1 (далі ПП ОСОБА_1)

на
постанову

Дніпропетровського
апеляційного господарського суду

від

09.04.08

у справі

№
18/62-07

господарського
суду

Дніпропетровської
області

за
позовом

ПП
ОСОБА_1

до

приватного
підприємця ОСОБА_2  (далі ПП ОСОБА_2)

про

стягнення
44 268,08 грн.

В
засіданнях взяли участь представники:

-
позивача:

ОСОБА_1
(особисто, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від
25.01.95  № 0019945) - у
судовому засіданні 26.06.08; ОСОБА_3 (за дов. № 6107 /229724/ від 31.10.07) -
у судовому засіданні 26.06.08, 10.07.08;

-
відповідача:

не
з'явились.

Ухвалою
від 06.06.08 Вищого господарського суду України касаційна скарга ПП ОСОБА_1
була прийнята до провадження, розгляд справи у судовому засіданні призначено на
26.06.08.

Відводів
складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу
в касаційному порядку, не заявлено.

У
судовому засіданні представником ПП ОСОБА_1 було заявлено клопотання про
оголошення повного тексту постанови Вищого господарського суду України.

З
урахуванням наведеного, відповідно до ч. 3 ст. 77, ч. 1 ст. 85 та ч. 1

ст.
1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому
засіданні 26.06.08 було оголошено перерву до 10.07.08 для виготовлення повного
тексту постанови Вищого господарського суду України.

За
згодою представника скаржника, в порядку ч. 2 ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України у судовому засіданні 10.07.08 було оголошено
лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду
України.

Рішенням
від 11.12.07 господарського суду Дніпропетровської області (суддя Петрова В.І.)
позовні вимоги ПП ОСОБА_1 задоволено частково.

З ПП
ОСОБА_2 на користь ПП ОСОБА_1 стягнуто 927,48 грн. заборгованості за
електроенергію, 30,85 грн. заборгованості за послуги телефонного зв'язку,
102,00 грн. державного мита та 41,10 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

Постановою
від 09.04.08 Дніпропетровського апеляційного господарського суду (колегія
суддів у складі: головуючого -Дмитренко А.К., суддів -Прокопенко А.Є.,
Крутовських В.І.) рішення від 11.12.07 господарського суду Дніпропетровської
області змінено, його резолютивну частину викладено в наступній редакції:

"Стягнути
з ПП ОСОБА_4 на користь ПП ОСОБА_1 927,48 грн. заборгованості за
електроенергію, 4,95 грн. заборгованості за послуг зв'язку, 51,00 грн. витрат у
справі та 2,49 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу".

Не
погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій,

ПП
ОСОБА_1 звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в
якій просить рішення від 11.12.07 господарського суду Дніпропетровської області
та постанову від 09.04.08 Дніпропетровського апеляційного господарського суду
скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити
у повному обсязі.

Свої
вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було
порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема: ст.ст. 21, 22,
41 Конституції України, ст.ст. 386, 525, 526, 651, 779, 785, 1192 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 47, 216, 224, 285 Господарського кодексу України.

На
день розгляду справи у судовому засіданні письмовий відзив на касаційну скаргу
від ПП ОСОБА_2 не надійшов, разом з тим згідно ст. 1112 Господарського
процесуального кодексу України відсутність відзиву на касаційну скаргу (подання)
не перешкоджає перегляду судового рішення, що оскаржується.

Розглянувши
матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторони,
суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла
до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних
підстав.

Як
встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи,
01.06.06 між ПП ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_2 було укладено договір оренди нежитлового
приміщення № 1 (далі -Договір), згідно умов якого ПП ОСОБА_2 в оплатне
користування строком до 31.12.06 було передано перший поверх комплексу
торгівельних кіосків (площею 30 м2), розташований за адресою:
АДРЕСА_1, для здійснення діяльності, передбаченої статутом Орендаря (ПП
ОСОБА_2).

При
вирішенні спору по суті судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що
торгівельні кіоски, передані в оренду згідно Договору, належать ПП ОСОБА_1 на
праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 17.12.02.

Разом
з тим, встановлено, що передача приміщення в оренду ПП ОСОБА_2 підтверджується
актом приймання-передачі приміщення від 01.06.06, який є додатком до Договору,
відповідно до якого ОСОБА_2 разом з нежитловим приміщенням було передано
наступне майно та обладнання:

-
полиці стелажні (зібрані) -3 шт.,

-
лічильник електроенергії опломбований -1 шт.,

-
морозильна камера "Гиачел" -1 шт.,

-
морозильна камера "Снайге 122" -1 шт.,

-
телефонний апарат - 1 шт.,

-
холодильник "Дніпро" -2 шт.,

-
полиця стелажна (не зібрана) -1 шт.,

- полиця маленька металева -1 шт.

Судами
встановлено, що відповідно до п. 3.1 Договору за користування орендованим
приміщенням Орендар сплачує Орендодавцю (ПП ОСОБА_1) орендну плату в розмірі
500,00 грн. в місяць.

Також,
місцевим та апеляційним судами встановлено, що у п. 4.1 Договору сторони
передбачили, що Орендар зобов'язаний забезпечити за свій рахунок збереження
технічного та іншого обладнання орендованого приміщення, а також вчасно усувати
за свій рахунок пошкодження орендованого приміщення, відшкодовувати орендодавцю
шкоду від пожежі та інших негативних явищ, що виникли в результаті діяльності
Орендаря.

На
підставі наданих сторонами доказів про справі попередніми судовими інстанціями
встановлено, що 09.10.06 в орендованому ПП ОСОБА_2 приміщенні сталася пожежа.
При цьому, встановлено, що уповноваженою комісією самостійної державної
пожежної частини при огляді місця пожежі було виявлено, що пожежею пошкоджено
зовнішню і внутрішню обшивку орендованого кіоску, а також товар, техніку,
холодильники та приміщення медичного кабінету ОСОБА_5

Попередніми
судовими інстанціями при винесенні рішень було враховано, що за результатами
огляду місця пожежі 09.10.06 комісією було складено акт, де вказано, що
"ймовірною причиною пожежі стало коротке замкнення в електромережі
ігрового автомата", а пізніше додатковим розслідуванням було встановлено,
що причиною пожежі є підпал невстановленою особою, про що зазначено у
доповненні до акту самостійної державної пожежної частини.

Також,
вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій врахували, що відповідно
до висновку дослідно-випробувальної лабораторії ГУ МНС України в Дніпропетровській
області від 16.10.06 № 278/21/06, складеному за результатами огляду місця
пожежі, проведених досліджень та з урахуванням обставин виникнення та розвитку
пожежі, визначено, що пожежа, яка сталася 09.10.06 в приміщенні зали гральних
автоматів, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, виникла внаслідок підпалу
невстановленою особою (особами).

Разом
з тим, судами встановлено, що 18.10.06 районним відділом внутрішніх справ
Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська було порушено кримінальну справу
№ 61061934 за фактом підпалу торгівельного кіоску, розташованого АДРЕСА_1,
згідно ознак ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України.

З
урахуванням наведених обставин, враховуючи недоведеність вини

ПП
ОСОБА_2 у виникненні пожежі, попередні судові інстанції прийшли до висновку про
відмову у задоволенні вимог щодо стягнення вартості пошкодженого майна.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ч. 1 ст.
509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Згідно
ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України,
яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним
чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних
умовах звичайно ставляться.

За
змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом не допускається.

Частиною
3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має
ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України зазначає, що правове визначення
основних положень, що регулюють правовідносини найму (оренди) встановлено гл.
58 Цивільного кодексу України.

Так,
відповідно до приписів ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

За
змістом ст. 773 Цивільного кодексу України наймач зобов'язаний користуватися
річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач користується
річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов
договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та
відшкодування збитків. Наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у
найм, лише за згодою наймодавця.

Статтею
774 Цивільного кодексу України передбачено, що передання наймачем речі у
користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Частинами
1, 2 ст. 779 Цивільного кодексу України визначено, що наймач зобов'язаний
усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості
відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому
збитків. Разом з тим, ч. 3 зазначеної статті встановлено, лише дві підстави у
зв'язку з якою наймач не відповідає за погіршення речі -якщо погіршення речі
сталося внаслідок нормального її зношення або упущень наймодавця.

Також,
колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу, що згідно
вказівок п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 № 6
"Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" при визначенні розміру відшкодування шкоди,
заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що
відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку
надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом
відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами
справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в
натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки
відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт,
які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні
наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі,
так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу
відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку з заподіянням шкоди майну.

Якщо
для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність, були
використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що
випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа,
відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або
меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність
пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого
його вартості (при відшкодуванні збитків).

У
тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження
за одержані за рішенням кошти збільшились ціни на майно або роботи, на
придбання чи проведення яких воно було присуджене, потерпілий з цих підстав
може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було
його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів.

Разом
з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що цивільним
законодавством встановлено, що шкода може полягати у будь-якому знеціненні
блага, що охороняється правом, а майнова шкода -у зменшенні майнової сфери
потерпілого. За загальним правилом шкода підлягає відшкодуванню в повному
обсязі, тобто відшкодовується як реальна шкода (втрачене або пошкоджене майно в
результаті противоправної поведінки), так і упущена вигода.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та
апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим
положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було,
в той час, як у даному випадку необхідно було враховувати вказані норми в
комплексі.

На
підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає,
що спір було розглянуто місцевим та апеляційним судами без дослідження в
повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням
принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх
сукупності, що призвело до прийняття рішень з помилковим застосуванням норм
права.

Крім
того, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на
порушення місцевим судом норм процесуального права щодо правил оформлення
судового рішення в порядку ст. 84 Господарського процесуального кодексу
України.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України наголошує, що у відповідності зі ст.
4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору
повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом.

Рішення
господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими
доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних
обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів
на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма
підлягає застосуванню для вирішення спору. При цьому необхідно мати на увазі,
що у відповідності зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України
наявні докази підлягають правовій оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має
для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відхиляючи
будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські
суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті
доведені фактичні обставини, з огляду на які ці

доводи
або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та
доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ст. 42
Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників
судового процесу перед законом і судом.

Водночас,
колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу, що всупереч
наведеному, попередніми судовими інстанціями при вирішенні спору не було надано
належної правової оцінки відхиленим доводам ПП ОСОБА_1, зокрема, щодо
неправомірної передачі ПП ОСОБА_2 орендованого майна в суборенду третім особам,
а також посиланням заявника на п. 4.1 Договору згідно якого на Орендаря
покладено обов'язок забезпечити за свій рахунок збереження технічного та іншого
обладнання орендованого приміщення.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що в касаційній скарзі
стверджуються факти порушення судами не лише норм матеріального та
процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія
суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не
віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України враховуючи вимоги

ст.
1117 Господарського процесуального кодексу України відзначає, що
перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною
інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється
застосуванням попередніми судовим інстанціями норм матеріального і
процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови
від 29.12.76 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши
всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки
передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції
не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі судові рішення,
ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд
до господарського суду Дніпропетровської області.

Під
час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в
цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і
об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в
залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством
вирішити спір.

Керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну
скаргу приватного підприємця ОСОБА_1 б/н від 07.05.08 задовольнити частково.

Рішення
від 11.12.07 господарського суду Дніпропетровської області та постанову від
09.04.08 Дніпропетровського апеляційного господарського суду у справі №
18/62-07 господарського суду Дніпропетровської області скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий

Є.Першиков

судді:Т.Данилова

І.Ходаківська