УХВАЛА

22.02.08                                                                                 Справа
№ 01-10/14-71.

Суддя
Лісовицький Є.А., розглянувши матеріали позовної заяви  за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВКФ «Транс -Сервіс», м. Луганськ

до
ОСОБА_1, м. Луганськ

про
визнання права власності

встановив:

До
господарського суду Луганської області надійшла позовна заява Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВКФ «Транс -Сервіс» до ОСОБА_1 про визнання право
власності на Трансформаторну підстанцію ТП-435А, загальною площею 8,1 м2,
розташовану за адресою: м. Луганськ, вул. Таллінская, буд. 62є.

До
позовної заяви було додано рішення Постійно діючого Третейського суду  при Асоціації «Юридична група «ВЕРІТАС»від
30.01.2008р. відповідно до якого за позивачем було визнано право власності на
Трансформаторну  підстанцію ТП-435А
розташовану м. Луганськ вул. Таллінська62є.

У
своїй  позовні заяві позивач вважає, що
рішення третейського суду не має сили правовстановлювального документу та на
його підставі особа не може стати належним власником майна, а від так, право
власності такої особи підлягає захисту у загальному порядку  шляхом звернення до загального суду.

Вивчивши
матеріали справи суд дійшов до наступного:

Відповідно
до ст.392 ЦК одним з шляхів захисту права власності є можливість визнання права
власності в судовому порядку за рішенням суду, якщо таке право оспорюється або
не визнається. Статтею 16 ЦК прямо передбачено, що одним з способів захисту
цивільних прав є визнання права.

Згідно
до вимог ст.ст.15 та 20 ЦК України кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його невизнання чи оспорювання та право на захист особа
здійснює на свій розсуд.

Статтею
48 Закону України «Про власність»передбачено, що захист права власності
здійснюється третейським судом.

Обраний
позивачем шлях захисту свого права власності тобто, звернення до Постійно
діючого Третейського суду  при Асоціації
«Юридична група «ВЕРІТАС», відповідає чинному законодавству.

Відповідно
до вимог п.10 Додатку №1 до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав
власності на нерухоме майно затвердженого Наказом Міністерства юстиції України
28.01.2003 №6/5 рішення третейського суду є безпосередньо
правовстановлювальним  документом на
підставі якого здійснюється реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого
майна.

Вищевикладене
спростовує посилання позивача на те, що рішення третейських судів не мають
юридичної сили правовстановлювальних документів та на їх підставі особа не може
вважатися належним власником майна.

Таким
чином, додані до позовної заяви документи свідчать, що право власності  позивача на Трансформаторну  підстанцію ТП-435А розташовану м. Луганськ
вул. Талліннська,62є визнано у судовому порядку третейським судом який в межах
своєї компетенції розглянув спір і визнав право власності позивача, отже воно
не потребує  подальшого визнання чи
підтвердження органами державної влади, зокрема судом.

Відповідно
до п. 2 ст. 62 суд відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо у провадженні
господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує
господарський спір, є справа зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет
із тих же підстав або є рішення цих органів з такого спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ГПК України
сторонами в судовому процесі -позивачами і відповідачами -можуть бути підприємства
та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, тобто юридичні особи або
приватні підприємці.

З
матеріалів позову вбачається, що позов пред'явлено до  фізичної особи -ОСОБА_1, яка не може
бути стороною у господарському процесі.

Отже дана позовна заява не підлягає
розгляду в господарському суді

За таких обставин, у прийнятті
позовної заяви до розгляду господарським судом
слід відмовити.

На
підставі викладеного, керуючись п. 1, 2, ст. 62, ст.ст. 21, 86 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1.          В прийнятті заяви відмовити.

2.          Заяву та додані до неї матеріали на
"12" аркушах повернути заявнику, в т.ч. квитанцію від 21.02.08.
№00200у на суму 85 грн., квитанцію від 21.02.08            № 00203у на суму 118 грн.

3.          Згідно п. 2 ч. 1 ст. 8 Декрету
Кабінету Міністрів України “Про державне мито” державне мито у сумі 85 грн. та
витрати на сплату інформаційно -технічного забезпечення судового процесу,  які сплачені згідно квитанцій              № 00200у, №00203у від 21.02.2008
р. підлягають поверненню на рахунок позивача.

4.          Підставою повернення є дана ухвала,
завірена печаткою суду.

Суддя
Є.А. Лісовицький