ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2008 р.

№ 32/171

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В.,

Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

Житлово-будівельного кооперативу "Автотранспортник-5"

на постанову

від 05.06.07 Київського апеляційного господарського суду

та на рішення

від 12.04.07

у справі

№32/171

господарського суду

м. Києва

за позовом

Державного управління справами

до

1. Київської міської ради

2. Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про

поновлення договору

за участю представників сторін

від позивача:

Туркота С.М. дов.

від відповідача 1:

у засідання не прибули

від відповідача 2:

у засідання не прибули

від скаржника:

Білокурова Т.Ф. –голова, Стельмах Ю.М., дов.

ВСТАНОВИВ:

Державне управління справами звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Київської міської ради та Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), заявивши вимоги: прийняти рішення, відповідно до якого вважати укладеною додаткову угоду до укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки від 22.09.04, зареєстрованого 27.09.04 за №62-6-00170 (про його поновлення) в редакції позивача; зобов'язати Головне управління земельних ресурсів зареєструвати вказану додаткову угоду.

Позов мотивовано наявністю підстав для поновлення спірного договору оренди, але неприйняття Київською міською радою з цього приводу рішення за зверненням позивача.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на обставини скасування рішення щодо надання позивачеві в оренду спірної земельної ділянки у зв'язку з задоволенням протесту прокурора.

Рішенням від 12.04.07 господарського суду м. Києва (суддя Хрипун О.О.), яке залишено без змін постановою від 05.06.07 Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: Андрієнка В.В. –головуючого, Малетича М.М., Студенця В.І.), позов задоволено в повному обсязі.

Судові рішення мотивовані порушенням відповідачем прав позивача внаслідок порушення ним строків розгляду питання про поновлення спірного договору оренди земельної ділянки. Також судами відхилено доводи відповідача через ненадання ним доказів розірвання спірного договору.

Ухвалою від 01.10.08 Вищий господарський суд України призначив до розгляду клопотання про прийняття до провадження касаційної скарги Житлово-будівельного кооперативу "Автотранспортник-5", в якій заявлено вимоги про скасування зазначених рішення і постанови та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Стаття 107 ГПК України передбачає право на звернення з касаційною скаргою у справі сторін, а також осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо суд прийняв рішення чи постанову, що стосується їх прав та обов’язків.

Звертаючись з касаційною скаргою, скаржник доводить, що рішення у справі стосується його прав та обов’язків як користувача частини земельної ділянки, що є предметом спірного договору оренди.

При цьому касатор зазначає, що підставою для внесення протесту прокурора, на який посилається відповідач, стало власне порушення при прийнятті рішення про надання позивачеві в оренду земельної ділянки прав користування нею ЖБК "Автотранспортник-5".

Зважаючи на те, вищевказані доводи відповідача щодо порушення прав ЖБК "Автотранспортник-5" при прийнятті радою рішення, на підставі якого укладено спірний договір оренди, судами першої та апеляційної інстанції при розгляді справи не відхилено та не встановлено відсутність прав і обов'язків цієї особи, яких може стосуватись даний спір, судова колегія дійшла висновку про прийняття до касаційного провадження касаційної скарги в справі та розгляд її по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору в даній справі є, зокрема, вимога вважати укладеною додаткову угоду до укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки від 22.09.04, зареєстрованого 27.09.04 за №62-6-00170 (про його поновлення) в редакції позивача.

Приписи ст. 13 Конституції України визначають, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно ст.ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальної громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до рішення Київської міської ради №238-2/1448 від 29.04.04 Державному управлінню справами передано в короткострокову оренду на 2 роки земельну ділянку площею 0,44 га для будівництва житлового будинку з підземним паркінгом на вул. Оноре де Бальзака у Деснянському районі м. Києва за рахунок земель міської забудови.

На підставі цього рішення між радою та позивачем укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 27.09.04 за №62-6-00170.

Згідно з п. 11.7 договору оренди після закінчення строку, на який його укладено, орендар за умови належного виконання своїх обов'язків має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 3 місяці до закінчення строку дії договору, повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду землі" строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. В силу ч. 1 ст. 31 цього закону договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Щодо поновлення договору оренди земельної ділянки Закон України "Про оренду землі" містить положення, які не є тотожними відповідним нормам ЦК України та ГК України.

Стаття 33 вказаного закону передбачає, що після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Тобто цією нормою не передбачений порядок автоматичного поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін, а лише визначено, що в цьому разі договір підлягає поновленню. До того ж вказана норма не передбачає зміну відповідного рішення ради, яке є підставою для надання в оренду земельної ділянки, щодо встановлених в ньому строків оренди.

Разом з тим, відповідно до п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання регулювання земельних відносин (у тому числі надання земельної ділянки в оренду та поновлення договору оренди земельної ділянки) вирішується на пленарному засіданні ради –сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії.

Як вбачається з рішення та постанови у справі, задовольняючи позовні вимоги в справі, суди виходили не з встановлення обставин прийняття Київською міською радою рішення про поновлення цього договору.

Навпаки, суди встановили обставини звернення позивача до ради з відповідним клопотанням №05-19-629 від 15.03.06, але відповідачем рішення з цього приводу не приймалось.

З цього приводу суди дійшли висновку про порушення радою термінів розгляду питання про поновлення спірного договору оренди, що призводить до порушення прав позивача. Проте такий висновок зроблений судами за відсутності встановлення обставин щодо оскарження бездіяльності відповідача та визнання її незаконною в судовому порядку. Оскарження певних дій або бездіяльності відповідача не визначені предметом спору в даній справі, яким є саме вимога вважати укладеною додаткову угоду про його поновлення договору оренди земельної ділянки, а відтак підставою для її задоволення може бути лише встановлення обставин щодо наявності передбачених законом підстав для поновлення договору.

Більш того, судами при розгляді справи встановлено, що на момент вирішення даного спору Київською міською радою прийнято рішення №336/3427 від 16.03.06 про задоволення протесту заступника прокурора м. Києва та скасування п. 1 рішення ради №238-2/1448 від 29.04.04 щодо передачі позивачеві в оренду відповідної земельної ділянки, на підставі якого укладено спірний договір оренди.

Суди першої та апеляційної інстанцій не прийняли до уваги вказаний довід відповідачів, оскільки у зв'язку з прийняттям вказаного рішення рада запропонувала позивачу надати згоду на розірвання спірного договору оренди, але позивач такої згоди не надав і сторонами не доведено обставини щодо розірвання вказаного договору.

Проте судами не надано жодної правової оцінки обставинам, які стали підставою для внесення прокурором вищевказаного протесту та скасування радою свого рішення, зокрема, щодо наявності або відсутності обставин порушення при наданні в оренду позивачеві спірної земельної ділянки прав і обов'язків інших осіб. Судами взагалі не досліджувались обставини щодо розташування спірної земельної ділянки, розміщення на ній певного майна, а також наявність прав і обов'язків певних осіб, яких може стосуватись даний спір. Наявність таких обставин передбачено п. 2 ч. 2 ст. 11110 ГПК України безумовною підставою для скасування судових рішень.

Також суди не надали правової оцінки правовим наслідкам скасування радою свого рішення про надання спірної земельної ділянки в оренду позивачу щодо наявності підстав для поновлення такого договору за відсутності чинного рішення органу місцевого самоврядування з цього приводу. Також не надано правової оцінки доводам ради щодо висловлення нею заперечень проти поновлення договору оренди при скасуванні відповідного рішення та звернення до позивача щодо розірвання цього договору.

Зважаючи на те, що необхідною умовою укладення та поновлення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність відповідного рішення органу місцевого самоврядування, визнання відповідного договору оренди поновленим за відсутності такого рішення є порушенням виключного передбаченого Конституцією України права цього органу на здійснення права власності від імені Українського народу та управління землями, яке підлягає захисту.

Крім того, позивачем при зверненні до господарського суду заявлено вимоги про зобов'язання Головного управління земельних ресурсів зареєструвати додаткову угоду, вимоги щодо визнання якої укладеною також заявлені в даному спорі.

Суди задовольнили ці вимоги з посиланням на ст. 20 Закону України "Про оренду землі", згідно з якою укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Проте судами залишено поза увагою, що підставою для захисту відповідних прав є їх порушення, невизнання чи оспорення. Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суди не з'ясували, в чому полягає порушення прав позивача Головним управлінням земельних ресурсів, зокрема не встановили фактичні обставини щодо ухилення цієї особи від реєстрації укладеної додаткової угоди до спірного договору оренди. При цьому судами не надано належної правової оцінки доводам Київської міської ради щодо відсутності у Головного управління земельних ресурсів правових підстав для реєстрації цієї додаткової угоди за відсутності її підписання сторонами, а відтак і до вирішення даного спору щодо її укладення по суті.

З огляду на викладене судова колегія дійшла висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій вимог ст.ст. 43, 47, 43, 84, 105 ГПК України щодо повного і всебічного встановлення усіх обставин справи та правильного застосування законодавства, тому рішення і постанова підлягають скасуванню як такі, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Оскільки право оцінки доказів належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин та залучення до участі у справі всіх осіб, прав і обов’язків яких стосуються спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу задовольнити.

2.          Постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.06.07 та рішення господарського суду м. Києва від 12.04.07 у справі №32/171 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький