ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2008 р.

№ 1/202

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Панової І.Ю.,

суддів

Заріцької А.О.,

Продаєвич Л.В.

розглянувши касаційну скаргу

відкритого акціонерного товариства "Павлоградвугілля"

на постанову

Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 6 серпня 2008 року

у справі

господарського суду

№ 1/202

Дніпропетровської області

за позовом

управління Пенсійного фонду України в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області

до

про

за заявою

про

відкритого акціонерного товариства "Павлоградвугілля"

стягнення 1 154, 60 грн.

відкритого акціонерного товариства "Павлоградвугілля"

визнання наказу таким, що не підлягає виконанню на підставі ст. 117 ГПК України

в судовому засіданні взяли участь представники:

не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2003 року у справі № 1/202 позов товариства з обмеженою відповідальністю "Поліпромінвест" (далі –позивач) задоволено, стягнуто з державного відкритого акціонерного товариства Шахта "Степова" (правонаступник відкрите акціонерне товариство "Павлоградвугілля" (далі –відповідач) на користь позивача 879, 33 грн. боргу, 169 грн. судових витрат.

На виконання рішення суду видано наказ від 2 грудня 2003 року № 1/202.

30 жовтня 2007 року від боржника (відповідача у справі) – до суду надійшла заява про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12 травня 2008 року (суддя Широбокова Л.П.) заяву відповідача задоволено, наказ господарського суду Дніпропетровської області від 2 грудня 2003 року у даній справі визнано таким, що не підлягає виконанню.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 6 серпня 2008 року (колегія суддів: Стрелець Т.Г. –головуючий, Головко В.Г., Ревкова Г.О.) апеляційну скаргу позивача задоволено, ухвалу суду першої інстанції скасовано і відмовлено у задоволенні заяви ВАТ "Павлоградвугілля" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись з винесеною у справі постановою суду апеляційної інстанції відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати та прийняти нове рішення про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

На думку заявника касаційної скарги, судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 14 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ (із змінами та доповненнями) (далі –Закон № 2343-XII) та ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (із змінами та доповненнями) (далі –Закон № 606- XIV).

За розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 10 листопада 2008 року розгляд касаційної скарги здійснено колегією суддів Вищого господарського суду України у складі: судді Панової І.Ю. –головуючого, суддів Заріцької А.О., Продаєвич Л.В.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного господарського суду, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судом норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11 січня 2005 року було порушено провадження у справі № Б26/7/05 про банкрутство ВАТ "Павлоградвугілля".

24 вересня 2005 року в газеті "Голос України" № 181 було опубліковано оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство ВАТ "Павлоградвугілля".

Як вбачається з матеріалів справи, вказаним вище рішенням господарського суду першої інстанції від 19 листопада 2003 року була стягнута заборгованість, яка виникла у позивача за період з жовтня 2000 року по березень 2001 року, тобто до порушення провадження у справі про банкрутство відповідача. Отже, висновок суду першої інстанції про те, що такі вимоги кредитора до боржника конкурсні, є обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 2343-ХІІ після опублікування оголошення про порушення справи про банкрутство в офіційному друкованому органі конкурсні кредитори зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника в порядку, передбаченому вказаною нормою.

При цьому, винесення судом рішення про стягнення заборгованості з боржника в позовному провадженні не звільняє кредитора від обов’язку подання заяви у справі про банкрутство в порядку ст. 14 Закону № 2343-ХІІ.

Під час розгляду справи судами встановлено, що позивач із заявою про визнання його кредитором у справі про банкрутство боржника до суду не звертався.

Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” від 7 березня 2002 року № 3088-ІІІ, який набрав чинності 13 липня 2002 року, внесені зміни до ст. 14 Закону № 2343-ХІІ.

Отже, з 13 липня 2002 року ч. 2 цієї статті визначено, що вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Таким чином, під час дії нової редакції Закону № 2343-ХІІ суд позбавлений права поновлювати строк на звернення кредитора з заявою про грошові вимоги до боржника.

У зв’язку з цим, суд, в період дії нової редакції Закону № 2343-ХІІ та під час здійснення провадження у справі про банкрутство, ухвалив вважати погашеними грошові зобов’язання осіб, які не звернулися у встановлений строк у справі про банкрутство боржника (ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 31 липня 2006 року у справі № Б26/7/05 про затвердження реєстру вимог кредиторів - т. 1 а.с. 39-47).

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За таких обставин справи вищезазначені грошові зобов’язання відповідача перед позивачем є припиненими в силу закону, а саме ч. 2 ст. 14 Закону № 2343-ХІІ.

Відповідно до ст. 41 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Отже, до відносин, які мали місце в справі про банкрутство, норми ГПК України застосовуються з урахуванням особливостей Закону № 2343-ХІІ, як спеціального нормативно-правового акта.

У зв’язку з чим ст. 117 ГПК України підлягає застосуванню з урахуванням особливостей Закону № 2343-ХІІ.

Згідно з ч. 4 ст. 117 ГПК України господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню, також і з інших причин.

До таких інших підстав слід відносити погашення грошових вимог відповідно до Закону № 2343-ХІІ.

За ст. 1 Закону № 2343-ХІІ погашеними визнаються задоволені вимоги кредитора, вимоги, щодо яких досягнуто згоди про припинення, у тому числі заміну, зобов'язання або припинення зобов'язання іншим чином, а також інші вимоги, які відповідно до Закону № 2343-ХІІ вважаються погашеними.

Отже, у справі про банкрутство вимоги кредиторів є погашеними внаслідок оплати боргу; обміну вимог кредиторів на активи боржника та (або) його корпоративні права; прощення; новації (укладання мирової угоди у справі про банкрутство), а також застосування присічного строку для подання заяви з вимогами до боржника, встановленого ч. 2 ст. 14, ч. 5 ст. 31 Закону № 2343-ХІІ.

Враховуючи наведене, наказ господарського суду Дніпропетровської області від 2 грудня 2003 року у даній справі є таким, що не підлягає виконанню, оскільки вимоги позивача, які підтверджені рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2003 року та цим наказом, є погашеними на підставі ч. 2 ст. 14 Закону № 2343-ХІІ.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема в постанові від 2 жовтня 2007 року у справі № 6/73.

У зв’язку із вказаним суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про відмову відповідачу у справі у задоволенні заяви, поданої в порядку ч. 4 ст. 117 ГПК України.

Оскільки вимоги позивача у справі є погашеними і підстави для поновлення виконавчого провадження відсутні, колегія суддів вважає, що наказ господарського суду першої інстанції від 2 грудня 2003 року у справі № 1/202 судом першої інстанції правильно був визнаний таким, що не підлягає виконанню.

З аналізу ст. 117 ГПК України вбачається, що у разі, якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги (подання) має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції повністю або частково і прийняти нове рішення, залишити в силі одне з раніше прийнятих рішень, або постанов.

З огляду на викладене, Вищий господарський суд України вважає постанову суду апеляційної інстанції від 6 серпня 2008 року у даній справі помилковою та такою, що підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення господарського суду першої інстанції.

Вимоги касаційної скарги про прийняття касаційною інстанцією нового рішення про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, суперечать матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 1115, 1119, 11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Павлоградвугілля" задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 6 серпня 2008 року у справі № 1/202 скасувати.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 12 травня 2008 року у справі № 1/202 залишити в силі.

Головуючий                                                                      І. Панова

Судді                                                                                          А. Заріцька

Л. Продаєвич