ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2008 р.

№ 27/137

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    М.В.Кузьменка,

судді                                        І.М.Васищака,

судді                                        В.М.Палій,

розглянувши касаційну скаргу Приватного підприємства

"Юридична компанія "Карма"

на рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2007р.

у справі №27/137

за позовом Дочірньої компанії "Укргазвидобудування" НАК "Нафтогаз України"

до            Приватного підприємства "Юридична компанія "Карма"

про           стягнення 7 000,0 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: Барамикіна В.А. (довіреність у справі),

від відповідача: Ковальов Ю.В. (довіреність у справі),

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Укргазвидобудування" НАК "Нафтогаз України" звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Юридична компанія "Карма" і просила суд стягнути з останнього 7000,0 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неповерненням відповідачем надлишково сплаченої суми за додатком №1 від 01.03.2002р. до укладеного між сторонами договору №6/юр від 01.03.2002р. у розмірі 7000,0 грн. Позивач стверджує, що вказану суму відповідач одержав в рахунок оплати послуг, які не надавав, а тому повинен їх повернути як безпідставно набуте майно (ст.1212 ЦК України).

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.04.2007р. (суддя Дідиченко М.А.) позов задоволено: присуджено до стягнення з відповідача 7000,0 грн. заборгованості.

Вказане рішення мотивовано тим, що оскільки відповідач не направив позивачу для підписання акт прийому-передачі виконаних робіт, то юридичні послуги не є наданими, а отже позивач має право вимагати повернення попередньої оплати. Такого висновку суд дійшов застосувавши до спірних правовідносин за аналогією закону положення статті 693 ЦК України, яка визначає, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд його скасувати, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового акта, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони у договорі фактично встановили попередню оплату.

Між тим, такий висновок зроблений з невірним правовим аналізом змісту укладеного сторонами договору.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено договір №6/юр від 01.03.2002р. про юридичне обслуговування, за умовами якого відповідач зобов'язався на оплатній основі надавати юридичні послуги позивачу, а останній –приймати їх та сплачувати відповідачу обумовлену цим договором винагороду.

Пунктами 3.1., 3.2., 3.3., 3.4 розділу 3 "Винагорода" договору передбачено, що вартість наданих послуг і виконаних робіт буде визначатися на підставі вартості місячного абонентського обслуговування; вартість місячного абонентського обслуговування вказана у Додатках, які є невід'ємною частиною цього договору; замовник (позивач) сплачує виконавцю (відповідачу) щомісячно винагороду на підставі наданого виконавцем рахунку; замовник зобов'язується сплачувати виконавцю винагороду не пізніше 5 банківських днів з моменту отримання замовником рахунку відповідача.

Пунктом 3.5. договору встановлено, що надання послуг за цим договором повинно бути оформлено шляхом підписання сторонами акта прийому-передачі виконаних робіт. Акт прийому-передачі виконаних робіт повинен бути підписаний замовником протягом 3 (трьох) робочих днів, з моменту його отримання.

У додатку №1 до договору сторони домовились, що щомісячна абонентська вартість юридичного обслуговування складає 7000,0 грн. (а.с.10)

Наведені положення договору свідчать про те, що основною та єдиною підставою для сплати позивачем щомісячної абонентської винагороди у визначений договором строк, є наданий відповідачем рахунок, який позивач зобов'язаний оплати. При цьому, умови договору не передбачають, що не підписання сторонами акта прийому-передачі виконаних робіт звільняє позивача від зобов'язання сплачувати відповідачу вартість місячного абонентського обслуговування, визначену у додатку №1 до договору.

Із платіжного доручення №739 від 04.07.2002р., яким позивач перерахував відповідачу 7000,0 грн., вбачається, що призначенням цього платежу є юридичне обслуговування згідно рахунку №44 від 21.06.02 за договором №6/юр від 01.03.02 та додатку №1 від 01.03.02 без ПДВ (а.с.13).

За висновком позивача не підписання сторонами акта прийому-передачі виконаних робіт на суму 7000,0 грн., є підставою для повернення вказаної суми як безпідставно отриманої з огляду на приписи ст.1212 ЦК України.

В силу ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов’язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала.

Між тим, як свідчать матеріали справи позивач перерахував відповідачу 7000,0 грн. саме на виконання умов договору №6/юр від 01.03.2002р., що підтверджується платіжним дорученням, а саме змістом графи "призначення платежу". Доказів визнання цього договору у встановленому законом порядку недійсним або розірваним, матеріали справи не містять, а відтак відповідач в силу приписів ст.1212 ЦК України, не є особою, яка набула спірні грошові кошти без достатньої правової підстави.

Окрім того, обґрунтування судом першої інстанції свого рішення положеннями ст.693 ЦК України, які регулюють правовідносини з купівлі-продажу в частині повернення попередньої оплати товару, з посиланням на необхідність застосувати аналогію закону, оскільки главою 63 ЦК України "Послуги. Загальні положення" не врегульовані відносини стосовно попередньої оплати по договору про надання послуг, колегія суддів вважає безпідставним з огляду на таке.

Відповідно до ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія законом).

Проте, правовідносини з надання послуг, що виникли між сторонами, врегульовані як цивільним законодавством, а саме спеціальними нормами глави 63 ЦК України, так і укладеним ними договором, та не є подібними за змістом з правовідносинами з купівлі-продажу.

Так, відповідно до ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу у розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як зазначалося, сторонами у договорі визначено розмір, строки та порядок оплати позивачем відповідачу щомісячного абонентського обслуговування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову не відповідає фактичним обставинами справи, судом неправильно застосовано матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи скаржника про неповідомлення його належним чином про час і місце розгляду справи, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що ухвала суду від 07.03.2007р. про порушення провадження у справі та прийняття позовної заяви і призначення її до розгляду була направлена судом на адресу відповідача, зазначену як у довідці Головного міжрегіонального управління статистики у м.Києві від 22.03.2007р. №21-10/1808 (а.с.18), так і безпосередньо у договорі, а саме: м.Київ, вул.Тургенєвська, 45-49, кв.51. Проте вказана ухвала повернулася до суду з відміткою про вибуття адресата (а.с.3). Іншої адреси відповідача, матеріали справи не містять.

Відхиляє колегія суддів й посилання скаржника на не застосування судом правил про позовну давність.

Так, відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004р., правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Як свідчать матеріали справи, та не заперечується скаржником, строк позовної давності для пред'явлення даного позову сплинув у 2005 році, тобто вже під час дії ЦК України, що набрав чинності 01.01.2004р.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовуються судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Згідно ст.49 ГПК України витрати при відмові в позові покладаються на позивача. Таким чином, при задоволенні вимог касаційної скарги витрати, понесені скаржником у суді, також покладаються на протилежну сторону, у даному випадку –на позивача –ДК "Укргазвидобудування" НАК "Нафтогаз України".

У випадку виконання рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2007р. у справі №27/137, яке скасовується, відповідач не позбавлений права у порядку, передбаченому ст.122 ГПК України, звернутися до суду першої інстанції із заявою про поворот виконання судового акта.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Юридична компанія "Карма" задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 06.04.2007р. у справі №27/137 скасувати.

3. У задоволенні позову відмовити.

4. Стягнути з Дочірньої компанії "Укргазвидобудування" НАК "Нафтогаз України" на користь Приватного підприємства "Юридична компанія "Карма" 51,0 грн. державного мита, сплаченого за подачу касаційної скарги у справі №27/137 відповідно до квитанції від 21.08.2008р.

5. Доручити господарському суду міста Києва видати наказ на виконання пункту 4 даної постанови.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій