ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2008 р.

№ 3/77

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого, судді

Плюшко І.А.,

суддів

Разводової С.С. (доповідач по справі), Самусенко С.С.,

розглянувши касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області

на

рішення господарського суду м. Києва від 25.01.07р.

у справі

№ 3/77

за позовом

ВАТ "Укргідроспецфундаментбуд"

до

ВАТ "Український будівельний концерн"

про

стягнення 3000,00 грн.

За участю представників сторін

Від скаржника Шустова В.А. дов. № 51 від 12.09.08р.,

від позивача Матросов О.О. дов. № 1/08 від 27.10.08р.,

від відповідача не з'явилися

В С Т А Н О В И В:

ВАТ "Укргідроспецфундаментбуд" звернулося до господарського суду м. Києва з позовною заявою до ВАТ "Український будівельний концерн" про стягнення 3 000 грн. боргу.

У поданій 23.01.2007 року заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач просив суд визнати за позивачем право власності на нежитлове приміщення № 22, розташоване на першому поверсі житлового будинку літ. А-4, загальною площею 415,90 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ вул., Ширшова, 9.

Рішенням господарського суду м. Києва від 25.01.2007 року у справі № 3/77 (суддя Хілінська В.В.) позов задоволено частково, визнано недійсним договір оренди від 16.04.2006 року, визнано за позивачем право власності на нежитлове приміщення № 22, розташоване на першому поверсі житлового будинку літ. А-4, загальною площею 415,90 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ вул., Ширшова, 9, стягнуто з відповідача на користь позивача 85 грн. по сплаті державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду першої інстанції, регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 25.01.2007 року у справі № 3/77 та передати справу на новий розгляд до місцевого господарського суду, посилаючись на порушення та невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, між ВАТ "Укргідроспецфундаментбуд" (орендодавець) та ВАТ "Український будівельний концерн" (орендар) 16.04.2006 року було укладено договір оренди № б/н.

Пунктом 1.1 договору орендодавець передав орендарю у користування за плату на строк 11 місяців нежитлові приміщення № 22 на першому поверсі житлового загальною площею 415,90 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ вул. Ширшова, 9.

Згідно п. 4.1 договору розмір орендної плати за місяць становить 400 грн. 66 коп. в тому числі податку на додану вартість.

Статтею 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Суд першої інстанції вказав, те, щоб правомірно передати приміщення в оренду за договором, позивач станом на 16.04.2006 року, повинен був бути власником приміщення, мати майнові права на приміщення або мати належним чином підтверджені повноваження щодо укладення договору

На день укладення договору –16 .04.2006 року позивач не був власником приміщення, жодного правовстановлюючого чи право підтверджуючого документу позивач не мав, позивачу не належали жодні майнові права щодо приміщення, а також позивач не був уповноваженим на укладання договору, вказане підтверджується, як зазначив місцевий господарський суд відсутністю документів у матеріалах справи, поясненнями представника позивача та випливає зі змісту заяви про збільшення розміру позовних вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не мав права укладати договір від 16.04.2006 року, тому договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України через недодержання вимог, які встановлені ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме через відсутність у позивача необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Місцевий господарський суд, незважаючи на заперечення відповідачем наявності права власності у позивача на приміщення за умови відсутності у позивача будь-яких майнових прав на приміщення та відсутності у позивача будь-яких належним чином засвідчених повноважень, щодо передачі приміщення в оренду за договором, зазначив, що позивач має право для захисту свого цивільного права на отримання боргу за договором використати два з передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України способів захисту, а саме: примусове виконання обов’язку в натурі у формі стягнення суми заборгованості за договором та визнання права у формі визнання права власності позивача на приміщення за набувальною давністю.

Крім того, суд встановив, що з 1994 року позивач постійно перебуває у приміщенні, саме приміщення вказане в якості адреси позивача у статуті останнього.

Договір на оплату експлуатаційних витрат від 05.01.1996 року щодо будинку № 9 по вул. Ширшова, в м. Дніпропетровськ вказує на те, що позивач постійно перебуває у приміщенні з 1994 року. Факт постійного перебування позивача у вказаному приміщенні також підтверджується копією справи № 22599 Дніпропетровського БТІ, яка є в матеріалах справи. Із зазначеної справи видно, що володільцем приміщення є саме позивач, площа приміщення становить саме 415,90 кв.м., приміщення має номер 22, по плану приміщення має літер А-4, а також приміщення розташоване на першому поверсі житлового будинку по вул. Ширшова 9 в м. Дніпропетровську. Крім цього адреса приміщення є юридичною адресою позивача, про це зазначено в статуті позивача, свідоцтві про державну реєстрацію позивача та в довідці про включення позивача до ЄДРПОУ.

Суд першої інстанції вказав, що особи, які були правонаступниками один одного, останнім із яких є позивач, постійно та безперервно володіли приміщенням, вказана обставина підтверджується таким.

На підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради трудящих № 126 від 17.01.1959 року тресту "Укрспецекскавація" було дозволено вселитися в приміщення в будинку № 9 по вул. Госпітальна (нині –вул. Ширшова).

Трест "Укрспецекскавація" перейменовано в трест "Укргідроспецфундаментбуд" (наказ Міністерства вантажних і спеціальних будівельних робіт від 28.09.1965 року).

В 1992 році з метою оренди цілісного майнового комплексу тресту "Укргідроспецфундаментбуд" було створено організацію орендарів тресту "Укргідроспецфундаментбуд".

Спеціалізоване орендне підприємство "Укргідроспецфундаментбуд" було перетворене в процесі приватизації на ВАТ "Укргідроспецфундаментбуд"(наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України від 31.10.1994 року).

Відповідно до вищевказаного наказу ВАТ "Укргідроспецфундаментбуд" є правонаступником орендного підприємства "Укргідроспецфундаментбуд", а засновником є організація орендарів спеціалізованого орендного підприємства "Укргідроспецфундаментбуд". Місцезнаходження вказаного відкритого акціонерного товариства є приміщення в будинку № 9 по вул. Ширшова, в м. Дніпропетровськ.

Пунктом 1 частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Проте, судова колегія не може погодитись із висновком суду про те, що оскільки позивач відкрито, безперервно володіє спірним майном впродовж 10 років, тому вимоги щодо визнання права власності на спірне майно за набувальною давністю обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Суд, ухвалюючи рішення у цій справі, не звернув уваги на те, що визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю суперечить закону.

Згідно з ч.1 статті 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, зокрема, у випадку, коли особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном, продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до п.1 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року, а п.8 цих положень встановлено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються, також, на випадки, коли володіння майном почалося ще до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, визнання права власності за набувальною давністю не може мати місця раніше 1 січня 2011 року.

Окрім того, господарський суд першої інстанції, не дослідив питання наявності чи відсутності доказів приватизації спірного об'єкту, тим самим не виконав вимог норм процесуального законодавства стосовно перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні суду.

Крім того, суд приймаючи оскаржуване рішення, не прийняв до уваги те, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24.01.07р. по справі № 7/433-06 (суддя Коваль Л.А.), у задоволенні первісного позову відмовлено.

Вмотивовуючи зазначене рішення, суд виходив з відсутності у товариства документального підтвердження того, що спірне нежитлове приміщення було передане йому у процесі приватизації державного майна спеціалізованого орендного підприємства “Укргідроспецфундаментбуд”.

Водночас, суд визнав і відсутність підстав для визнання права власності на спірне приміщення за набувальною давністю, оскільки не сплинув строк, встановлений статтею 344 Цивільного кодексу України, з урахуванням пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень названого Кодексу, протягом якого позивач повинен відкрито, безперервно володіти чужим нерухомим майном. При цьому, суд керувався приписами статті 58 Конституції України, статей 328, 345, 387 Цивільного кодексу України, пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Зустрічні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України у Дніпропетровській області задоволені повністю, оскільки спірне майно є державною власністю і ВАТ “Укргідроспецфундаментбуд” володіє ним без законних підстав.

А відтак, згідно статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка володіє ним без відповідної правової підстави.

Відповідно до п. 2 ст. 35 ГПК України, факти встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Господарський суд першої інстанції, в порушення вимог закону, постановив судове рішення по справі без всебічного, повного і об’єктивного розгляду всіх обставин справи та доказів, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Беручи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів вважає, що рішення місцевого господарського суду, не відповідає нормам матеріального і процесуального права і фактичним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд.

При новому розгляді справи, суду слід врахувати вищевикладене, більш повно та всебічно перевірити дійсні обставини справи, дати належну оцінку зібраним по справі доказам, доводам та запереченням сторін і в залежності від встановленого та вимог закону постановити законне та обґрунтоване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.1115, 1117 , 1119 - 11111, Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

1.          Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області задовольнити.

2.          Рішення господарського суду м. Києва від 25.01.07р. по справі № 3/77 скасувати.

3.          Справу передати до господарського суду м. Києва на новий розгляд.

Головуючий, суддя І.А. Плюшко

Судді                                                                        С.С. Разводова

С.С. Самусенко