ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

06.02.08
Справа  № 12/286

Львівський
апеляційний господарський суд,  в складі
колегії:

головуючого-судді:                  Бойко С.М.,

суддів:                                         Бонк Т.Б.,

Марко Р.І.,

при
секретарі   Чаплик І.,

з
участю представників:

від
скаржника (позивача) -   з”явився,

відповідача 1 -
не  з”явився,

відповідача
2 -   з”явився,

розглянув
апеляційну скаргу
ОСОБА_1, м.Львів

на рішення    господарського суду Львівської області від
06.11.2007 року, суддя Запотічняк О.Д.,
у справі    № 12/286

за
позовом  ОСОБА_1, м.Львів

до відповідача 1 товариства з
обмеженою відповідальністю «Львівспецбуд», м.Львів

до відповідача 2 колективного
виробничого підприємства «Енергомонтаж», м.Львів

про   визнання
недійсним договору купівлі-продажу №1 від 07.05.1997 року та застосування
наслідків, передбачених ст.48 ЦК УРСР,

в с т а н о в и в :

рішенням
господарського суду Львівської області від 06.11.2007 року відмовлено в
позові   ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю «Львівспецбуд»та колективного виробничого
підприємства «Енергомонтаж» про визнання недійсним укладеного між відповідачами
договору купівлі-продажу №1 від 07.05.1997 року та застосування наслідків,
передбачених ст.48 ЦК УРСР.

Рішення
суду мотивоване тим, що позивачем не доведено, яким чином спірна угода
суперечить  встановленим цілям товариства,
а також не доведено, яким чином спірна угода порушує права позивача, оскільки
останній на момент відчуження не був суб'єктом корпоративних прав. Судом також
зазначено про пропуск позивачем строку позовної давності звернення з даним
позовом.

В
апеляційній скарзі  скаржник (позивач)
просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги
задоволити, з підстав неповного з”ясування судом обставин, що мають значення
для справи та порушення норм матеріального права, апелюючи тим, що укладений
між відповідачами договір
купівлі-продажу №1 від 07.05.1997 року не відповідає вимогам  п.2 ст.30 Закону України «Про
власність»(чинного на момент укладення договору), оскільки рішення про
відчуження нерухомого майна, що становить предмет спірного договору, рішеннями
зборів  учасників  ТзОВ ВП «Львівспецбуд»не приймалось, що є
підставою для визнання спірного договру недійсним на підставі  ст.48 ЦК УРСР.

Скаржник
не погоджується з висновком суду про те, що спірний договір не суперечить  встановленим цілям товариства, оскільки судом
визначено лише один вид господарської діяльності товариства, а не досліджено
питання отримання коштів  від проданого
об»єкту та отримання прибутку від здійсненої операції.

Скаржник
не погоджується з висновком суду про те, що укладенням спірного договору
купівлі-продажу не порушуються права ОСОБА_1. як учасника ТзОВ ВП
«Львівспецбуд», оскільки з дня відступлення попереднім учасником ОСОБА_2своєї
частки позивачу, останній набув усіх прав та обов'язків попереднього учасника, у
тому числі право вимагати визнання недійсним спірного договору, укладення якого
призвело до значного скорочення активів ТзОВ «Львівспецбуд», і таким чином
порушує майнові права учасників цього товариства, у тому числі  позивача.

Щодо
пропуску строку позовної давності звернення з даним позовом, то скаржник
вважає, що строк позовної давності на такі вимоги не поширюється, оскільки
угода, визнана недійсною вважається такою з моменту її укладення, а тому у
сторін за цією угодою не виникає прав та обов»язків, окрім тих, що
пов»язані  з її недійністю. Одночасно
зазначає, що  строк позовної давності
починає свій перебіг з часу, коли особа дізналася чи могла дізнатися про
порушення свого права. Позивач міг дізнатися про таке порушення  лише з часу
придбання частки у статутному капіталі
відповідача 1 в травні 2006 року та з часу державної реєстрації  змін до статуту  цього товаритсва та набуття ним  прав учасника.

У
відзиві на апеляційну скаргу відповідач 2 просить в її задоволенні відмовити,
мотивуючи тим, що п.2.2.8 Статуту ТзОВ «Львівспецбуд»передбачено вид діяльності
товариства купівля-продаж нерухомості, а тому здійснення спірної господарської
операції не суперечить встановленим цілям підприємства. Щодо відсутності
рішення зборів учасників щодо спірної угоди, то відповідач 2 зазначає, що ст.41
Закону України «Про господарські товариства»передбачено віднесення до
компетенції загальних зборів не укладення
договорів, а лише їх затвердження і то в тому випадку, коли договори укладаються
на суму, що перевищує вказану в Статуті товариства. В Статуті ТзОВ
«Львівспецбуд»відсутні будь-які обмеження щодо суми укладених договорів. Крім
цього, сам факт незатвердження
договору  після його підписання не
може бути підставою для визнання договору недійсним.

В
судове засідання представник відповідача 1 не з»явився, хоча належним чином був
повідомлений про час та місце розгляду спору, а тому, зважаючи на строк
розгляду спору та можливість його завершення
без участі відповідача 1, суд вважає за можливе розгляд справи завершити
за наявними в справі документами про права і обов”язки сторін.

Суд,
заслухавши пояснення представників сторін з їх участю на засіданні, які
підтримали свої позиції, пояснення дали аналогічні, викладені в письмових
поясненнях та дослідивши наявні докази по справі,  вважає, що апеляційна скарга позивача
задоволенню не підлягає.

Судом
встановлено, що між ТзОВ „Львівспецбуд"
та колективним виробничим підприємством
„Енергомонтаж"   укладено  договір купівлі-продажу №1  від 07 травня 1997 р., згідно якого відповідач
1  продав відповідачу 2 частину майна
цілісного майнового комплексу, що знаходиться за адресою: м.Львів,
вул.Зелена,269 на загальну суму 15000 грн.

Протоколом  зборів учасників ТзОВ „Львівспецбуд"
№1705/06 від 17.05.2006 р.
затверджено  вихід  ОСОБА_2із
складу учасників ТзОВ „Львівспецбуд" та шляхом уступки ОСОБА_2своєї
частки у статутному фонді ОСОБА_1.

ОСОБА_1,    який
на момент звернення з даним позовом
став    учасником    ТзОВ „Львівспецбуд"  звернувся про визнання недійсним договору
купівлі-продажу №1  від 07 травня 1997 р.
на підставі ст.48 ЦК УРСР, оскільки такий
не відповідає  вимогам  закону,
порушує  права  позивача як учасника товариства та
застосування наслідків недійсності такого договору.

Відповідно
до ст.48 ЦК УРСР (чинної на момент укладення спірного договору) недійсною є та
угода, що не відповідає вимогам закону.

Згідно
ст.59 Закону України „Про господарські товариства" до компетенції зборів
товариства з обмеженою відповідальністю крім питань, зазначених у пунктах
"а", "б", "г - ж", "и - ї" статті 41
цього закону, належить:  встановлення
розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів;   вирішення питання про придбання товариством
частки учасника;  виключення учасника з
товариства.  Також п.„і" ст.41
вищезазначеного закону передбачено, що до компетенції зборів товариства  належить затвердження договорів  (угод),
укладених на суму,  що перевищує
вартість майна, вказану в статуті товариства.

Виключну
компетенцію зборів учасників визначено п.п „а"-„к" п. 5.2 статею 5 статуту
ТзОВ „Львівспецбуд", Проте, жодних застережень щодо укладення  договорів (угод), чи укладення їх в
залежності від  суми, вказаної в статуті
товариства,  Статутом  ТзОВ „Львівспецбуд" не передбачено.

Крім
цього, ст.41 Закону України «Про господарські товариства»передбачено віднесення
до компетенції загальних зборів не укладення
договорів, а лише їх затвердження і то в тому випадку, коли договори
укладаються на суму, що перевищує вказану в Статуті товариства. В Статуті ТзОВ
«Львівспецбуд» відсутні будь-які обмеження щодо суми укладених договорів. Крім
цього, сам факт незатвердження
договору  після його підписання не
може бути підставою для визнання договору недійсним.

Безпідставним
є також покликання скаржника на те, що договір купівлі-продажу №1 від
07.05.1997 р. порушує його права як учасника, оскільки особа стає носієм
корпоративних прав з моменту вступу до господарського товариства або придбання
акцій.

Як
вбачається з матеріалів справи, позивач набув корпоративного права  в ТзОВ «Львівспецбуд»після виходу ОСОБА_2. зі
складу учасників товариства та уступкою ним своєї частки у статутному фонді
товариства своїх прав та обов'язків позивачу, що затверджено протоколом від
17.05.2006 р. за № 1705/06. Наведене свідчить про те, що на час відчуження
позивач не був суб'єктом корпоративних прав, а тому спірний договір жодним
чином не порушив права позивача, оскільки був укладений до вступу ОСОБА_1. до
товариства. Відповідно у суду відсутні підстави для визнання недійсним спірного
договору, укладеного до набуття позивачем корпоративних прав.

З
матеріалів справи також вбачається, що ще однією підставою для визнання
спірного договору недійсним позивач зазначає суперечність його цілям
товариства, що передбачено ст.50 ЦК УРСР. Проте, як  вбачається з положення п.п.2.2.28 Статуту
ТзОВ „Львівспецбуд", в редакції від 1.05.1996 р., що діяла на момент
укладення договору купівлі-продажу №1 від 17.05.1997 р., предметом діяльності
підприємства є купівля та продаж нерухомості, що свідчить про безпідставність
вимог позивача.

Покликання
скаржника на недослідження судом питання отримання коштів  від проданого об»єкту та отримання прибутку
від здійсненої операції судом до уваги не приймається, оскільки не впливає на
предмет спору. Крім цього, підставою визнання спірного договору недійсним
позивач зазначає лише ст.48 ЦК УРСР. Жодних уточнень позивача чи процесуальних
дій суду про їх наявність з посиланням на ст.50 ЦК УРСР в матеріалах справи не
міститься.

Відповідно
до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а згідно ч.2 ст.34 ГПК
України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Надані
позивачем докази та матеріали, не підтверджують порушення прав позивача та
обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Недоведення позивачем своїх вимог
належними і допустимими доказами є підставою для відмови у задоволенні таких
вимог.

Отже,
апеляційний суд, погоджується із висновком місцевого господарського суду, що
право позивача не підлягає захисту в суді і обґрунтовано відмовив в
позові.

Разом
з тим, з мотивувальної частини постанови підлягає виключенню обґрунтування щодо
пропуску строку позовної давності, оскільки встановивши, що позов
безпідставний, суд зазначає про відмову в задоволенні позову з цих підстав, а
не за пропуском строку позовної давності. Проте, дана підстава не тягне за
собою скасування чи зміни резолютивної частини рішення, а лише виключення з
мотивувальної частини рішення місцевого господарського суду обґрунтування
відмови у позові щодо пропуску  строку
позовної давності.

За
таких обставин прийняте у справі рішення слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу -без задоволення.

Керуючись
ст.ст.99,103,105 ГПК України, суд,

п о с т а н  о в и в:

рішення
господарського суду Львівської області від 06.11.2007 року в справі за
номером 12/286-  залишити без змін, а
апеляційну скаргу ОСОБА_1 -без задоволення.

Постанова
набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному
порядку.

Матеріали
справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя:
С.М.Бойко

Судді:
Т.Б.Бонк

Р.І.Марко