ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2008 р.

№
14/19/999

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
судді

Добролюбової
Т.В.

суддів

Дроботової
Т.Б. , Швеця В.О.

розглянувши
матеріали  касаційної скарги

Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1

на
постанову Житомирського
апеляційного господарського суду від 25.12.07

у справі

№14/19/999

за
позовом

Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1

до Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_2

про

стягнення
101349,86 грн

Розпорядженням Заступника Голови
Вищого господарського суду України від 25.06.08 №02-12.2/217, у зв'язку з
відпусткою судді Гоголь Т.Г., для розгляду касаційної скарги у цій справі
призначено колегію суддів у складі: Добролюбової Т.В.- головуючого, Дроботової
Т.Б., Швеця В.О.

В
судовому засіданні взяли участь представники:

від
позивача: не
з'явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

від
відповідача: ОСОБА_2
-паспорт; ОСОБА_3 -за дов. від 28.11.06 (а.с. 61).

Приватним
підприємцем ОСОБА_1 у березні 2006 року заявлений позов, з урахуванням змін,
про стягнення з   Приватного підприємця
ОСОБА_2 59 668,24 грн -заборгованості з доходів за спільною діяльністю, 25
001,67 грн -компенсація витрат, 13 293,18 грн -інфляційних, 3 386,77 грн -3%
річних. Обґрунтовуючи

доповідач:
Добролюбова Т.В

свої
вимоги позивач  посилався на невиконання
відповідачем умов договору про спільну діяльність від 24.11.03 щодо розподілу
прибутку. Позивач зазначав, що відповідно до вказаного договору відповідач
повинен був отримати 30 % загальної суми доходу, що становить 53 011,76 грн,
проте, одержав на              59 668,24
грн більше. При цьому, позивач посилався на приписи статей 625,  1137, 1139 Цивільного кодексу України.

Господарський
суд Хмельницької області від 10.09.07, ухваленим суддею Гладюк Ю.В., позовні
вимоги задоволено частково. Суд вмотивовуючи рішення визнав доведеними вимоги
позивача в частині стягнення 72 238,18 грн заборгованості, що складається з
доходів за спільною діяльністю та компенсації витрат. При цьому, місцевий
суд   встановив існування між сторонами
відносин спільної діяльності, придбання з цією метою комбайну за спільні
кошти  та домовленості про розподіл
прибутку в співвідношенні 70% - позивачеві, 30% -відповідачеві. Суд також
зазначив, що посилання відповідача на невірно зазначену дату договору не
впливає на розподіл доходів від спільної діяльності. Рішення суду обґрунтоване
приписами частини 2 статті 175 , статті 193 Господарського кодексу України,
статті 526 Цивільного кодексу України. В частині вимог про стягнення
інфляційних та річних судом відмовлено з огляду на те, що договір спільної
діяльності не є договором за яким виникають грошові зобов'язання, тому  приписи статті 625 Цивільного кодексу України
на нього не поширюються.

Житомирський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Гулової А.Г., Пасічник
С.С., Щепанської Г.А., постановою від 25.12.07, перевірене рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позовних вимог скасував. У задоволенні позову
відмовив. Суд вмотивовуючи постанову дійшов висновку, що    договір про спільну діяльність на який
посилається позивач в обґрунтування своїх вимог є неукладеним через
неможливість встановлення дати його підписання. Водночас, апеляційний суд
стягнув з позивача на користь відповідача 5 000,00 грн витрат з оплати послуг
адвоката.

Приватний підприємець ОСОБА_1
звернувся до Вищого господарського суду України
з касаційною скаргою, в якій просить постанову у справі скасувати, а
рішення місцевого суду просить  залишити
без змін. Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник посилається на незастосування
судом приписів частини 7 статті 179, частини 2 статті 180, частин 2,3,8 статті
181 Господарського кодексу України, частини 1 статті 638, частини 1 статті
1130, частини 2 статті 1131 Цивільного кодексу України. Скаржник наголошує на
тому, що суд апеляційної інстанції безпідставно не прийняв до уваги договір про
спільну діяльність, адже, сторони підписуючи його та скріплюючи печатками,
дійшли згоди щодо усіх істотних умов, тому він є дійсним. Про укладення
спірного договору, на думку скаржника, свідчить і укладення договорів №1/10,
№07/07-1, №20-08-10, витрати на технічне обслуговування, ремонт і зберігання
зернозбирального комбайну CASE  2188.
Заявник вказує і на порушення судом приписів статей 355, 356, 359 Цивільного
кодексу України, якими передбачено, зокрема те, що плоди, продукція і доходи
від використання майна, що є у спільній власності розподіляються між
співвласниками відповідно до їх часток. При цьому, скаржник вважає, що
апеляційним судом не враховано і того, що відповідач визнає за позивачем право
спільної часткової власності на комбайн.

Від ОСОБА_2 отримано відзив на
касаційну скаргу, в якому він просить постанову у справі залишити без змін, а
касаційну скаргу без задоволення.

Вищий
Господарський суд України заслухавши доповідь судді  Добролюбової Т.В. і пояснення представника
відповідача, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги,
перевіривши  правильність  застосування господарськими  судами приписів  чинного законодавства, відзначає  наступне.

Господарськими
судами попередніх інстанцій установлено та підтверджено матеріалами справи, що
предметом позову у даній справі є матеріально -правова вимога Приватного
підприємця ОСОБА_1 про стягнення з
Приватного підприємця ОСОБА_2 59 668,24 грн -заборгованості з доходів за
спільною діяльністю, 25 001,67 грн -компенсації витрат, 13 293,18 грн
-інфляційних, 3 386,77 грн -3% річних. Як вбачається з матеріалів справи,
позовна вимога ґрунтується на договорі про спільну діяльність від 24.11.03,
укладеному між сторонами у справі. Приписами частини 1 статті 67 Господарського
кодексу України встановлено, що відносини підприємства з іншими підприємствами,
організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються
на основі договорів. Положеннями статей 144, 174 названого Кодексу  унормовано, що майнові права, майнові
обов'язки та господарські зобов'язання суб'єкта господарювання можуть виникати
з угод, передбачених законом. Приписами статті 175 Господарського кодексу
України встановлено, що майново-господарськими зобов'язаннями визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських
відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана
сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або
утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які
виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом
України. Згідно зі статтею 180 Господарського кодексу України зміст
господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Згідно приписів статей
627, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні  договору, виборі контрагента та визначенні
умов договору. Договір є обов'язковим для виконання. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського
інтересу. У  пункті 1 статті 628
Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до приписів статті
1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони
зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення
певної мети, що не суперечить законові. Статтею 1131 названого Кодексу
унормовано, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови
договору про спільну діяльність, в тому числі координація спільних дій
учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для
спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у
результатах спільних дій  та  інші умови визначаються за домовленістю
сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Судом першої інстанції установлено і підтверджено матеріалами справи, що за
умовами  договору про спільну діяльність
сторони з метою отримання фінансового прибутку, придбали в спільне використання
зернозбиральний комбайн CASE 2188 та необхідні комплектуючі частини для надання
послуг зі збирання врожаю. Відповідно до пункту 5.1 цього договору техніка була
придбана на правах спільної власності та юридично оформлена на приватного
підприємця ОСОБА_2 За пунктом 2.1 цього договору капіталовкладення було
здійснено в наступному процентному співвідношенні:  ПП ОСОБА_1 -70%, ПП ОСОБА_2 -30%. Пунктом 4.1
договору сторони узгодили, що після компенсації витрат, понесених сторонами
(купівля комплектуючих, запасних частин, інструменту та ін.), а також витрат,
пов'язаних з експлуатацією комбайну (поточні витрати, заробітна плата
робітників та ін), сума, що залишалась мала розподілятись між сторонами в наступному
процентному відношенні: ПП ОСОБА_1 -70%, ПП ОСОБА_2 -30%. Суд першої інстанції
оцінивши умови цього договору та дії вчинені сторонами на його виконання вірно
дійшов висновку про невиконання відповідачем умов договору щодо розподілу
прибутку та ухилення від здійснення ним витрат, пов'язаних з експлуатацією
комбайну. Як вбачається з матеріалів справи, і вірно установлено судом першої
інстанції, про вчинення сторонами дій на виконання умов цього договору
свідчать, зокрема, укладені договори на виконання робіт(надання послуг) із
збирання зернових культур: від 01.10.04 №1/10, від 07.07.04 №07/07-1, від
20.08.04 №20-08-10, витрати на технічне обслуговування, ремонт і зберігання
зернозбирального комбайну CASE  2188, підписаний
між сторонами акт звірки взаєморозрахунків станом на 01.01.06, банківські
виписки з рахунків відповідача та позивача. Суд першої інстанції установив, і
це підтверджується матеріалами справи, що заборгованість відповідача з доходів
за спільною діяльністю становить 30341,20 грн, а витрати  понесені позивачем, пов'язані з експлуатацією
комбайну - 41896,98 грн.  Скасовуючи
рішення господарського суду та відмовляючи у задоволені позову, суд апеляційної
інстанції встановленого рішенням не спростував, проте помилково визнав договір
про спільну діяльність неукладеним через недосягнення сторонами згоди з усіх
істотних умов, а саме, неможливість встановлення дати укладення договору. Так,
апеляційний суд  не врахував, що
відповідно до приписів частини 8 статті 181 Господарського кодексу України у разі
якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним, таким, що не відбувся. Якщо одна із
сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких
дій визначаються нормами Цивільного кодексу України. При цьому колегія суддів
зазначає, що апеляційний суд, не звернув уваги і на те, що до істотних умов
договору відносяться лише такі, без яких договір є настільки неконкретизованим,
що кожна із сторін не зможе чітко визначити, які саме дії вона має здійснити і,
що вправі вимагати від іншої сторони.
Суд апеляційної інстанції помилково не врахував, що на виконання
спірного договору сторони вчинили конкретні дії,  які спрямовані на його часткове виконання.
Такі дії підтверджуються матеріалами справи та свідчать про домовленість сторін
укласти договір на відповідних умовах, зафіксованих у договорі. Отже, не можна
вважати неукладеним договір, в якому лише відсутня дата укладення договору,
якщо сторони підписали цей договір та вчинили дії, які свідчать про прийняття
його до виконання. Відтак, висновок апеляційного господарського суду про
неукладеність  договору про спільну
діяльність  є помилковим. Згідно з
приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та
вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов
не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Дана норма
кореспондує з приписами статті 193 Господарського кодексу України. З огляду на
викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність
підстав для стягнення з відповідача 72 238,18 грн. За таких обставин доводи
касаційної скарги підтверджені матеріалами справи.  Відтак, постанова суду апеляційної інстанції
підлягає скасуванню із залишенням без змін рішення у справі.

З
урахуванням  викладеного,
керуючись статтями 1115, 1117, 1118 , 1119,
11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Постанову
Житомирського апеляційного господарського суду від 25.12.07 у справі №14/19/999
скасувати.

Рішення
господарського суду Хмельницької області від 10.09.07 у цій справі залишити без
змін.

Касаційну
скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1  задовольнити.

Головуючий
Т.Добролюбова

Судді
Т.Дроботова

В.Швець