ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.07.08                                                                                            Справа№ 33/172

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом :

Військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Державного підприємства Міністерства Оборони України «Львівський бронетанковий ремонтний завод»(м. Львів)

до відповідача :

Львівського комунального підприємства «Бондарівка»(м. Львів)

про :

стягнення 165 545 (сто шістдесят п’ять тисяч п’ятсот сорок п’ять) грн. 33 коп.

Суддя : Цікало А.І.

При секретарі : Герасименко В.С.

Представники:

Прокуратури

не з’явився

Позивача:

не з’явився

Відповідача:

Турко Н.О. –представник (довіреність б/н від 18.03.2008 р.)

Представникам сторін, присутнім в судовому засіданні, роз’яснено їх права та обов’язки відповідно до ст. 22 ГПК України, зокрема право заявляти відводи.

Представники сторін, присутні в судовому засіданні, звернулись до суду з клопотанням про нездійснення технічної фіксації судового процесу.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області Військовим прокурором Західного регіону України в інтересах держави в особі Державного підприємства Міністерства Оборони України «Львівський бронетанковий ремонтний завод»(м. Львів) подано позов до Львівського комунального підприємства «Бондарівка»(м. Львів) про стягнення 165 545 (сто шістдесят п’ять тисяч п’ятсот сорок п’ять) грн. 33 коп.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 12.06.2008 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 01.07.2008 року.

Прокурор вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі від 12.06.2008 р. не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був належно, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Позивач вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі від 12.06.2008 р. не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був належно, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі від 12.06.2008 р. виконав частково, відзив на позов не представив, проти позову, у встановленому чинним законодавством України порядку, не заперечив, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

01.07.2008 р. до суду за вх. № 14969, від представника відповідача, поступило клопотання про розстрочку сплати боргу на один рік.

В судовому засіданні 01.07.2008 р. представник відповідача представив суду платіжні доручення № 85 від 23.06.2008 р., № 92 від 24.06.2008 р., № 88 від 25.06.2008 р. та № 94 від 26.06.2008 р. (оригінали оглянуто в судовому засіданні, копії долучено до матеріалів справи) про сплату ним частини заборгованості в сумі 24 458 (двадцять чотири тисячі чотириста п’ятдесят вісім) грн. 00 коп.

Представник відповідача позов визнав частково в сумі 141 087 (сто сорок одна тисяча вісімдесят сім) грн. 33 коп., просив позов задоволити в частині визнаної суми та розстрочити виконання судового рішення на шість місяців.

Суду представлено достатньо матеріалів, що дає можливість, відповідно до ст. 75 ГПК України, розглянути справу при відсутності представників прокуратури та позивача, за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши документи і матеріали, подані до суду, заслухавши пояснення осіб присутніх в судових засіданнях, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Згідно Конституції України прокуратура покликана захищати інтереси держави та реалізовувати ці повноваження шляхом звернення до суду з позовом.

Пред'явлення військовим прокурором Західного регіону України даної позовної заяви в інтересах держави - Міністерства Оборони України в особі ДП МО України «Львівський бронетанковий ремонтний завод», як органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах, викликано захистом інтересів держави та здійснюється відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України, оскільки згідно вказаних положень Конституції та п. 2 ст. 5 Закону України "Про прокуратуру", однією із функцій, що покладаються на прокуратуру України, є представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

На підставі п. 6 ст. 20 Закону України "Про прокуратуру" прокурор має право звертатися до суду з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб, при цьому згідно ст. 36-1 зазначеного закону, прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво на будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 року по справі № 1-1/99, прокурори вправі звертатись до господарського суду з позовами в інтересах держави в особі органів державної влади, яким законом надано повноваження органу виконавчої влади. У цьому ж рішенні зазначено, що захист інтересів держави включає в себе захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання.

Згідно розділу IX Декларації "Про державний суверенітет України" та ст. 17 Конституції України, як незалежна і суверенна держава Україна будує свої власні Збройні Сили, які є її гарантом незалежності і суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України "Про збройні сили України", вони є військовим формуванням, на яке покладаються дані функції.

Стаття 13 Закону України "Про оборону України" від 6.12.1991 року визначає, що Збройні Сили України - це військова державна структура, яка організаційно складається з військових об'єднань, з'єднань, частин, підрозділів, військових установ і навчальних закладів, а ст. 15 Закону України "Про Збройні Сили України" визначає, що фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство Оборони України, яке відповідно до ст. 3 вказаного Закону, Указу Президента України № 888/97 від 21.08.1997 року "Про затвердження Положення про Міністерство Оборони України" та ст. 1,6 вказаного "Положення про МО України" є центральним органом виконавчої влади і військового управління, що забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони держави та військового будівництва, керівництва Збройними Силами України, їх мобілізаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених на них завдань і в процесі їх виконання взаємодіє з іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади.

Також, відповідно до п.18, 20 зазначеного положення, Міністерство Оборони України утворює, реорганізує, і ліквідує у встановленому порядку підприємства, установи, організації, контролює їх діяльність та керує економічною і фінансовою роботою в ЗС України.

Статтями 3, 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" передбачено, що Міністерство Оборони України є органом державного управління ЗС України і несе повну відповідальність за їх розвиток та підготовку до виконання завдань оборони, а суб'єктами господарської діяльності у ЗС України є військові об'єднання, військові частини, установи та організації, які утримуються за рахунок коштів державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Згідно ст. 8 вказаного Закону, кошти, одержані від здійснення військовими частинами господарської діяльності, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на національну оборону відповідно до кошторису Міністерства оборони України, при цьому порядок обліку коштів, одержаних від господарської діяльності у Збройних Силах України, визначається Міністерством фінансів України та Міністерством оборони України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 10 Закону України „Про Збройні Сили України" забезпечення окремих видів діяльності Збройних Сил України проводиться державними підприємствами, що створюються у встановленому Міністерством оборони України порядком, до яких також відноситься Державне підприємство МО України "Львівський бронетанковий ремонтний завод".

На підставі Наказу державного секретаря Міністерства Оборони України № 28 від 26.06.2003 року та Директиви Міністра Оборони України № Д-115/1/016 від 30.12.2003 року військова частина А1565 з 1 листопада 2004 року розформована. На базі вказаної частини шляхом реорганізації створено Державне підприємство МО України "Львівський бронетанковий ремонтний завод", який являється правонаступником по зобов'язанням військової частини.

Дане підприємство створене і діє на підставі Статуту, який є додатком до наказу МО України №28 від 26 червня 2003 року, з метою виконання замовлення МО України по ремонту озброєння та військової техніки. Згідно статуту, засноване воно на державній власності і підпорядкованим Міністерству Оборони України (далі - Орган управління майном). ДП МО України "Львівський БТРЗ" є самостійним господарським статутним суб'єктом, який має права юридичної особи та здійснює виробничу та іншу діяльність, що не суперечить чинному законодавству та статуту підприємства, з метою одержання прибутку, веде самостійний баланс, має розрахунковий рахунок в банку, печатку зі своїм найменуванням. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Керівник підприємства несе повну відповідальність перед органом управління майном - Міністерством Оборони України, за стан та діяльність підприємства, контроль за виконанням договірних зобов'язань.

Таким чином, для захисту порушеного права ДП МО України "Львівський БТРЗ", як структурний підрозділ МО України, уповноважене виступати стороною в господарському суді, оскільки керівник підприємства зобов'язаний вживати заходів щодо відшкодування збитків, заподіяних військовій установі, для чого діяти у відповідності із законом.

Військовий прокурор Західного регіону України діючи згідно п. 2 ст. 121 Конституції України звернувся з позовом до господарського суду в інтересах Держави - МО України в особі ДП МО України "Львівський БТРЗ", як органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних питаннях, оскільки невиконання ЛКП "Бондарівка" договірних зобов'язань щодо оплати спожитої теплової енергії, призводить до зменшення бюджетної частини на суму заборгованості, що є порушенням державних інтересів.

16 червня 2005 року між ДП МО України "Львівський БТРЗ" та Львівським міським комунальним підприємством "Бондарівка" укладено договір № 205 на обслуговування відомчого житлового фонду.

Між сторонами 01 вересня 2005 року був укладений договір № 261 на постачання теплової енергії для потреб будинків, переданих на обслуговування відповідачу згідно договору № 205.

За договором № 261 від 01.09.2005 року (п.п. 3.2.2. п. 3) споживач (ЛКП "Бондарівка") взяв на себе зобов'язання виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і терміни, які передбачені Договором, за розрахунковий період - місяць (п.п. 6.2 п.6), тобто відповідач зобов'язався щомісячно оплачувати вартість спожитої теплової енергії.

09 листопада 2007 року і по час звернення з позовом до суду ЛКП "Бондарівка" здійснює несвоєчасну та неповну оплату вартості фактично спожитої теплової енергії, що призвело до накопичення боргу, сума якого станом на 03.06.2008 року становить 165 545 (сто шістдесят п'ять тисяч п'ятсот сорок п'ять) грн. 33 коп., що підтверджується розрахунком боргу та іншими доказами (рахунки фактури, акти здачі - прийняття робіт, акт звірки та інші).

26.05.2008 року керівництвом ДП МО України "ЛБТРЗ" за вих. № 838 на адресу ЛКП "Бондарівка" направлено претензії, яка останнім залишена без розгляду та відповіді.

Загальний борг ЛКП "Бондарівка" перед позивачем станом на день звернення з позовом до суду становить 165 545 (сто шістдесят п'ять тисяч п'ятсот сорок п'ять) грн. 33 коп., який є основним боргом.

Після звернення з позовом до суду відповідач сплатив частину боргу в сумі 24 458 (двадцять чотири тисячі чотириста п’ятдесят вісім) грн. 00 коп., що підтверджується платіжними доручення № 85 від 23.06.2008 р., № 92 від 24.06.2008 р., № 88 від 25.06.2008 р. та № 94 від 26.06.2008 р. (оригінали оглянуто в судовому засіданні, копії долучено до матеріалів справи).

Відповідач позов визнав частково в сумі 141 087 (сто сорок одна тисяча вісімдесят сім) грн. 33 коп., просив позов задоволити в частині визнаної суми та розстрочити виконання судового рішення на шість місяців в зв’язку з тим, що комунальне підприємство перераховує кошти за спожиту теплову енергію по мірі їх надходження від мешканців і тому не може погасити одразу всю заборгованість.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно ч. 4 ст. 13 Конституції України, Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов‘язання, які виникають між суб‘єктами господарювання або між суб‘єктами господарювання і негосподарюючими суб‘єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов‘язаннями.

Згідно ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст. 193 ГК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов’язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду справи, відповідач представив суду доказів сплати частини заборгованості в сумі 24 458 (двадцять чотири тисячі чотириста п’ятдесят вісім) грн. 00 коп.

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо об’єктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позов визнав частково в сумі 141 087 (сто сорок одна тисяча вісімдесят сім) грн. 33 коп., просив позов задоволити в частині визнаної суми та розстрочити виконання судового рішення на шість місяців, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, згідно роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, вказаних у пункті 1 Постанови від 29 грудня 1976 року № 11 “Про судові рішення”, суд прийшов до висновку, що позовна заява Військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Державного підприємства Міністерства Оборони України «Львівський бронетанковий ремонтний завод»(м. Львів) до Львівського комунального підприємства «Бондарівка»(м. Львів) про 165 545 (сто шістдесят п’ять тисяч п’ятсот сорок п’ять) грн. 33 коп. обґрунтована та підлягає до задоволення в частині стягнення 141 087 (сто сорок одна тисяча вісімдесят сім) грн. 33 коп.

В частині стягнення 24 458 (двадцять чотири тисячі чотириста п’ятдесят вісім) грн. 00 коп. провадження у справі слід припинити у зв’язку з відсутністю предмету спору.

Щодо клопотання відповідача про розстрочку виконання судового рішення на шість місяців суд прийшов до висновку, що таке є обґрунтованим і підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на відповідача, оскільки спір виник з його вини.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 8, 13 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 11, 202, 204, 205, 206, 509, 510, 526, 530, 548, 625 ЦК України, ст.ст. 174, 179, 193, 216, 218, 232 ГК України, ст.ст. 43, 22, 33, 43, 48, 49, 75, 80, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.          Позов Військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Державного підприємства Міністерства Оборони України «Львівський бронетанковий ремонтний завод»(м. Львів) до Львівського комунального підприємства «Бондарівка»(м. Львів) простягенння 165 545 (сто шістдесят п’ять тисяч п’ятсот сорок п’ять) грн. 33 коп. –задоволити частково.

2.          Стягнути з Львівського комунального підприємства «Бондарівка»(вул. Гашека, 15, м. Львів, 79031 ) на користь Державного підприємства Міністерства Оборони України «Львівський бронетанковий ремонтний завод»(вул. Стрийська, 73, м. Львів, 79031; ) – 141 087 (сто сорок одна тисяча вісімдесят сім) грн. 33 коп. з розстрочкою виконання рішення на шість місяців рівними частинами:

-липень 2008 р. – 23 514 (двадцять три тисячі п’ятсот чотирнадцять) грн. 56 коп.;

-серпень 2008 р. – 23 514 (двадцять три тисячі п’ятсот чотирнадцять) грн. 56 коп.;

-вересень 2008 р. – 23 514 (двадцять три тисячі п’ятсот чотирнадцять) грн. 56 коп.;

-жовтень 2008 р. – 23 514 (двадцять три тисячі п’ятсот чотирнадцять) грн. 56 коп.;

-листопад 2008 р. – 23 514 (двадцять три тисячі п’ятсот чотирнадцять) грн. 56 коп.;

-грудень 2008 р. –23 514 (двадцять три тисячі п’ятсот чотирнадцять) грн. 53 коп.

3.          Провадження у справі в частині стягнення 24 458 (двадцять чотири тисячі чотириста п’ятдесят вісім) грн. 00 коп. –припинити.

4.          Стягнути з Львівського комунального підприємства «Бондарівка»(вул. Гашека, 15, м. Львів, 79031 ) в дохід Державного бюджету України (р/р 0006 Банк УДК у Львівській області, МФО 825014, отримувач: ВДК Личаківського району м. Львова, , код платежу 22090200, символ звітності банку 092) –1655 (одна тисяча шістсот п’ятдесят п’ять) грн. 45 коп. державного мита.

5          Стягнути з Львівського комунального підприємства «Бондарівка» (вул. Гашека, 15, м. Львів, 79031 ) в дохід Державного бюджету (р/р 0006 в ГУДКУ у Львівській області, МФО 825014; отримувач: УДК у Личаківському районі м. Львова, , код платежу 22050000) –118 (сто вісімнадцять) грн. 00 коп. –витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          Накази видати в порядку ст. 116 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Суддя                                                                                            Цікало А.І.