ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2008 р.

№
3/331

Вищий  господарський
суду  України  в складі колегії

суддів:

Грейц
К.В. -головуючого,
Бакуліної С.В.,  Глос О.І.,

розглянувши
матеріали касаційної  скарги

Підприємця
ОСОБА_1

на  постанову

від
18.10.2007

Київського
апеляційного господарського суду

у
справі господарського суду міста Києва  № 3/331

за
позовом

Голосіївського
районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ
України в місті Києві

до 3 особи

Підприємця
ОСОБА_1     1. Київська міська рада
2.          РВ ФДМУ по м. Києву

про

визнання
недійсним договору оренди

за
участю представників:
- позивача

Дашутіна
В.В.

-
відповідача -
3-ї особи-2

ОСОБА_2
Конти М.П.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
господарського суду міста Києва від 21.08.2007 (суддя Сівакова В.В.), залишеним
без змін постановою Київського апеляційного господпрського суду від 18.10.2007
(колегія суддів у складі головуючого судді Андрієнка В.В., суддів Студенця
В.І., Малетича М.М.), задоволені позовні вимоги
Голосіївського РУ ГУ МВС в м. Києві про визнання недійсним договору
оренди приміщення автозаправної станції, укладеного 15.05.2003 між
Голосіївським РУ ГУ МВС України в м. Києві та Підприємцем ОСОБА_1, та
зобов'язання його звільнити приміщення.

Рішення
та постанова у справі мотивовані тим, що спірне майно, розташоване за адресою
м. Київ, вул. Голосіївська, 15, є державним майном, яке забезпечує діяльність
правоохоронних органів і відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про
приватизацію державного майна", ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна" не підлягає приватизації та не може бути
об'єктом оренди.

Підприємець
ОСОБА_1, не погоджуючись з рішенням та постановою у справі, в поданій
касаційній скарзі просить їх скасувати, справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій
норм процесуального права, адже, він не приймав участі в судових засіданнях
попередніх інстанцій і був позбавлений можливості захищати свої права та
інтереси, а порушення норм матеріального права проявилось в застосуванні судами
норм ЦК України, які не підлягали застосуванню до вимоги про визнання недійсним
договору, укладеного до введення цього кодексу в дію.

Голосіївське
районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в
місті Києві у відзиві на касаційну скаргу проти її задоволення заперечує.

Заслухавши
у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши
повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в
постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів
Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами
попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 15.05.2003 між
Голосіївським РУ ГУ МВС в м. Києві та ПП ОСОБА_1 укладено договір оренди
нежитлового приміщення, за умовами якого, Голосіївське РУ ГУ МВС в м. Києві
передало, а ПП ОСОБА_1 прийняв в оренду адміністративне приміщення АЗС за
адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 15, загальною площею 162 кв.м для розміщення
швейної майстерні для Голосіївського РУ ГУ МВС в м. Києві строком на 35 років
до 2038 року (п. 1.1 договору), за користування орендованим приміщенням орендар
зобов'язується виконувати безкоштовний ремонт міліцейського одягу на строк дії
договору та встановити 10 з/б гаражів та 64 метри з/б паркану (п. 1.4
договору), орендна плата не стягується з орендаря до 2038 року за рахунок
виконаних робіт (п. 1.5 договору).

Вирішуючи
спір про визнання зазначеного договору недійсним, суди попередніх інстанцій
дійшли висновків, що договір оренди від 15.05.2003 суперечить вимогам Закону
України "Про оренду державного та комунального майна", оскільки
майно, яке забезпечує діяльність правоохоронних органів, має загальнодержавне
значення, не підлягає приватизації і не може бути об'єктом оренди, а позивач не
може бути орендодавцем цього майна; спірний договір укладено з численними
порушеннями ст. 10 цього Закону, адже, не містить істотних умов, необхідних для
договору оренди державного майна, зокрема, про об'єкт оренди (склад і вартість
майна з урахуванням її індексації), орендну плату з урахуванням її індексації,
порядок використання амортизаційних відрахувань, відновлення орендованого майна
та умови його повернення, забезпечення виконання зобов'язань, відповідальність
сторін, страхування майна тощо.

Зазначені
висновки колегія суддів вважає підставними і ґрунтовними, вони не
спростовувались відповідачем по суті в процесі розгляду справи і не є предметом
касаційного оскарження.

Втім,
задовольняючи позовні вимоги, судами попередніх інстанцій помилково застосовані
до спірних правовідносин положення п. 4 Перехідних положень, статті 203,
215  ЦК України, адже, відповідно до п. 9
Перехідних положень ЦК України договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності
Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав,
порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від
дати їх укладення, таким чином підстави для визнання спірного правочину
недійсним та наслідки його недійсності повинні були встановлені з урахуванням
норм ЦК Української РСР.

Однак,
колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції звернув на це увагу і в
постанові від 18.10.2007 (сторінки 2, 3) вказав, що відповідно до ст. 48 ЦК
УРСР, який діяв на час укладення договору, недійсною є та угода, що не
відповідає вимогам закону, а згідно ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною,
вважається недійсною з моменту її укладення, проте, якщо з самого змісту угоди
випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається
недійсною і припиняється на майбутнє.

Отже,
слід дійти висновку, що суд апеляційної інстанції зазначив про наявність
підстав для визнання спірного договору, як такого, що не відповідає вимогам
Закону України "Про оренду державного та комунального майна",
недійсним на майбутнє, адже, виходячи з правової природи оренди, якою
відповідно до ст. 2 цього Закону є засноване на договорі строкове платне
користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та
іншої діяльності, та самого змісту спірного договору, він може бути припиненим
лише на майбутнє з поверненням орендодавцем орендованого майна, оскільки
повернути плату за вже здійснене користування цим майном, як спожиту послугу,
не вбачається можливим.

Щодо
посилань скаржника на порушення судами його права на участь в судових
засіданнях, колегія суддів вважає їх безпідставними і такими, що спростовуються
матеріалами справи.

Так,
09.07.2007 господарським судом міста Києва винесено ухвалу про порушення
провадження у справі № 3/331, в якій вказано про призначення справи до
розгляду, час та місце його проведення. Ухвалу направлено за місцем реєстрації
та фактичного мешкання відповідача: АДРЕСА_1, про що свідчить повідомлення
Укрпошти про вручення поштового рекомендованого відправлення 16.07.2007, отже,
відповідач був належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в
засіданні господарського суду, про час та місце його проведення.

При
цьому колегія суддів констатує, що судом першої інстанції під час розгляду
справи були застосовані приписи статті 77 ГПК України, розгляд справи ухвалами
від 24.07.2007, від 09.08.2007 відкладався, в т.ч. за клопотанням самого
відповідача від 06.08.2007, в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України.

Крім
того, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2007
прийнято до розгляду апеляційну скаргу Підприємця ОСОБА_1 порушено апеляційне
провадження та призначено її до розгляду на 09.10.2007.

За
клопотанням відповідача від 24.09.2007 суд апеляційної інстанції ухвалою від
09.10.2007 переніс судове засідання на 18.10.2007, проте, і в це судове
засідання відповідач не з'явився та не повідомив суд про причини його неявки.

За
таких обставин колегія суддів констатує, що суд апеляційної інстанції
правомірно, на підставі та у відповідності з вимогами статті 75 ГПК України,
дійшов висновку за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами за
відсутності представника відповідача.

При
цьому, відправка відповідачеві всіх ухвал про призначення судових засідань як в
першій, так і в апеляційній інстанції засвідчена відповідними повідомленнями
Укрпошти про вручення рекомендованих відправлень.

Враховуючи
наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної
інстанцій, що спі рний договір не відповідає вимогам чинного матеріального
законодавства України, чого відповідач не заперечив, тому підстав для
скасування ухвалених у справі судових актів про задоволення позовних вимог про
визнання цього договору недійсним не вбачає.

Керуючись
статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову
Київського апеляційного господарського суду від 18.10.2007 у справі
господарського суду міста Києва № 3/331 залишити без змін.

Касаційну
скаргу Підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Головуючий
суддя
К.В.Грейц

Судді
С.В.Бакуліна

О.І.Глос