Харківський апеляційний
господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого
2008 р.
Справа № 49/457 - 07

Колегія суддів у складі:

Головуючого-судді - Могилєвкіна
Ю.О., судді - Пушай В.І., Плужника О.В.

при секретарі - Гудкової І.В.

за
участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача -  не
з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача
(вх. № 32Х/3-7) на рішення господарського суду Харківської області від
24.12.2007 р. по справі № 49/457 - 07

за позовом -   СПД ФО
ОСОБА_1, м. Харків

до - АТ «Успіх -Східна Україна», м. Харків

про стягнення 2117, 50 грн.,-

встановила:

Позивач звернувся з позовом до господарського суду Харківської
області про стягнення з відповідача 1100,00 грн. основного боргу за надання
послуг згідно договору-заявки №240507/1 від 24 травня 2007 року, та 1017,50
грн. пені за порушення строків оплати боргу Рішенням господарського суду
Харківської області від 24.12.2007 р. (головуючий суддя -Кононова О.В.) по
справі № 49/457-07 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на  користь
позивача -88,75 грн. пені, 102
грн. витрат  по  сплаті
державного  мита  та  118
грн.  витрат  на
інформаційно-технічне
забезпечення  судового  процесу. В
частині  заявленої  до
стягнення  суми  1100,00 грн.
основного  боргу  провадження
по  справі   припинено. В частині  заявленої
до  стягнення  суми
пені  у  розмірі
928,75 грн.  в  задоволені
позову  відмовлено.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погоджується,
подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове,
яким  позовні  вимоги
задовольнити  в повному  обсязі, посилаючись на порушення судом
норм  матеріального права.

Свою скаргу позивач обґрунтовує тим, що частиною 1 статті 546
Цивільного  кодексу України  передбачено, що  виконання
зобов'язання  може  забезпечуватись  неустойкою. Відповідно до ч.1 ст. 548
Цивільного  кодексу України  неустойка, як вид  забезпечення
зобов'язань  встановлюється  договором
або  законом. Статтею 3 Закону
України № 543 /96 - ВР від  22.11.1996р.
«Про відповідальність за
несвоєчасне  виконання  грошових
зобов'язань»встановлено, що
розмір  пені  за
прострочення  платежу,
обчислюється  від  суми
простроченого  платежу  та
не  може  перевищувати
подвійної  облікової  ставки Національного  банку України, що  діяла
у  період,  за
який  сплачується  пеня. Але
з  іншого  боку, Цивільний  кодекс України  як
закон № 435 -IV від 16.01.2003р. (абз.2 част.2 ст.551) розширює  правові
можливості  та  дозволяє
збільшувати  у  договорі
розмір  неустойки  обмежений
законом. Це і  було  зроблено
сторонами, котрі підписали
24.05.2007 р. договір -заявку  №
240507/1.

Договором -Заявкою № 240507/1
від  24.05.2007 р.  на
перевезення  вантажів  автомобільним
транспортом  за  порушення
строків  оплати  передбачена
пеня  в  розмірі
0,5 %  за  кожний
день  прострочення  від суми, в зв'язку із чим позивач не
погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в стягненні
пені у розмірі  928,75 грн.

Представник  відповідача
в  призначене  судове
засідання  не з'явився,  документів
витребуваних  ухвалою суду  не
надав, хоча про  час  і
місце  розгляду  справу
був  повідомлений  належним
чином.

Перевіривши повноту
встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх
юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101
Господарського процесуального кодексу України, судова колегія приходить до
висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а
апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 104
Господарського процесуального кодексу України, підставою для скасування або
зміни рішення є невиконання або невірне застосування вимог передбачених
зазначеною статтею.

Як вбачається з
матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції 24.05.2007 року  між СПДФО ОСОБА_1 та  АТ «Успіх -Східна Україна»(замовник) був
укладений договір-замовлення  № 240507/1
на  перевезення  вантажу автомобільним  транспортом.

Позивач  відповідно
до  вказаного  замовлення
надав  відповідачу  послуги
по  перевезенню  обумовленого
вантажу  за  маршрутом с.Новоселки -с.Миколаївка 2
-га.   Зазначеним  договором -замовленням  сторони
передбачили  розмір  та
порядок  оплати: 2100 грн.
29.05.2007 року  на  рахунок
позивача. Вантаж був доставлений
до  місця  призначення, що  підтверджується  товарно-транспортною  накладною
№ 449590  з  відміткою вантажоодержувача ТОВ «Агрофірма
Нікольська»  про одержання  вантажу,
копія  якої  додана
до  матеріалів  справи.

В  матеріалах
справи  є  акт здавання -приймання  виконаних
робіт  від  28.05.2007 р.,  відповідно
якого  сторони  підтвердили
виконання  договору -замовлення №
240507/1  на  перевезення
вантажу  автомобільним  транспортом
від  24.05.2007 р,  в акті
також  зазначено, що  сторони
претензій  один  до одного
не  мають. Акт  підписаний
обома  сторонами  та
скріплений  печатками  підприємств.

Як  вбачається з
матеріалів  справи,  відповідач
сплатив  суму  наданих
позивачем  послуг  лише
частково  у  розмірі
1000 грн.,  внаслідок  чого
утворилась заборгованість  по
сплаті  наданих  послуг
в  сумі  1100 грн.

Загальні умови  виконання
зобов'язання  встановлені  ст.526 ЦК України передбачать, що  зобов'язання
має  виконуватись  належним
чином  відповідно  до умов
договору  та  вимог
цього  кодексу, інших  актів
цивільного  законодавства.

Проте  позивачем
при  розгляді  справи
суду першої  інстанції  була
надана копія  виписки  з
особового  рахунку  за
21.12.2007 року,  яка  свідчить
про  перерахування  відповідачем 1100 грн.  заборгованості.  Таким
чином,  судом  з
даного  приводу  було
винесене  правильне  рішення, яким в  частині
заявленої до стягнення  суми  заборгованості  у
розмірі  1100 грн.  провадження
по  справі   припинено
на  підставі  п.1 - 1 ст. 80 ГПК  України
у  зв'язку  з
відсутністю  предмету  спору.

Відповідно до ч.1 ст.
611 Цивільного кодексу України, у
разі  порушення  зобов'язання
настають  правові  наслідки,
встановлені  договором  або
законом, зокрема : сплата
неустойки.

Місцевим господарським
судом встановлено, що дійсно договором -замовленням  №240507/1
на  перевезення вантажу  автомобільним
транспортом  від  24.05.2007 року, сторони передбачали  відповідальність АТ «Успіх -Східна Україна»(відповідача
по справі)  у вигляді нарахування пені у
розмірі 0,5 % від суми за кожен
день  прострочення  платежу.

Позивач  в
своїй  позовній  заяві
просив  суд  стягнути
з  відповідача  пеню
у  розмірі 1017,50 грн. Свої  позовні
вимоги  щодо  стягнення
з  відповідача  пені позивач
обґрунтовує  умовами  договору -замовлення № 240507/1  та ч.2 ст.551 ЦК України  якою
передбачена  можливість  сторін
збільшувати  розмір  неустойки
встановлений  законом  у
договорі.

Як обґрунтовано
зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні, відповідно  до ч.1 ст.548 ЦК України  неустойка, як вид забезпечення  зобов'язання
встановлюється  договором або  законом. Якщо
розмір  неустойки  встановлений
законом  або  іншим
нормативно -правовим  актом, він,
як  правило  може
змінюватись  договором,  тобто
правові  норми, що  встановлюють
розмір  неустойки, як  правило
є диспозитивними. Але  з  іншого
боку, надання  сторонам  договору
права  збільшувати  розмір
неустойки, встановлений  законом
(абз.2 ч. 2 ст.551 ЦК України),  не  виключає
обмеження  цього  права спеціальними  законами. Так, Закон України «Про  відповідальність  за
несвоєчасне  виконання  грошового
зобов'язання», що встановлюється
договором, обмежує  подвійною  обліковою ставкою Національного банку
України, що діяла  у  період, за
який  сплачується  пеня.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами при виконанні
умов укладеного договору виникли господарські взаємовідносини. Відповідно до
вимог п.п.1,6 ст. 231 Господарського кодексу України, Законом щодо окремих
видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за
погодженням сторін не допускається. Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою
ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами,
якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Тобто, як обгрунтовано
визнав суд першої інстанції, саме Закон України «Про  відповідальність за несвоєчасне виконання
грошового  зобов'язання», що  встановлюється  договором, обмежує  подвійною
обліковою ставкою Національного банку України, що діяла  у
період, за  який  сплачується
пеня.

Відповідач  надав
розрахунок  пені, який  не
відповідає  зазначеним  нормам
чинного  законодавства, тому
судом  попередньої  інстанції
було  цілком  правильно
встановлено, що  належна  до
сплати  сума  пені
за  визначений  позивачем
період  становить  88,75 грн.

Також,  враховуючи
той  факт, що  оскільки
спір  було  доведено
до  суду  з  вини  відповідача, то висновок місцевого
господарського суду з  приводу  покладення
на  відповідача витрат по сплаті
державного  мита у  розмірі 102 грн. та  витрат на інформаційно-технічне  забезпечення
судового  процесу  118 грн. відповідає нормам чинного  законодавства.

На підставі
викладеного, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають
вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а доводи  апелянта, з яких вони оспорюються  не можуть бути підставою для його  скасування.

Керуючись Законом України «Про
відповідальність  за  несвоєчасне
виконання  грошового
зобов'язання», ст.ст. 526, 548, 551, 611 Цивільного кодексу України, п.п.1, 6
ст. 231 Господарського кодексу України, ст.ст. 49, 99, 101, п. 1 ст. 103,  ст.ст. 104,105 Господарського процесуального
кодексу України, судова колегія, -

постановила:

Рішення
господарського суду Харківської області від 24.12.2007 р. по справі № 49/457-07
залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

судді
Пушай В.І.

Плужник О.В.

Повний
текст постанови підписаний 13.02.2007 року.