ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
вул.Б.Хмельницького,44-Б
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

справа
№  14/93

03.10.08

Господарський суд міста Києва у складі судді Нарольського М.М.,

розглянувши
справу

№ 14/93

за
позовом

Товариства
з обмеженою відповідальністю «Мультіпост»

доТовариства з обмеженою
відповідальністю «Радник Прес»

Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1

про

визнання
договору недійсним

за
участю представників сторін:

від
позивача

-
Олійник К.А.

від
відповідача

-
ОСОБА_2 - ОСОБА_3

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство
з обмеженою відповідальністю «Мультіпост»звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радник
Прес»та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу книг № 24 від 26.11.2008 р. на підставі ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст.
215 ЦК України та застосування наслідків недійсності договору.

Заявлені
вимоги обґрунтовані тим, що волевиявлення учасників договору не було вільним та
не відповідало внутрішній волі, а договір укладено відповідачами виключно з
метою уникнення від цивільно-правової відповідальності, чим порушується право
позивача на задоволення вимог за рахунок майна Товариства з обмеженою
відповідальністю «Радник Прес», яке не виконало належним чином свої
зобов'язання за договором № 08а/05 від 15.10.05р. та має непогашену
заборгованість перед позивачем у сумі 278 769 грн. 81 коп.

Ухвалою
господарського суду міста Києва від 12.08.2008 року порушено провадження у
даній справі, призначено її до розгляду на 05.09.2008 року.

В
судове засідання 05.09.2008 р. представник відповідача 1 не з'явився, в зв'язку
з чим суд відклав розгляд справи на 03.10.2008 р. відповідно до ст. 77 ГПК
України.

В
судове засідання 03.10.2008 р. представники сторін з'явились.

Представник
відповідача 1 подав в судовому засіданні відзив на позовну заяву, в якому
заперечив проти заявлених позовних вимог з тих підстав, що спірний договір
укладений за волевиявленням сторін та відповідає їх внутрішній волі. Також
зазначив, що на час укладання договору № 24 від 26.11.2007 року, майно,
відчужене за оспорюваним договором, в забороні або арешті не перебувало, що дає
право відповідачу 1 відчужувати його будь -яким іншим особам.

Представник
відповідача 2 підтримав правову позицію відповідача 1 та просив суд відмовити
позивачу в задоволені позову з тих же підстав.

Відповідно
до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 03.10.2008 р. за згодою
представників сторін судом оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

Встановив:

15
жовтня 2005 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мультіпост»та
Товариством з обмеженою відповідальністю «Радник Прес»було укладено договір №
08а/05, за умовами якого позивач взяв на себе зобов'язання виконати пряму
адресну розсилку матеріалів відповідача 1, який в свою чергу зобов'язаний був
надати матеріали для розсилки та здійснювати оплату згідно з умовами цього
договору.

Зважаючи
на те, що позивач виконав свої зобов'язання належним чином та у відповідності
до умов вказаного договору, а відповідач порушив свої грошові зобов'язання в
частині оплати за надані позивачем послуги щодо прямої розсилки матеріалів,
заборгувавши Товариству з обмеженою відповідальністю «Мультіпост»278 769 грн.
81 коп., останній звернувся за захистом своїх прав до господарського суду з
позовом про стягнення з боржника зазначеної заборгованості.

Рішенням
господарського суду міста Києва по справі № 37/482 від 02.11.2007 р. позовні
вимоги  Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мультіпост»задоволено та присуджено до стягнення з Товариства
з обмеженою відповідальністю «Радник Прес»278769, 81 грн. основного боргу та
судові витрати.

Факт
порушення боржником свого грошового зобов'язання був встановлений вказаним
судовим рішенням, а отже в силу вимог ст. 35 ГПК України не потребує доведення.

Обґрунтовуючи
заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що з метою виконання рішення
господарського суду міста Києва по справі № 37/482 від 02.11.2007 р. на
підставі наказу Товариство з обмеженою відповідальністю «Мультіпост»звернулося
до виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції із заявою про
відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника вказаної заборгованості.

Після
вчинення ряду виконавчих дій державним виконавцем було виявлено майно боржника,
на яке ним не могло бути накладено арешт, у зв'язку з тим, що воно відчужене
Товариством з обмеженою відповідальністю «Радник Прес»на користь відповідача 2
шляхом укладання договору.

Дослідивши
матеріали справи, суд встановив, що 26.11.2007 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Радник Прес»та Фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1 було
укладено договір купівлі -продажу за № 24, відповідно до п. 1 якого, Товариство
з обмеженою відповідальністю «Радник Прес»продав та передав у власність
фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 книги «Практична бухгалтерія в Україні»в
кількості 312 шт. За ціною 8 грн./шт.та «Оплата праці в Україні»в кількості 417
шт. за ціною 9 грн./шт., загальна вартість яких складає 6249 грн.

Разом
з тим, 26.11.2007 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Радник
Прес»та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір
відповідального зберігання з правом користування, відповідно до п. 1.1. якого
фізична особа -підприємець ОСОБА_1 передала на відповідальне зберігання
Товариству з обмеженою відповідальністю «Радник Прес»книги «Практична
бухгалтерія в Україні»в кількості 312 шт. за ціною 8 грн. за 1 штуку та «Оплата
праці в Україні» в кількості 417 шт. за ціною 9 грн. за 1 штуку, що
підтверджується актом приймання -передачі майна на відповідальне зберігання від
26.11.2007 р., підписаним у двосторонньому порядку та завіреним печатками
сторін (копія наявна в матеріалах справи)

Позивач
вважає, що наслідком укладання зазначеного вище договору від 26.11.2007 р. є
набуття позивачем права володіння та користування прийнятим ним на зберігання
майном, яке було виявлене державним виконавцем під час вчинення виконавчих дій
по опису та арешту майна боржника.

При
зазначених вище обставинах, на думку позивача, зміст спірного договору, який
відображає з одного боку вільне розпорядження відповідачем 1 своїм майном, не
відповідає внутрішній волі Товариства з обмеженою відповідальністю «Радник
Прес», оскільки вказаний правочин спрямований на уникнення відповідальності та
звернення стягнення за невиконаними грошовими зобов'язаннями.

Оцінюючи
подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд
вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як
роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови «Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними»від 28.04.1978 р. № 3, угода
може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими
законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Проаналізувавши
зміст спірного договору, суд дійшов висновку, що за цивільно-правовими ознаками
він є договором купівлі - продажу, який спрямований на безворотнє відчуження
відповідачем 1 свого майна і перехід його у власність відповідача 2.

Відповідно
до ч. 2 ст. 184 ГК України, укладання господарського договору на основі
вільного волевиявлення сторін може відбуватися в спрощений спосіб або у формі
єдиного документа, з додержанням загального порядку укладання договорів,
встановленого ст. 181 ГК України.

Оскільки
договір є правочином, тому для його укладання та чинності сторонами необхідно
дотримуватись усіх вимог, які визначені у ст. 203 ЦК України.

Стаття
215 ЦК України визначає загальні правові підстави  визнання правочину недійсним, які відповідно
до частини першої зазначеної норми права безпосередньо пов'язані з дотриманням
у момент вчинення правочину вимог, передбачених ч. ч. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України.

Стаття
203 ЦК України встановлює умови чинності правочинів, а саме: законність змісту
правочину, наявність у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності,
наявність об'єктивно  вираженого
волевиявлення учасника правочину, його адекватність внутрішній волі,
відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, спрямованість волі
учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного
результату.

В
силу положень ст. 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства
відноситься свобода договору.

Відповідно
до положень ст. 12 ЦК України особа
здійснює  свої  цивільні
права вільно,  на власний  розсуд. Особа
може  за  відплатним
або  безвідплатним  договором передати  своє
майнове  право   іншій
особі,   крім   випадків,
встановлених законом.

Згідно
норм ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений
актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений
актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими
актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо
в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для
сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Згідно
ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як
вбачається з матеріалів справи, сторони домовились укласти угоду у певній
формі, узгодили її умови, уповноважені особи підписали договір і скріпили його
печатками, а сторони приступили до їх виконання, зокрема, відповідач-1 передав
відповідачу-2 майно.

Як до
подання позову у даній справі та і в процесі розгляду справи сторони не
заперечували того, що їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній
волі.

Враховуючи
те, що договір купівлі-продажу № 24 від 26.11.2007 р. підписано повноважними
представниками сторін, які мали повний обсяг повноважень для укладання даного
виду договору, що не заперечується відповідачами та не спростовується
позивачем, суд дійшов висновку про те, що при укладенні договору були відсутні
будь-які умови, які б могли вплинути на волевиявлення відповідача 1, оскільки
позивачем не доведено суду жодними допустимими засобами доказування факту
примусового впливу на відповідача 1 щодо укладення спірного договору.

Також,
позивач не посилається на не обґрунтовує позовні вимоги обставинами, про які
йдеться в ст. ст. 230-235 ЦК України.

Окрім
того, на думку суду акт приймання -передачі від 26.11.2007 р. також підтверджує
факт добровільного волевиявлення сторін під час укладання зазначеного договору.

Вищевикладені
обставини свідчать про те, що договір купівлі-продажу № 24 від 26.11.07р.
укладений відповідачами на правомірних правових підставах, не порушував прав
сторін, був направлений на виникнення правових наслідків, зокрема, як
безпосередньо зазначено позивачем, на отримання прибутку відповідачем 1, а
відповідачем -майна у власність, що на думку суду не суперечить цілям їх
діяльності.

Окрім
того, зважаючи на те, що позивачем не доведено суду того, що продане
відповідачем 1 майно, яке є предметом договору купівлі - продажу, не було
проданим, переданим у користування, заставленим, під арештом (забороною), не
були пред'явлені позови, пов'язані з вилученням або обмеженням прав щодо
відчужуваного нерухомого майна, суд дійшов висновку, що відповідача 1 не позбавлено
було право відчужувати майно відповідачу 2, яке йому належало, що не
заперечується відповідачами та не спростовується позивачем.

Крім
того, ст. ст. 316, 317, 319, 328 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про
власність»встановлено, що правом власності, яке набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із правочинів, є право особи на річ (майно), яке
вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших
осіб, а саме: володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний
розсуд.

Враховуючи
приписи зазначених норм права, суд дійшов висновку, що відповідач 2 правомірно,
на правах власника майна, отриманого за договором купівлі -продажу, було
переданого його на відповідальне зберігання відповідачу 1, не порушуючи при
цьому ані права позивача, ані вимоги чинного законодавства України, оскільки
відповідач 2 здійснює тріадні правомочності своїм майном за власною волею і не
зобов'язаний отримувати на це дозволу інших осіб.

Суд
не може погодитися з правовою позицією позивача щодо того, що передане на
тимчасове зберігання відповідачу 1 майно, яке було виявлене державним
виконавцем, знаходиться у його володінні та користуванні, оскільки зазначеними
правом володіти та користуватися наділений лише власник майна, яким є відповідач
2.

Окрім
того, суд звертає увагу позивача на те, що передання власником майна в
тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до
втрати відповідачем 2 права власності на майно.

Крім
того, договірні правовідносини між сторонами виникли з вересня 2007 року, а
судове рішення у справі № 37/482 набрало законної сили тільки 20.12.2007 р.

Зазначені
обставини, на думку суду, свідчать про те, що на час укладання спірного
договору, відповідачами не було порушено права позивача, оскільки, по-перше,
ним ще не було доведено свого порушеного права за договором № 08а/05 від
15.10.2005 р. в судовому порядку, а по -друге, позивачем не доведено суду
неможливості проведення виконавчого провадження, як завершальної стадії
судового провадження та примусового виконання рішення господарського суду міста
Києва № 37/482, а саме того, факту, що у процесі виконавчого провадження
з'ясувалось неможливість звернення стягнення на кошти, що знаходяться на
рахунках та вкладах боржника в установах банків чи інших фінансових установах,
на рахунки в цінних паперах у депозитаріях на території, на яку поширюється
юрисдикція України, а також того, що на майна боржника, на яке можливо звернути
стягнення, недостатньо для повного задоволення вимог стягувача.

Таким
чином, проаналізувавши матеріали справи, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши
подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку
відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Відповідно
до ст. 49 ГПК України, при відмові у позові витрати по сплаті держмита та
витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на
позивача.

Керуючись
ст. ст. 82-85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову
відмовити повністю.

Рішення
набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його
підписання.

Суддя
М.М. Нарольський

Дата підписання рішення:
11.11.2008 р.