ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2008 р.

№ 2-6/9754-2006

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Кочерової Н.О., - головуючого,

Рибака В.В.,

Черкащенка М.М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги

АКБ “Промінвестбанк” в особі Філії “Відділення Промінвестбанку” у м. Феодосія АР Крим

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду від 18.09.2007 року

у справі господарського суду

АР Крим

за позовом

АКБ “Промінвестбанк” в особі Філії “Відділення Промінвестбанку” у м. Феодосія АР Крим

до

про

та за зустрічним позовом

до

МПП “Сіуч”,

ТОВ “КРОСС-КАФА”,

МПП “Віос”

стягнення 520897,87 грн.,

ТОВ “КРОСС-КАФА”

АКБ “Промінвестбанк” в особі Філії “Відділення Промінвестбанку” у м. Феодосія АР Крим

про

визнання договору недійсним,

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Клепацький М.М., Курбатова Л.Ю.,

- відповідача:

Жицький О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2006 року ЗАТ “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” в особі філії “Відділення Промінвестбанку у м. Феодосія” звернулось до господарського суду з позовом до МПП “Сіуч”, ТОВ “КРОСС-КАФА” та до МПП “Віос” з вимогою про солідарне стягнення 520 897,87 грн., в тому числі 500 000, 00 грн. боргу, 20 712,33 грн. заборгованості по відсоткам, 185,54 грн. пені, звернувши стягнення на предмет іпотеки –нежилі приміщення в літері "В" (приміщення №3) по договору іпотеки № 72/03 від 28.04.2005 року та товари, які перебувають в обороті (бензин) по договору застави №73/03 від 28.04.2005 і від 07.12.2005. В подальшому, від вимог щодо звернення стягнення на предмет застави товарів в обороті - бензин, позивач відмовився в зв'язку з встановленням факту його відсутності на момент розгляду справи в суді.

Доповідач: Черкащенко М.М.

ТОВ “КРОСС-КАФА” подало до господарського суду зустрічний позов до АКБ “Промінвестбанк” в особі Філії “Відділення Промінвестбанку” у м. Феодосія АР Крим про визнання договору іпотеки № 72/03 від 28.04.2005 року недійсним з тих підстав, що договір було укладено під впливом обману.

Рішенням господарського суду АР Крим від 06.09.2006 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з МПП “Віос” 500 000,00 грн. заборгованості по кредиту, 20 712,33 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 185,54 грн. пені, у зверненні стягнення на предмет іпотеки з ТОВ “КРОСС-КАФА” —відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Визнано договір іпотеки № 72/03 недійсним з моменту його укладення.

Севастопольським апеляційним господарським судом від 18.09.2007 року рішення місцевого господарського суду від 06.09.2006 року залишено без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями ЗАТ “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” подало касаційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду АР Крим від 06.09.2006 р. та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 18.09.2007 р. скасувати, прийняти нове рішення, яким звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки № 72/03 від 28.04.2005 року, укладеним між ЗАТ “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” та КП “КРОСС” (правонаступник —ТОВ “КРОСС-КАФА” ).

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального права та не правильно застосовані норми процесуального права, що призвело до винесення незаконних рішень. Скаржник посилається на відсутність у чинному законодавстві норм, які встановлюють солідарну відповідальність боржника, заставодавця та іпотекодавця, а відповідно до ст. 590 ГК України, заставоутримувач має право звернути стягнення на будь-яку з речей за власним вибором, якщо предметом застави є дві чи більше речей. У касаційній скарзі також зазначається про відсутність винних дій працівників банку, відсутність доказів обману зі сторони АКБ “Промінвестбанк”, а також про порушення судами процесуального законодавства, а саме порушення ст. 101 ГПК України щодо прийняття додаткових доказів при апеляційному розгляді справи.

В судовому засіданні оголошено перерву до 07.02.2008 року для виготовлення повного тексту постанови.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту матеріалів справи, дослідивши правильність застосування норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 28.04.2005 р. АКБ “Промінвестбанк” в особі філії “Відділення Промінвестбанку у м. Феодосія АР Крим” та МПП “Віос” уклали Кредитний договір № 31/03, відповідно до якого Банк надав кредит МПП “Віос” у сумі 500 000,00 грн.

28.04.2005 р. АКБ “Промінвестбанк” в особі філії “Відділення Промінвестбанку у м. Феодосія АР Крим” та МПП “Сіуч” уклали договір застави № 73/03, відповідно до пункту 1.1. якого останній забезпечує вимоги Банку, що випливають з кредитного договору № 31/03 від 28.04.2005 р., укладеного з МПП “Віос”, шляхом передачі в заставу товарів в обороті (паливно-мастильних матеріалів): бензин А-92 в кількості 133320,0 літрів на суму 316633,33 грн. та бензин А-95 в кількості 125435,0 літрів на суму 308366,67 грн.

28.04.2005 р. АКБ “Промінвестбанк” в особі філії “Відділення Промінвестбанку у м. Феодосія АР Крим” та КП “КРОСС” (правонаступник –ТОВ “КРОСС-КАФА”) уклали Договір іпотеки № 72/03, відповідно до пункту 1.1. якого останній забезпечує вимоги Банку, що випливають з кредитного договору № 31/03 від 28.04.2005 р., укладеного з МПП “Віос”, шляхом передачі в іпотеку приміщень, що знаходяться за адресою: м. Феодосія, вул. Куйбишева, буд. 1 / провулок Базарний, буд. 4.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи зустрічний позов, своє рішення обґрунтували тим, що АКБ “Промінвестбанк” навмисно ввів в оману ТОВ “КРОСС-КАФА” щодо наявності товарів в обороті, внаслідок чого ТОВ “КРОСС-КАФА” припустився помилки щодо ступеню фінансового ризику ТОВ “КРОСС-КАФА”, який суттєво збільшився, оскільки ТОВ “КРОСС-КАФА” у разі звернення стягнення на предмет іпотеки не зміг би набути прав кредитора за договором Застави № 73/03.

З таким висновком судова колегія не може погодитись враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України правочин може бути недійсним лише тоді, якщо особа помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов’язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно із ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Судами попередніх інстанцій не було зазначено, щодо яких саме обставин, що мають істотне значення, ТОВ “КРОСС-КАФА” припустилося помилки, або його було введено в оману.

Припущення ТОВ “КРОСС-КАФА” щодо наявності або відсутності товарів в обороті як застави не підпадають під жодну з обставин, які мають істотне значення відповідно до ст. 229 чи ст. 230 ЦК України.

Таким чином, судова колегія вважає помилковим висновок попередніх інстанцій, що наявність або відсутність товарів в обороті при укладенні договору застави між кредитором і заставодавцем має істотне значення для укладення договору іпотеки між кредитором та іпотекодавцем.

Крім того, судами попередніх інстанцій не було враховано, що у вирішенні спорів про визнання угод недійсними під впливом обману відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності фактів обману і наявності їх безпосереднього зв’язку з волевиявленням другої сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману учасника шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення. Судами попередніх інстанцій не було надано значення відсутності у матеріалах справи доказів умисного обману або замовчування обставин, що мають істотне значення.

Також суд апеляційної інстанції припустився помилки, коли визначив Договір іпотеки як такий, що є змішаним та застосував до нього положення § 3 глави 49 ЦК України про поруку.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Таким чином, відповідно до ст. 546 ЦК України порука та застава —окремі самостійні способи забезпечення зобов’язання.

Згідно із ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов’язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення саме за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Таким чином, застосування щодо договору іпотеки положень ЦК України про поруку є безпідставним, оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим засобом забезпечення зобов’язання.

Також суди першої та апеляційної інстанції, правильно встановивши обставини справи, припустилися помилки, коли визначили Іпотекодавця (КП “КРОСС”) та Заставодавця (МПП “Сіуч”) солідарними боржниками і не уточнили позовні вимоги позивача.

Так, відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов’язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов’язання. Ні договором іпотеки № 72/03, ні договором застави № 73/03, ні кредитним договором № 31/03 не встановлено солідарної відповідальності іпотекодавця та заставодавця.

Предмет кредитного договору не є неподільним, а договір іпотеки та договір застави є окремими договорами, покликаними забезпечити виконання основного зобов’язання. Таким чином, визначення КП “КРОСС” та МПП “Сіуч” солідарними боржниками є неправомірним.

Неправомірним є також застосування до оспорюваних правовідносин приписів ч. 2 ст. 556 ЦК України про поруку, відповідно до якої до поручителя, який виконав зобов’язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов’язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України “Про іпотеку” у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основними зобов’язаннями.

Таким чином, якщо за договором поруки до поручителя переходять права кредитора у зобов’язаннях, що забезпечували виконання основного договору, то за договором іпотеки майновий поручитель таких прав не набуває, а набуває прав кредитора лише за основними зобов’язаннями.

За таких обставин судові рішення попередніх судових інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд.

При новому розгляді суду необхідно врахувати вище викладене, уточнити позовні вимоги, витребувати докази у відповідності з вимогами ст.36 ГПК України, повно, всебічно та об'єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити доводи сторін, дати їм належну юридичну оцінку та постановити законне та обґрунтоване рішення.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 18.09.2007 року та рішення господарського суду АР Крим від 06.09.2006 року у справі № 2-6/9754-2006 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду АР Крим.

Головуючий, суддя                                Н. Кочерова

Судді В. Рибак

М. Черкащенко