ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2008 Справа № 10/398-07

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Герасименко І.М. (доповідач)

суддів: Науменко І.М., Ясир Л.О.,

секретар судового засідання: Лазаренко П.М.

за участю представників сторін:

представник позивача - Агафонов Дмитро Вікторович представник, довіреність № 95 від 08.10.07;

представник відповідача - Ковалевський Михайло Станіславович представник, довіреність №б/н від 19.12.07;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Іріола Фрахт”, м.Дніпропетровськ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2007 року у справі № 10/398-07

за позовом акціонерного комерційного банку “Прем’єрбанк”, м.Дніпропетровськ

до товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями “Іріола Фрахт”, м.Дніпропетровськ

про звернення стягнення на предмет застави, -

В С Т А Н О В И В :

До господарського суду Дніпропетровської області звернувся з позовом акціонерний комерційний банк “Прем’єрбанк”, м.Дніпропетровськ до товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями “Іріола Фрахт”, м.Дніпропетровськ про звернення стягнення на майно, заставлене за договором застави №051 від 19.07.2002р. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не погасив заборгованість перед позивачем за кредитними договорами 8-в від 06.02.2003 р. та № 51-в від 20.05.2003р., тому позивач просить звернути стягнення на заставлене майно.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2007р.(суддя –доповідач І.М. Кощеєв) позов задоволено. Звернуто стягнення на заставлене за договором застави № 051 від 19.07.2002р. майно –будівлі та споруди, які розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Криворізьке шосе, 32, з метою задоволення вимог Акціонерного комерційного банку “Прем’єрбанк” в сумі 1 821 569,92 грн. Також стягнуто з відповідача на користь позивача 18 215 грн. 70 коп. витрати по сплаті держмита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Рішення суду мотивоване тим, що відповідач має заборгованість перед позивачем за кредитним договором №51-в від 20.05.2003р. та №8-в від 06.02.2003р.

Не погодившись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2007 р., відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду повністю. Вказує, що рішення господарського суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що привело до неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи. Посилається на те, що зобов’язання за кредитними договорами виконано 20.07.2004р. шляхом передачі векселів ТОВ “Інтертранс”,

яке прийняло вексельний платіж, як новий кредитор відповідно до договорів про відступлення права вимоги №10 від 15.07.2004р. та №11 від 15.07.2004р., які укладались між АКБ “Прем’єрбанк” та ТОВ “Інтертранс”.

В судовому засіданні Дніпропетровського апеляційного господарського суду 07.02.2008р. представник відповідача просить рішення суду скасувати; представник позивача заперечує проти апеляційній скарги.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, дослідивши матеріали справи та аналізуючи докази по справі, в їх сукупності, Дніпропетровський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем і відповідачем 06.02.2003р. укладений кредитний договір №8-в про надання поновлюваної кредитної лінії у сумі 80 000 євро зі строком погашення до 05.02.2004р.

Також 20.05.2003р. сторонами укладено кредитний договір №51-в про надання поновлюваної кредитної лінії у сумі 100 000 дол. США зі строком погашення до 19.05.2004р., який відповідно до додаткової угоди від 20.05.2004р. продовжено до 19.11.2004р.

17.02.2003р. та 28.02.2003р. між АКБ “Прем’єрбанк” та ТОВ з ІІ “Іріола Фрахт” укладені додаткові угоди до договору застави №051 від 19.07.2002р. з метою забезпечення виконання зобов’язань за кредитним договором № 8-в від 06.02.2003р.

27.05.2003р. укладено додаткову угоду до договору застави № 051 від 19.07.2002р. з метою забезпечення виконання зобов’язань за кредитними договорами №8-в від 06.02.2003р. та №51-в від 20.05.2003р.

15.07.2004р. між позивачем та відповідачем була укладена угода про відступлення права вимоги №11, відповідно до умов якої, позивач - первісний кредитор уступив, а новий кредитор - ТОВ “Інтертранс” прийняв право вимоги до відповідача, що виникло з кредитного договору № 8-в від 06.02.2003р., укладеного між позивачем і відповідачем.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2007 р. у справі №30/42-07 визнано угоду про відступлення права вимоги №11 від 15.07.2004р. недійсною з моменту укладення.

Також 15.07.2004р. між позивачем та відповідачем було укладено угоду про відступлення права вимоги №10, якою позивач уступив ТОВ “Інтертранс” право вимоги до відповідача, що виникло з кредитного договору № 51-в від 20.05.2003р., а ТОВ “Інтертранс”, як новий кредитор прийняв право вимоги до відповідача.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.02.2007р. у справі №16/230-06 визнано недійсною угоду про відступлення права вимоги №10 від 15.07.2004р.

У відповідності зі ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона повинна повернути в натурі іншій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину.

На час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не надав суду доказів погашення заборгованості з погашення кредиту, відсотків за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату відсотків і несвоєчасне повернення кредиту, в зв’язку з тим, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутності представника відповідача і матеріали справи не містять доказів того, що представник відповідача був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином.

При поданні апеляційної скарги відповідач надав докази того, що 20.07.2004р. він передав новому кредитору ТОВ “Інтертранс” вексель №533 номіналом 1 000 000 грн.; вексель №27 номіналом 8 947 грн. 73 коп.; вексель №649 номіналом 72 348 грн. Згідно з актом про вексельний платіж від 20.07.2004р. (а.с.111) платник (відповідач) виконав свої боргові зобов’язання на суму 1 052 570 грн. 27 коп.

Відповідно до акту звірення розрахунків від 15.07.2004р. за кредитним договором №51-в від 20.05.2003р. (а.с.108) та акту звірення розрахунків від 15.07.2004р. за кредитним договором №8-в від 06.02.2003р. (а.с.113) сума заборгованості відповідає сумі вексельного платежу (акт від 20.07.2004р.).

Таким чином, відповідач виконав зобов’язання шляхом передачі векселів, сума яких співпадає з сумою боргу.

Передачу відповідачем векселів на користь третьої особи (нового кредитора) здійснено на виконання умов угоди про відступлення права вимоги №10, №11 від 15.07.2004р., що підтверджується наявними у справі актом про вексельний платіж від 20.07.2004р. та актом приймання-передачі векселів від 20.07.2004р. Тобто виконання боржником своїх зобов'язань новому кредитору було прийнято останнім без заперечень та зауважень і фактично відбулося до визнання судом недійсними угод про відступлення права вимоги №10, №11.

Судом не враховано те, що відповідно до ст.204 ЦК України до набрання законної сили рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2007 р. у справі №30/42-07 та рішення від 22.02.2007р. у справі №16/230-06, угоди про відступлення права вимоги №10, №11 від 15.07.2004р. були правомірними правочинами та були виконані відповідачем належним чином.

Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, в силу вимог ч.1 ст.216 ЦК України внаслідок визнання недійсними угод про відступлення права вимоги №10, №11 від 15.07.2004р. саме третя особа (новий кредитор), а не відповідач (боржник), повинна була повернути позивачу (первісному кредитору) все одержане на виконання цього правочину, в тому числі векселі, отримані за актом про вексельний платіж від 20.07.2004р. та актом приймання-передачі векселів від 20.07.2004р. (а.с.109). Позивач, в свою чергу, вправі вимагати застосування наслідків недійсності угод про відступлення права вимоги №10, №11 від 15.07.2004р. шляхом передачі йому одержаних третьою особою векселів.

Звернення з позовом, який мотивовано наявністю заборгованості, свідчить про намагання позивача (первісного кредитора) перекласти на боржника (відповідача) виконання зобов'язань третьої особи (нового кредитора), які випливають з вимог ч.1 ст.216 ЦК України.

Колегія враховує, що наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах, що виникають з кредитних відносин (постанови ВСУ від 14.03.2006 у справі №40/171-05 та від 26.04.2006 у справі №37/137-05).

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України "Про обіг векселів в Україні" умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов'язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі передачі векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.

Відповідно до матеріалів справи розрахунки із застосуванням векселів проводилися саме на виконання угоди про відступлення права вимоги №10, №11 від 15.07.2004р., а не кредитних договорів, що не вимагає укладення додаткових угод до кредитних договорів стосовно зміни порядку і процедури розрахунків, як на це помилково послався представник позивача в судовому засіданні.

Окрім того, в даному випадку виходячи зі змісту ч.3 ст.4 Закону України "Про обіг векселів в Україні" з моменту складання та підписання акта про вексельний платіж від 20.07.2004 та акта приймання-передачі векселів від 20.07.2004 виникли грошові зобов'язання щодо платежу за векселем, а грошові зобов'язання щодо платежу за кредитними договорами

№8-в та №51-в припинилися. За таких обставин подальше визнання угод про відступлення права вимоги №10, №11 від 15.07.2004р. недійсними в судовому порядку не спростовує факт попереднього припинення грошових зобов'язань позичальника (відповідача) за кредитними договорами №8-в від 06.02.2003р. та №051-в від 20.05.2003р.

Отже, застосування між новим кредитором (третьою особою) та боржником (відповідачем) вексельної форми розрахунків не є порушенням вимог ст.1054 ЦК України.

У зв'язку з цим колегія погоджується з доводами скаржника про те, що відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання сторін за кредитними договорами №8-в від 06.02.2003р. та №051-в від 20.05.2003р. припинилися виконанням, проведеним належним чином, тому в зв’язку з погашенням боргу 20.07.2004р. підстави для звернення стягнення на заставлене майно, передбачені Законом України “Про заставу”, відсутні.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Іріола Фрахт”, м.Дніпропетровськ –задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2007 року у справі № 10/398-07 –скасувати.

В задоволенні позову акціонерного комерційного банку “Прем”єрбанк” до товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями “Іріола Фрахт” про звернення стягнення на майно за договором застави №051 від 19.07.2002р. за кредитними договорами №8-в від 06.02.2003р. та №51-в від 20.05.2003р. –відмовити.

Головуючий І.М. Герасименко

Судді І.М.Науменко

Л.О. Ясир