ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2008 р.

№ 1/372-19/43

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

В. Овечкін –головуючого,

Є. Чернов

В. Цвігун

розглянув касаційну скаргу

Українсько-Великобританського спільного підприємства ТОВ "НОТ"

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду

від 13.11.2007 року

у справі

№ 1/372-19/43 господарського суду

Львівської області

за позовом

Українсько-Великобританського спільного підприємства ТОВ "НОТ"

до

управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради

третя особа

управління охорони історичного середовища Львівської міської ради

про

зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Львівської області від 26.07.2007 (суддя: Н.Левицька) в позові про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу приміщення підвалу відмовлено.

Рішення мотивовано приписами пункту 3 прикінцевих положень Закону України "Про охорону культурної спадщини" згідно з якими об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури", визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону, приписами ст. 1 Закону України "Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини" згідно з якою заборонено приватизацію пам'яток культурної спадщини до затвердження Верховною Радою України переліку пам'яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації та тими обставинами, що ухвалою Львівської міської ради № 698 від 24.04.1997 "Про затвердження адресного переліку будинків –пам'яток архітектури місцевого значення, в яких нежитлові приміщення підлягають приватизації" в перелік внесена будівля, що знаходиться за адресою м. Львів, пл. кн. Ярослава Осмомисла, 10.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.11.2007 (судді: Г.Мельник, Д.Новосад, О.Михалюк) рішення господарського суду першої інстанції залишено без змін з аналогічних мотивів та підстав.

Позивач в касаційній скарзі просить постанову апеляційної інстанції та рішення господарського суду першої інстанції скасувати.

В обґрунтування своїх доводів скаржник посилається на те, що судом неправильно застосовано норми Закону України "Про охорону культурної спадщини" , оскільки правовий статус пам'ятки поширюється на об'єкт культурної спадщини лише із занесенням до реєстру, тоді як відповідного витягу з державного реєстру нерухомих пам'яток України відповідач не надав. Спірна будівля не відноситься до пам'яток культурної спадщини, тому дія Закону України "Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини" на неї не поширюється.

Сторони не скористалися наданим процесуальним законом правом на участь в засіданні суду касаційної інстанції.

Вищий господарський суд України у відкритому судовому засіданні дослідив матеріали справи, доводи касаційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій ухвалою Львівської міської ради № 566 від 12.06.2003 позивачу надано дозвіл на приватизацію шляхом викупу суборендованих нежитлових приміщень підвалу площею 86,6 кв.м., що знаходяться за адресою м. Львів, пл. кн. Ярослава Осмомисла, 10.

13.03.2007 позивач звернувся з листом до управління комунального майна Львівської міської ради з пропозицією укласти договір купівлі-продажу згаданого приміщення.

Позивачу було відмовлено в передачі у власність спірного приміщення, що і спричинило спір.

Відмовляючи у задоволені позову господарські суди виходили із приписів ст. 1 Закону України "Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини" згідно яких заборонено приватизацію пам'яток культурної спадщини до затвердження Верховною Радою України переліку пам'яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації.

Разом з тим касаційна інстанція вважає висновки господарських судів попередніх інстанцій про відмову у позові передчасними.

Так, ухвалою Львівської міської ради № 698 від 24.04.1997 "Про затвердження адресного переліку будинків – пам'яток архітектури місцевого значення, в яких нежитлові приміщення підлягають приватизації" в перелік внесена будівля, що знаходиться за адресою м. Львів, пл. кн. Ярослава Осмомисла, 10, тобто об'єкт, що є предметом спору.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом’якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи, що ухвала Львівської міської ради № 566 від 12.06.2003, якою дозволено відповідачу приватизувати приміщення шляхом викупу прийнята до моменту набрання 23.02.2005 чинності Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини", встановлені законом обмеження не можуть поширюватися на спірні приватизаційні правовідносини.

Згідно з ч.1 ст.13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам'ятки. Із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи поширюється правовий статус пам'ятки.

Таким чином, правовий статус пам'ятки об'єкт культурної спадщини набуває лише з моменту занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Запроваджений Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини" мораторій на приватизацію поширює свою дію лише стосовно тих об'єктів культурної спадщини, які зареєстровані у встановленому порядку (занесені до Державного реєстру нерухомих пам'яток України).

При цьому касаційна інстанція зазначає, що порядок занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України встановлено пунктами 12 та 13 постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1760 "Про затвердження Порядку визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України". Підставою для занесення об'єкта культурної спадщини як пам'ятки до Реєстру є затверджений науково-методичною радою центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини висновок спеціально створеної експертної комісії щодо об'єкта культурної спадщини.

Обставин внесення спірного об'єкту до Державного реєстру нерухомих пам'яток України за визначеним порядком судами досліджено не було.

Крім того, суду належить з'ясувати обставини щодо чинності ухвали Львівської міської ради № 566 від 12.06.2003 згідно якої позивачу було дозволено приватизувати шляхом викупу орендовані нежитлові приміщення у встановленому законом порядку.

Таким чином касаційна інстанція вважає, що суд першої та апеляційної інстанції розглянув справу односторонньо, не перевірили усі обставини, що мають значення для справи, чим порушив вимоги ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 ГПК України та частин 1, 2 статті 1117 ГПК України, касаційна інстанція на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.11.2007 та рішення господарського суду Львівської області від 26.07.2007 у справі № 1/372-19/43 господарського суду Львівської області скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Головуючий                                         В. Овечкін

судді                                         Є. Чернов

В. Цвігун