ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2008 р.

№
14/10-пд-08

Вищий господарський
суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Глос
О.І.,

суддів:

Дроботової
Т.Б., Волковицької Н.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ПП
ОСОБА_1

на
постановуЗапорізького
апеляційного господарського суду від 11.04.2008 р.

у
справі

№14/10-ПД-08

господарського
суду

Херсонської
області

за
позовом

ПП
ОСОБА_1

до

Бериславської
міської ради

про

визнання
угод недійсними

у судовому засіданні взяли участь представники:

від
позивача:

не
з'явився

від
відповідача:

Ташкова
А.О., Чечіна Л.О.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
господарського суду Херсонської області від 04.02.2008 р. у справі №14/10-ПД-08
(суддя Гридасова Ю.В.), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного
господарського суду від 11.04.2008 р. (судді: Яценко О.М., Колодій Н.А., Кричмаржевський
В.А.), у задоволенні позовних вимог ПП ОСОБА_1 до Бериславської міської ради
про визнання угод недійсними відмовлено.

У
касаційній скарзі ПП ОСОБА_1 просить скасувати рішення господарського суду
Херсонської області від 04.02.2008 р., постанову Запорізького апеляційного
господарського суду від 11.04.2008 р. у справі №14/10-ПД-08 та прийняти
рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПП ОСОБА_1 в повному обсязі,
посилаючись на порушення господарськими судами норм матеріального та
процесуального права, а саме: ст. 175 Господарського кодексу України, ст.ст.
125, 156-157 Земельного кодексу України, ст. 2, ч. 2 ст. 15 Закону України
"Про плату за землю", постанови Кабінету Міністрів України від
19.04.1993 р. №284 "Про порядок визначення та відшкодування збитків
власникам землі та землекористувачам", оскільки: по-перше, зазначені у
спірних угодах зобов'язання зі сплати коштів за фактичне землекористування не є
майново-господарськими зобов'язаннями у розумінні ст. 175 Господарського
кодексу України; по-друге, відповідно до ст. 2, ч. 2 ст. 15 Закону України
"Про плату за землю" за відсутності у землекористувача документів,
передбачених ст.ст. 125-126 Земельного кодексу України, які засвідчують право
на земельну ділянку, такий землекористувач зобов'язаний сплатити за фактичне
користування земельною ділянкою земельний податок, а не орендну плату (як
передбачено спірними угодами).

Відповідно
до розпорядження заступника Голови Вищого господарського суду України
Осетинського А.Й. від 27.08.2008 р. №02-12.2/302 змінено склад колегії суддів
та призначено колегію суддів у складі: головуючого -судді Глос О.І., суддів:
Дроботової Т.Б., Волковицької Н.О.

Позивач
не скористався своїм процесуальним правом на участь свого представника у
судовому засіданні касаційної інстанції.

Заслухавши
пояснення представників відповідача, перевіривши матеріали справи, повноту
встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки господарськими
судами першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Господарськими
судами першої та апеляційної інстанцій встановлено наступне.

Згідно
з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 20.04.2005 р. ОСОБА_1 придбав
у ОСОБА_2об'єкт нерухомого майна НОМЕР_1 з господарчими та побутовими будівлями
і спорудами, які знаходяться в АДРЕСА_1

Згідно
з довідкою Херсонського обласного об'єднання бюро технічної інвентаризації в
користуванні ОСОБА_2знаходилася земельна ділянка площею 1349 м2 в
мАДРЕСА_1 (а.с. 64).

Рішенням
29 сесії 4 скликання Бериславської міської ради від 27.07.2005 р. №312
"Про врегулювання земельних відносин" ОСОБА_1. було надано дозвіл на
підготовку матеріалів для укладання договору оренди земельної ділянки площею
0,14 га, межі якої визначені в натурі, по АДРЕСА_1, на якій розміщений об'єкт
нерухомого майна, адміністративні будівлі та гаражі, що є власністю орендаря
цієї земельної ділянки із забудованих земель міста для здійснення
підприємницької діяльності терміном на 20 років, цільове призначення залишено
без змін; орендну плату встановлено в розмірі 3% від нормативної грошової
оцінки землі на рік; ОСОБА_1. зобов'язано в двохмісячний термін укласти договір
оренди землі з Бериславською міською радою (до 27.09.2005 р.) та додаткову
угоду про відшкодування збитків за фактичне землекористування.

22.08.2005
р. між ПП ОСОБА_1. та Бериславською міською радою було укладено угоду №16
"Про відшкодування збитків від неотримання коштів Бериславською міською
радою за фактичне землекористування", в якій зобов'язано землекористувача
ПП ОСОБА_1. з 27.09.2005 р. до моменту державної реєстрації договору оренди
землі в Бериславському районному відділі Херсонської регіональної філії центру
ДЗК сплачувати міській раді кошти за фактичне землекористування та
вносити кошти за фактичне землекористування у грошовій формі на рахунок
Бериславської міської ради в розмірі 3 665,79 га на рік.

Рішенням
9 сесії 5 скликання Бериславської міської ради від 03.10.2006 р. №89 ПП
ОСОБА_1. надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо
складання Державного акта на право власності (шляхом викупу) та експертної
оцінки земельної ділянки площею 0,14 га по АДРЕСА_1, на якій розміщені об'єкти
нерухомого майна (адмінбудівля, 2 гаражі, 3 сараї), що є власністю покупця цієї
земельної ділянки із забудованих земель, для подальшого розміщення торгового
комплексу.

18.01.2007
р. між ПП ОСОБА_1. та Бериславською міською радою було укладено угоду про
внесення змін до угоди №16 від 22.08.2005 р."Про відшкодування збитків від
неотримання коштів Бериславською міською радою за фактичне
землекористування", в якій зобов'язано землекористувача ПП ОСОБА_1. з
27.09.2005 р. по 28.01.2007 р. сплачувати землевласнику -міській раді кошти
за фактичне землекористування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, площею 0,14
га в розмірі 3 665,79 грн. на рік або 305,48 грн. на місяць, а з 28.01.2007 р.
до моменту державної реєстрації Державного акта на право власності на земельну
ділянку в Бериславському районному відділі Херсонської регіональної філії
центру ДЗК -в розмірі 12 647,04 грн. на рік або 1 053,92 грн. на місяць.

Позивач,
вважаючи, що укладені між позивачем та відповідачем угоди порушують його права
і не відповідають вимогам чинного земельного законодавства, в т.ч. Земельному
кодексу України та постанові Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 р. №284
"Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та
землекористувачам", звернувся до господарського суду з позовом до
Бериславської міської ради про визнання угод недійсними на підставі ч. 1 ст.
203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи
у задоволенні позову, господарські суди першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що відповідно до ст. 2 Закону України "Про плату за
землю" використання землі в Україні є платним, а укладені між позивачем і
відповідачем угоди направлені на оплату фактичного землекористування позивачем
до отримання правовстановлюючих документів на землю і не суперечать постанові
Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 р. №284 "Про порядок визначення
та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам".

Однак,
вищезазначені висновки господарських судів не є такими, що ґрунтуються на
правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права та всебічному,
повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, як це передбачено ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України з огляду на наступне.

Так,
господарськими судами не встановлено обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору, не надано оцінки всім наявним у справі доказам.

Господарськими
судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до п.п. 1,
2 оскаржуваних угод землекористувача (позивача) було зобов'язано сплачувати
кошти за фактичне землекористування на розрахунковий рахунок відповідача до
моменту державної реєстрації договору оренди землі (а.с. 12, 13).

Дійшовши
правомірного висновку про те, що оскаржувані угоди направлені на оплату
фактичного землекористування позивачем до отримання правовстановлюючих
документів на землю, господарські суди не дослідили правову природу
взаємовідносин між землекористувачем (позивачем) і Радою (відповідачем) з
приводу сплати коштів за фактичне землекористування (що є предметом
оскаржуваних угод), не взяли до уваги норми Земельного кодексу України та
Закону України "Про плату за землю", якими визначено розміри та
порядок плати за використання земельних ресурсів.

Відповідно
до ст. 2 Закону України "Про плату за землю" використання землі в
Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або
орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри
податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються
до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом.

Власники
земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів
та інвесторів -учасників угоди про розподіл продукції, сплачують земельний
податок.

Справляння
земельного податку за земельні ділянки, надані в користування у зв'язку з
укладенням угоди про розподіл продукції, замінюється розподілом виробленої
продукції між державою та інвестором на умовах такої угоди.

За
земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Ставки
земельного податку, порядок обчислення і сплати земельного податку не можуть
встановлюватись або змінюватись іншими законодавчими актами, крім цього Закону
(ч. 2 ст. 4 Закону України "Про плату за землю").

Відповідно
до ст. 5 Закону України "Про плату за землю" об'єктом плати за землю
є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності
або користуванні, у тому числі на умовах оренди; суб'єктом плати за землю
(платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і
землекористувач, у тому числі орендар.

Таким
чином, враховуючи, що згідно з чинним законодавством України використання землі
в Україні є платним, обов'язок землекористувачів сплачувати плату за землю у
вигляді земельного податку або орендної плати передбачено нормами чинного
законодавства.

Однак,
господарськими судами не встановлено предмет оскаржуваних угод, в яких
(незважаючи на назву угод) йдеться саме про обов'язок землекористувача
оплачувати фактичне землекористування шляхом внесення грошових коштів за
фактичне землекористування на розрахунковий рахунок Бериславської міської ради,
не досліджено правову природу взаємовідносин між Радою і землекористувачем з
приводу справляння плати за фактичне землекористування до моменту державної
реєстрації договору оренди землі.

Крім
того, господарським судом в порушення вимог п. 7 ч. 2 ст. 105 Господарського
процесуального кодексу України не надано будь-якої оцінки доводам позивача,
викладеним в апеляційній скарзі, про те, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону
України "Про плату за землю" власники земельних ділянок та
землекористувачі, крім орендарів та інвесторів -учасників угоди про розподіл
продукції, сплачують земельний податок, а не орендну плату (як це визначено
спірними угодами).

Однак
господарськими судами не надано будь-якої оцінки наявним у матеріалах справи
платіжним документам (а.с. 43-52), згідно з якими позивачем у спірний період за
відсутності договору оренди сплачувалася саме орендна плата за земельну
ділянку у розмірі, зазначеному в оскаржуваних угодах.

Викладене
свідчить про те, що судами зроблено висновки при неповно встановлених
обставинах справи.

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 Постанови
"Про судове рішення" від 29.12.1976 р. №11 рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У
зв'язку з наведеним та врахуванням меж повноважень касаційної інстанції,
встановлених ч. 2 ст. 1115 та ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України, постановлені у справі судові рішення підлягають
скасуванню, а справа -передачі на новий розгляд до господарського суду першої
інстанції.

Під
час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене
у зазначеній постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством засоби для
всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та
обов'язків сторін і, в залежності від встановленого та у відповідності з
вимогами закону, вирішити спір.

Враховуючи
викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, п. 3 ст. 1119,
ст.ст. 11110, 11111 Господарського процесуального
кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу ПП ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного господарського суду
від 11.04.2008 р. у справі №14/10-ПД-08 задовольнити частково.

Постанову
Запорізького апеляційного господарського суду від 11.04.2008 р. та рішення
господарського суду Херсонської області від 04.02.2008 р. у справі №14/10-ПД-08
скасувати, а справу направити на новий розгляд до господарського суду
Херсонської області.

Головуючий
О.Глос

Судді                                                                                                Т.Дроботова

Н.Волковицька