ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.09.08р.

Справа № 22/322-08

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Кривий Ріг

до Державного підприємства "Придніпровська залізниця", м. Дніпропетровськ

про стягнення 17049 грн. 84 коп.

Суддя Пуппо Л.Д.

Представники:

Від позивача: Петрова Т.А. - дов. № 08/06 від 12.06.08.

Від відповідача: Селяков О.В. - дов. № 62 від 01.01.08.

Філоненко Т.А. - дов. № 313 від 01.01.08.

СУТЬ СПРАВИ

Позивач просить стягнути з відповідача 17049грн. 84 коп. безпідставно списаної з його особового рахунку плати за користування вагонами №№ 13019002, 14019003, 16019007, 16019006.

Відповідач, проти позову заперечує, посилаючись на пропущення строку позовної давності.

ВСТАНОВЛЕНО

Між сторонами укладено договір ПР/ДН-2-06 №3331-70-04/06 НЮп від 08.12.06. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги ( далі - Договір).

Відповідно до пункту 3.2 Договору у міру виконання перевезень та надання послуг залізниця списує відповідні суми грошових коштів з особового рахунку вантажовласника на підставі оформлених установленим порядком перевізних документів, накопичу вальних карток, відомостей плати за користування вагонами ( контейнерами).

Так, у січні 2008 року Технологічний центр з обробки перевізних документів відповідача списав з особового рахунку позивача плату за користування зазначеними вище вагонами в сумі 14208 грн. 20 коп. ( без ПДВ).

Позивач посилається на те, що згідно пункту 19 листа Вищого господарського суду України № 01-8/917 від 29.11.2007. залізниця не може списувати із сум попередньої оплати, яка знаходиться на особовому рахунку клієнта залізниці у Технологічному центрі по обробці первинних документів, нараховані платежі на підставі первинних документів, підписаних вантажовідправником (вантажоодержувачем) із запереченнями, застереженнями, зауваженнями.

Правилами користування вагонами і контейнерами передбачено, що відомість плати за користування вагонами (контейнерами) мають підписуватися начальником станції і вантажовласника. Крім того, в пункті 10 зазначених Правил вказано, що облік затриманих на підходах вагонів здійснюється станцією, на якій вони простоюють, на підставі акта про затримку вагонів, що складається станцією.

Оскільки відомості плати за користування вагонами підписані позивачем із зауваженнями, тому відповідач не мав права у відповідності з частиною 2 статті 62 Статуту залізниць України списувати належні клієнтові грошові кошти без його згоди.

З огляду на викладене вбачаються вимоги позивача правомірними.

Проте суд вважає, що у задоволенні вимог відносно залізниці повинно бути відмовлено, виходячи з наступного:

відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Позовна давність для позовів до залізниць встановлена, зокрема, статтею 136 Статуту залізниць України, якою передбачено, що позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту.

Цивільний кодекс України, який є основним актом цивільного законодавства, регулює особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. У тому числі цей Кодекс поширюється на господарські відносини, що мають вказані ознаки.

Частиною другою статті 9 Цивільного кодексу України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема, Господарський кодекс України, який набрав чинності одночасно з Цивільним кодексом України, та норми якого у регулюванні майнових відносин суб’єктів господарювання є спеціальними по відношенню до норм Цивільного кодексу України.

Це стосується і положень про позовну давність.

Частиною першою статті 223 Господарського кодексу України передбачено, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний і скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 315 Господарського кодексу України для пред’явлення заявником до перевізника позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк. Такої ж тривалості установлено строк для подання позовів до залізниць, зокрема, статтею 136 Статуту залізниць України передбачено, що позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог пункту 134 цього Статуту.

Відтак, з огляду на положення статей 134, 136 Статуту залізниць України, вказаний термін позовної давності у даній справі пов’язаний з днем настання подій, що є підставою для подання позову, а саме, з днем списання грошових коштів з рахунку позивача.

Звертаючись до суду з даним позовом 28 серпня 2008 року про стягнення грошових коштів за документами, складеними 12-18 січня 2008 року, позивач цей строк пропустив.

Відповідно до частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позивач не клопотав про відновлення пропущеного строку, не подав докази наявності поважних причин пропущення позовної давності.

Керуючись статтею 267 Цивільного кодексу України, статтею 223, частиною 4 статті 315 Господарського кодексу України, статтями 62,134,136 Статуту залізниць України, статтями 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

В позові відмовити.

Суддя Л.Д.Пуппо