ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"18" березня 2008 р.

справа № 20-3/348-7/158

За позовом:          Регіонального відділення Фонду державного майна України

по місту Севастополю

(99008, м. Севастополь, пл. Повсталих, 6)

до відповідача:          Товариства з обмеженою відповідальністю „Качинський+”

(99813 м. Севастополь, с. Андрєєвка, вул. Центральна, 22)

третя особа,          Міністерство аграрної політики України

яка не заявляє          (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 24)

самостійних вимог

на предмет спору на

стороні відповідача:

про          визнання договору оренди цілісного майнового комплексу ДП „Радгосп-завод Качинський” № 181 від 13.08.2004, укладеного між позивачем та відповідачем, діючим,

за участю          Заступника Генерального прокурора України

(01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15)

Прокурора міста Севастополя

(99011, м. Севастополь, вул. Л. Павліченко, 1)

Суддя Г.П. Ілюхіна

Представники сторін:

Від Заступника Генерального прокурора України          - не з'явився;

Від прокурора м. Севастополя          - Шульга А.М., посвідчення № 438 від 20.02.2006;

Від позивача          - Сазонов О.В., перший заступник начальника, довіреність № 1 від 08.01.2008

Від відповідача          - Корнілова Ю.Є., представник, довіреність № 38 від 14.01.2008

Від третьої особи          - не з'явився;

Суть спору:

09.11.2004 Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Севастополю звернулось з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю „Качинський+” про визнання договору оренди цілісного майнового комплексу ДП „Радгосп-завод Качинський” № 181 від 13.08.2004, укладеного між позивачем та відповідачем, діючим, з посиланням на статті 66, 220 Господарського кодексу України, статті 793, 794 Цивільного кодексу України (арк. с. 2-3).

15.11.2004 ухвалою справа № 20-3/348 прийнята до провадження суддею Гоголем Ю.М. (арк. с. 1).

22.11.2004 рішенням господарського суду позов задоволено повністю, визнано договір оренди цілісного майнового комплексу ДП „Радгосп-завод Качинський” № 181 від 13.08.2004, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Севастополю та Товариством з обмеженою відповідальністю „Качинський+”, діючим, постановлено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Качинський+” витрати по сплаті державного мита в сумі 85,00 грн. та витрати по сплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн. (аркс.34-35).

03.12.2004 по справі № 20-3/348 видані накази (вих.№№28237, 28238 від 21.12.2004) (арк.с.36-39).

03.01.2005 на адресу суду від Відділу державної виконавчої служби Нахімовського районного управління юстиції м. Севастополя надійшла постанова про закінчення виконавчого провадження від 27.10.2005 у зв’язку зі сплатою суми боргу в сумі 85,00 грн. в повному обсязі, з доданим до неї наказом суду по справі № 20-3/348 (арк.с.40-41).

22.11.2006 (вх.№1238) заступник Генерального прокурора України звернувся до Вищого господарського суду України в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики України в порядку статті 29 Господарського процесуального кодексу України з касаційним поданням на рішення господарського суду м. Севастополя від 22.11.2004 по справі № 20-3/348 (арк.с.47-50).

23.01.2007 постановою Вищого господарського суду України по справі № 20-3/348 рішення господарського суду м. Севастополя від 22.11.2004 по зазначеній справі скасовано, справу направлено на новий розгляд (арк.с.82-84).

15.03.2007 постановою Верховного Суду України у порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 23.01.2007 по справі № 20-3/348 відмовлено (арк.с.110).

Справа повернулась до господарського суду м. Севастополя і згідно резолюції голови суду передана до провадження судді Ілюхіної Г.П. (вх.№ 11976).

19.04.2007 ухвалою суду справу прийнято до провадження судді Ілюхіної Г.П., справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 22.05.2007, справі присвоєно № 20-3/348-7/158 (арк.с.115-118).

12.06.2007 ухвалою суду провадження по справі №№ 20-3/348-7/158 зупинено в порядку частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України до вирішення пов’язаного з нею спору по справі № 05-5-45/6030-А за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Качинський+” до Верховної Ради України про визнання недійсним Закону України „Про перелік об’єктів права державної власності, що не підлягають приватизації” в частині включення Державного підприємства радгосп-завод „Качинський” в перелік об’єктів права державної власності (арк.с. 147-149).

09.10.2007 постановою Вищого господарського суду України ухвалу господарського суду міста Севастополя від 12.06.2007 по справі № 20-3/348-7/158 скасовано, справу направлено до господарського суду міста Севастополя для розгляду по суті позовних вимог (арк.с.161-162).

29.11.2007 ухвалою Верховного Суду України відмовлено в порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 09.10.2007 по справі № 20-3/348-7/158 (арк.с.173).

09.01.2008 справа № 20-3/348-7/158 повернулась на адресу господарського суду міста Севастополя (вх.№ 51048), що було підставою для поновлення провадження у справі відповідно до частини третьої статті 79 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд поновлює провадження у справі після усунення обставин, що зумовили його зупинення.

12.02.2008 ухвалою суду в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк вирішення спору по справі до 18.03.2008 (т.2 арк.с.28-29).

В заяві про визнання відповідачем позову про визнання договору діючим (вх.№26507) відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі (т.1 арк.с.23).

В висновках по позовним вимогам (вх.№№2650, 5012) прокурор просить відмовити в задоволенні позовних вимог по мотивам, викладеним в них, основні з яких полягають в тому, що висновок про можливість оренди та умови оренди з ТОВ «Качинський+»від Антимонопольного комітету України; відсутні документи щодо розірвання договору оренди ЦМК ДП «Радгосп-завод Качинський»від 24.07.2004 та повернення об’єкту оренди позивачу; одна зі сторін ухилилась від нотаріального посвідчення спірного договору, але на вимогу однієї зі сторін суд може визнати Договір дійсним; вважає, що позивачем обраний спосіб захисту, не передбачений діючим законодавством України, з посиланням на статтю 20 Господарського кодексу України, статті 16, 209, 220, 761, 793 Цивільного кодексу України, статті 4, 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»(т.2 арк.с.23-25, 31-32).

Строк вирішення спору по справі продовжувався, розгляд справи відкладався, провадження по справі зупинялось та поновлювалось в порядку статей 69, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України.

Третя особа явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та своєчасно.

Справа розглядається за наявними матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відсутність представника третьої особи та Заступника Генерального прокурора України не перешкоджає розгляду спору по суті, так як матеріали справи в достатній мірі характеризують правовідносини сторін.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши представників прокурора, позивача, відповідача, суд, -

встановив:

З’ясовані наступні обставини:

13.08.2004 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Севастополю (Орендодавець) та ТОВ «Качинський+»(Орендар) укладено оренди № 181 цілісного майнового комплексу державного підприємства «Радгосп-завод Качинський»(т.1 арк.с.6-10).

01.09.2004 Сторонами підписано Акт прийому-передачі орендованого майна (т.1 арк.с.14).

22.09.2004 між Сторонами укладено Додаткову угоду до Договору № 181 (т.1 арк.с.11-13).

29.10.2004 позивачем на адресу відповідача направлено лист вих..№1669/01-6 щодо питання нотаріального посвідчення договору оренди, в якому просить підтвердити виконання обов’язку Орендаря по нотаріальному посвідченню договору оренди № 181 (т.1 арк.с.15).

03.11.2004 № 317 відповідач повідомив позивача, що Договір оренди № 181 не підлягає обов’язковому нотаріальному посвідченню, так як об’єкт оренди не є об’єктом нерухомості (т.1 арк.с.16).

Спір виник у зв’язку з тим, що відповідач, на думку позивача, ухиляється від нотаріального посвідчення договору, якій підлягає нотаріальному посвідченню в порядку діючого законодавства, тому позивач просить визнати договір діючим в судовому порядку.

Правовідносини сторін регулюються статтями 19 Конституції, статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, статтями 20 Господарського кодексу України.

Позовні вимоги задоволенню не підлягають, так Цивільний кодекс України не передбачає такого способу захисту цивільних прав та інтересів, як „визнання договору діючим”, і такий спосіб не встановлений ані Договором, з приводу виконання якого виник спір, а ні будь-яким законом України.

Відповідно до статті 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

-          визнання права;

-          визнання правочину недійсним;

-          припинення дії, яка порушує право;

-          відновлення становища, яке існувало до порушення;

-          примусове виконання обов'язку в натурі;

-          зміна правовідношення;

-          припинення правовідношення;

-          відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

-          відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

-          визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

-          визнання наявності або відсутності прав;

-          визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

-          відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

-          припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

-          присудження до виконання обов'язку в натурі;

-          відшкодування збитків;

-          застосування штрафних санкцій;

-          застосування оперативно-господарських санкцій;

-          застосування адміністративно-господарських санкцій;

-          установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

-          іншими способами, передбаченими законом.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Як вбачається з вказаних норм, вони не передбачають такого способу захисту цивільних прав і інтересів, як визнання договору діючим. Не встановлений такій спосіб ні Договором, ні будь-яким законом України.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу і, зокрема, визначати відповідача за своїми вимогами.

Обраний позивачем засіб захисту права не відповідає статті 20 Господарського кодексу України та статті 16 Цивільного кодексу України, згідно з якими засоби захисту права є видами матеріально-правових вимог, які може заявити особа в суді. Разом з тим, законодавство не встановлює, що будь-який з цих засобів захисту права може бути використаний під час будь-якого судового розгляду. Позовні (матеріально-правові) вимоги повинні відповідати суті правопорушення, якщо воно наявне. Обраний спосіб захисту права має кореспондувати з характером допущеного невизнання, оспорювання або порушення права. У відносинах між позивачем та відповідачем суд не виявив будь-якого порушення права позивача, якому кореспондує обраний ним спосіб захисту права: визнати договір діючим, що по суті є встановленням юридичного факту.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції органи державної (в тому числі судової) влади, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина четверта статті 22 Господарського процесуального кодексу України визначає зміну підстави або предмету позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог виключно як право, а не обов’язок позивача.

Пунктом 2 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення.

При зверненні до суду за захистом своїх порушених прав або оспорюваних законом інтересів позивач у позовній заяві повинен викласти зміст позовних вимог (стаття 54 Господарського процесуального кодексу України). Загальновизнано, що предметом позову є матеріально-правова вимога позивач до відповідача, яка випливає із спірного право відношення і з приводу якого господарський суд повинен винести рішення по справі.

Принцип диспозитивності у господарському судочинстві –це законодавчо закріплена можливість суб’єкта розпоряджатись своїм матеріальним правом шляхом використання передбачених законом процесуальних засобів, а також процесуальними правами, які обумовлюють виникнення, розвиток і припинення господарського процесу. Найбільш характерною особливістю диспозитивних дій є те, що вони впливають на рух процесу –порушення провадження, розвиток, припинення, а їх здійснення –це завжди акти вибору певного варіанту поведінки учасника судового процесу.

Дія принципу диспозитивності, який перебуває у системній єдності з іншими принципами господарського процесуального права, обмежується через надання певних повноважень господарському суду щодо оцінки законності дій учасників процесу.

Так, відповідно до частини четвертої статті 22 Господарського процесуального кодексу України особливим правом позивача є право, до прийняття рішення по справі, змінити підставу або предмет позову.

Господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси (стаття 22 Господарського процесуального кодексу України), але Господарський процесуальний кодекс України не дає суду право змінювати предмет позову.

Стаття 83 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік прав господарського суду при прийнятті рішення, який не може піддаватись розширеному тлумаченню. Господарський суд як орган державної влади зобов’язаний діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Реалізація господарським судом прав, наданих статтею 83 Господарського процесуального кодексу України, не пов’язується з втручанням суду в сферу диспозитивних дій позивача.

Верховним Судом України у постанові від 13.07.2004 зі справи № 10/732 викладено правову позицію, згідно з якою “суд, дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду”.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Все вищеперелічене дає суду право для висновку про необґрунтованість та неспроможність позовних вимог.

При викладених обставинах відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтею 19 Конституції, статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, статтями 20 Господарського кодексу України, статтями 12, 22, 29, 33, 34, 69, 75, 77, 79, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд –

вирішив:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя Г.П. Ілюхіна

Рішення оформлено і підписано

в порядку статті 84 ГПК України

24.03.2008