КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2008                                                                                           № 6/74

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Моторного О.А.

суддів:           Кошіля В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі:           Цецарському А.О.

За участю представників:

від позивача -                    ЯкусикО.В.

від відповідача -                    1.КовтунТ.О. 2.Глоба В.К., Чебишев В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Спільного підприємства "Спарта" у формі товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду м.Києва від 24.12.2007

у справі № 6/74 (Ковтун С.А.)

за позовом                               Спільного підприємства "Спарта" у формі товариства з обмеженою відповідальністю

до                                                   1.Комунального підприємства "Київський метрополітен"

2.ЗАТ "Ескалатор"

третя особа, не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача           Київська міська державна адміністрація

про                                                  визнання додаткової угоди недійсною та зобов"язання виконувати умови угоди

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду містаКиєва від 24.12.2007 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Спільне підприємство ”Спарта” у формі товариства з обмеженою відповідальністю (позивач) звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення скасувати повністю та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги повністю. Позивач вважає, що оскаржувальне рішення суду першої інстанції прийнято без повного з’ясування обставин, що мають суттєве значення для справи та з порушенням норм матеріального права.

Закрите акціонерне товариство ”Екскалатор” (відповідач-2) у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2007 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний господарський суд у процесі перегляду справи за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв’язаний з доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд прийшов до наступного.

21.12.1998 між позивачем в якості повіреного та Комунальним підприємством ”Київський метрополітен” правонаступник Київського метрополітена в якості довірителя, було укладено договір доручення № 03-ДПР.

Відповідно до предмету договору доручення, є виконання повіреним доручення довірителя від його імені та за його рахунок щодо укладення зовнішньоекономічного контракту з виробником комплектуючих вузлів ескалаторів ”ЕТ-2М”, ”ЕТ-5М” (далі–Обладнання) та виконання поетапної поставки такого Обладнання (для будівництва станції метро ”Сирецька”) у кількості, асортименті та за ціною згідно зі специфікацією № 1 (додаток № 1) та специфікації № 2 (додаток № 2), відповідно до угод про договірні ціни на Обладнання (протокол № 1, додаток № 3 та протокол № 2, додаток № 4), що є невід’ємними частинами даного договору доручення (розділ 1 договору).

Відповідно до п. 1.3 договору доручення, фінансування всіх витрат передбачено за кошти державного та місцевого бюджетів.

Загальна сума Договору доручення визначена у розмірі 11 392 094,92 доларів США і може корегуватись додатковими умовами (п. 2.4 договору доручення), з яких 1% є винагородою повіреного (п. 3.3 договору доручення).

Відповідно до розділу 5 договору доручення, повірений взяв на себе зобов’язання укласти зовнішньоекономічний контракт на поставку довірителю Обладнання, виконати розрахунки з постачальником Обладнання по зовнішньоекономічному контракту, поставити Обладнання, укласти договір з підприємством, що здійснює митне оформлення товару та провести його митну очистку, прийняти і передати довірителю Обладнання в кількості згідно з додатками до договору доручення, яке повинно відповідати якості та комплектності, передбачених договором доручення, а також передати всі необхідні документи на поставлене обладнання.

Відповідно до розділу 4 договору доручення, довіритель зобов’язався прийняти все поставлене повіреним обладнання, провести розрахунки з повіреним, здійснюючи поточні платежі по фактичних витратах та здійснивши остаточний розрахунок, забезпечити повіреного необхідними для виконання доручення документами.

25.12.1998 між Закритим акціонерним товариством ”Ескалатор”, яке є юридичною особою за законодавством Російської Федерації, та спільним підприємством ”Спарта”, яке діяло від імені та за рахунок Київського метрополітену на підставі Договору доручення, було укладено контракт № 11-98-КП.

Таким чином, позивач укладаючи контракт № 11-98-КП, діяв як повірений за договором доручення № 03-ДПР, контракт створює цивільні права та обов’язки відповідач-1. Тобто сторонами за даним контрактом є відповідач-2 в якості постачальника та відповідач-1 в якості одержувача.

Предметом контракту № 11-98-КП, є постачання постачальником одержувачу ескалаторів ”ЕТ-2М”, ”ЕТ-5М” (для монтажу на станції ”Сирецька” Київського метрополітену).

Загальна сума Контракту визначена у розмірі 11279301,90 доларів США , оплата якої здійснюється у рублях Російської Федерації по курсу Національного банку України на день оплати одержувачем.

27.12.2001 між відповідачем-2 (постачальником), відповідачем-1 (покупець) та позивачем було укладено генеральну угоду № 1-ГС про реструктуризацію боргу та оптимізацію правовідносин.

Розділом 1 генеральної угоди № 1-ГС зазначено, що мета та задачі - є приведення у порядок і кодифікація системи договірних норм, що регулюють правовідносини сторін, констатація фактичного стану виконання сторонами своїх зобов’язань за договором доручення № 03-ДПР та контрактом № 11-98-КП, визначення правового статусу кожної зі сторін по відношенню до інших сторін, визначення основних принципів і умов подальшої співпраці сторін, вирішення питання про реструктуризацію боргу покупця, врегулювання подальших взаємовідносин сторін.

Отже, констатуючи укладення договору доручення та контракту (п. п. 2.1.1, 2.1.2, 2.1.1 генеральної угоди), сторони зазначили (п. 2.1.4 генеральної угоди), що постачальник (ЗАТ ”Ескалатор”) і покупець (КП ”Київський метрополітен”), відповідно постачаючи обладнання і здійснюючи оплату його вартості, сприймали такі свої дії як виконання взаємних зобов’язань за Контрактом один перед одним, тобто саме ЗАТ ”Ескалатор” перед КП ”Київський метрополітен” і навпаки, не дивлячись на те, що фактично такі дії здійснювались через СП ”Спарта” (виконавця). СП ”Спарта”, здійснюючи фактичні операції з майном і грошовими засобами постачальника та покупця, не набувало при цьому права власності на обладнання, відображало операції, що проводились з чужим майном, на позабалансових рахунках, а право вимоги належного виконання зобов’язань кожної зі сторін контракту залишилось за ЗАТ ”Ескалатор” (постачальником) та КП ”Київський метрополітен” (покупцем).

Розділом 3 генеральної угоди № 1-ГС визначений предмет сторонами полягає в реструктуризації заборгованості покупця перед постачальником (ЗАТ ”Ескалатор” не буде вимагати від КП ”Київський метрополітен” відшкодування процентів, що виникли внаслідок несвоєчасного виконання першим зобов’язань перед постачальником по оплаті ціни Обладнання), виконанні покупцем своїх зобов’язань перед постачальником та виконавцем відповідно до встановленого генеральною угодою порядку та виконанні виконавцем в порядку, передбаченим генеральною угодою, зобов’язань по супроводженню покупцем своїх зобов’язань перед постачальником.

Відповідно до п. 3.2.2. генеральної угоди, раніше укладені угоди сторін, підписані сторонами протоколи, акти, інші документи застосовуються до регулювання відносин сторін в частині, що не врегульована генеральною угодою і не суперечить їй.

Таким чином, укладена генеральна угода № 1-ГС є трьохстороннім правочином, який врегульовує відносини сторін, що склалися між ними на підставі контракту № 11-98-КП та договору доручення № 03-ДПР.

Отже, з моменту укладення генеральної угоди відносини між відповідачем-2 та відповідачем-1, щодо поставки обладнання регулюються умовами контракту № 11-98-КП та тими умовами генеральної угоди № 1-ГС, які стосуються прав і обов’язків сторін за контрактом. Аналогічним чином з моменту укладення генеральної угоди регулюються відносини між відповідачем-1 та позивачем –умовами договору доручення № 03-ДПР та умовами генеральної угоди, що стосуються прав і обов’язків сторін за договором доручення.

Після укладення генеральної угоди № 1-ГС зобов’язання за контрактом № 11-98-КП та договором доручення № 03-ДПР не припинились та не було змінено склад осіб за ними. Тобто, сторонами за контрактом є КП ”Київський метрополітен”, а за договором доручення – СП ”Спарта” та КП ”Київський метрополітен”.

Також, розділом 4 генеральною угодою не було змінено порядку перерахування коштів, встановленого договором доручення: перерахування КП ”Київський метрополітен” коштів СП ”Спарта” (з урахуванням витрат щодо конвертації валюти України у рублі Російської Федерації та витрат, пов’язаних з перерахуванням коштів) і подальше перерахування їх останнім на користь ЗАТ ”Ескалатор”. Умовами Генеральної угоди вказаний порядок було деталізовано і ці умови регулюють правовідносини між КП ”Київський метрополітен” та СП ”Спарта”.

Оскільки сторонами за контрактом № 11-98-КП є ЗАТ ”Ескалатор” та КП ”Київський метрополітен”, яке є боржником, і СП ”Спарта” не є учасником цих правовідносин, право сплати боргу належить ЗАТ ”Ескалатор” як кредитору.

Умовами генеральної угоди та законодавством України, яке регулює відносини доручення між позивачем та відповідачем-1, не передбачено виникнення у повіреного права вимоги сплати боргу, що виник у боржника перед кредитором за договором поставки, укладеного повіреним у зв’язку з виконанням доручення.

Відповідно п. 4.9 генеральної угоди зазначено, що можливість здійснення розрахунків безпосередньо КП ”Київський метрополітен” з ЗАТ ”Ескалатор”.

Пункту 5.5 генеральної угоди передбачено, що СП ”Спарта” має право вимоги у КП ”Київський метрополітен” виключно оплати винагороди і відшкодування власних витрат.

03.08.2004 відповідачем-1 було повідомлено позивача про припинення дії договору доручення № 03-ДПР від 21.12.1998.

Таким чином, 03.08.2008 у СП ”Спарта” відсутнє право на одержання коштів та документів у зв’язку з виконанням контракту № 11-98-КП, що також свідчить про необґрунтованість вимоги про зобов’язання відповідача-1 в рахунок погашення заборгованості перед відповідачем-2 перерахувати суми платежів в національній валюті (гривні) через позивача.

23.08.2005 між відповідачем-2 та відповідачем-1 була підписана додаткова угода № 10 до контракту № 11-98-КП. Як вбачається із змісту додаткової угоди, було змінено преамбулу контракту, суму контракту та визначено заборгованість відповідача-1.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком сулду першої інстанції, що у позивача відсутнє право вимоги у відповідача-1 сплати боргу, що виник у останнього перед відповідачем-2, вимога про зобов’язання відповідача-1 в рахунок погашення заборгованості перед ЗАТ ”Ескалатор” перерахувати суми платежів в національній валюті (гривні) через позивача не приводить до відновленню порушеного права позивача. Внаслідок несплати відповідач-1 боргу порушуються права кредитора, яким є відповідач-2, однак ніяким чином не порушуються права позивача.

Відповідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов’язані з його недійсністю відповідно до ст. 216 ЦК України.

Обов’язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. У даному разі це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він просив скасувати рішення суду першої інстанції. На підставі викладеного, апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об’єктивно з’ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального та процесуального права, тому підстави для задоволення апеляційної скарги Спільного підприємства ”Спарта” у формі товариства з обмеженою відповідальністю та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2007 - відсутні.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спільного підприємства ”Спарта” у формі товариства з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2007 - без змін.

Матеріали справи № 6/74 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Моторний О.А.

Судді                                                                                          Кошіль В.В.

Шапран В.В.