ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2008 р.

Справа № 15/278-07-7533

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Бєляновського В.В.,

Суддів: Шевченко В.В.

Мирошниченко М.А.

при секретарі - Волощук О.О.,

за участю представників:

Від ДП МОУ „Південь”: Батурін С.Є.

Від ТОВ „МПБ -Технопарк”: Когут О.В.

Від Міністерства оборони України: Тарасенко Н.В.

Від Військової прокуратури Південного регіону України: Посполітак О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ТОВ „МПБ -Технопарк”

на рішення господарського суду Одеської області

від 11.12.2007 року

у справі № 15/278-07-7533

за позовом: Державного підприємства Міністерства оборони України „Південь”

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерство оборони України

до відповідача: ТОВ „МПБ -Технопарк”

про визнання інвестиційного договору недійсним

за участю Військової прокуратури Південного регіону України

та за зустрічним позовом: ТОВ „МПБ -Технопарк”

до відповідача: Державного підприємства Міністерства оборони України „Південь”

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України

за участю Військової прокуратури Південного регіону України

про визнання дій незаконними та стягнення 443 726 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2007 року державне підприємство Міністерства оборони України „Південь” (далі –Підприємство) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „МПБ-Технопарк” (далі - Товариство) про визнання недійсним на підставі ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України, ч.1 ст. 207 ГК України укладеного з відповідачем інвестиційного договору № И/29А від 20.09.2006 р. з моменту його укладення та застосування відповідних правових наслідків недійсності договору.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що під час укладення спірного договору було порушено вимоги чинного законодавства.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 29.09.2007 року до участі у справі допущено військового прокурора Південного регіону України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 16.10.2007 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача залучено Міністерство оборони України.

Не погоджуючись з пред’явленим позовом Товариство подало до господарського суду Одеської області зустрічний позов до Підприємства, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерства оборони України, про визнання незаконними дій Підприємства щодо призупинення виконання інвестиційного договору № И/29А від 20.09.2006 р., укладеного між сторонами, та стягнення з Підприємства штрафу за невиконання умов даного інвестиційного договору в сумі 443 726 грн.

В обґрунтування пред’явлених вимог Товариство посилалося на те, що діючим законодавством України та умовами спірного договору не передбачено можливості таких дій, як „призупинення” виконання договору, що фактично є односторонньою відмовою від зобов’язання і є неприпустимим, а тому згідно з п. 5.3 даного договору Підприємство має сплатити штраф у розмірі 20 % від загальної суми фактично вкладених інвестицій, що складає заявлену до стягнення суму.

Рішенням господарського суду Одеської області від 11.12.2007 року у справі (суддя – Петров В.С.) первісний позов задоволено, визнано недійсним інвестиційний договір № И/29А від 20.09.2006 року укладений між Підприємством та Товариством та зобов’язано Підприємство повернути Товариству у натурі все, що воно одержало на виконання даного договору, а в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що укладений між сторонами інвестиційний договір суперечить нормам чинного законодавства, у зв’язку з чим підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 203, ч.1 ст.215 ЦК України та ч.1 ст.207 ГК України із застосуванням встановлених ст.216 ЦК України правових наслідків недійсності правочину, а зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими з тих підстав, що вони ґрунтуються на договорі, який є недійсним.

В апеляційній скарзі Товариство посилаючись на те, що суд визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є не встановленими, викладені в рішенні висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушені та неправильно застосовані норми матеріального права, просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників процесу не надходили.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представником Товариства були заявлені клопотання про витребування доказів від Підприємства, а саме: проектно-технічних та дозвільних документів на будівництво складсько-торгових приміщень, а також інженерних мереж та інфраструктури під цими об’єктами; про призначення будівельно-технічної експертизи для вирішення питань: чи передбачається наявною проектною та будівельно-технічною документацією використання асфальтового майданчика, що перебуває на балансі Підприємства, під будівництво складсько-торгових приміщень та чи втратить Підприємство можливість користування цим асфальтовим майданчиком внаслідок реалізації спірного договору ?; про відкладення розгляду справи через необхідність витребування нових доказів.

Вказані клопотання визнано судом необґрунтованими та відхилені з урахуванням вимог ч.1 ст.34 ГПК України про те, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. При вирішення спору про визнання договору недійсним з підстав його вчинення з порушенням вимог закону, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання договору недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону; додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправильність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Отже, документи які складаються на виконання спірного договору не мають значення для даної справ, а наявних у ній матеріалів достатньо для правильного вирішення спору по суті, у зв’язку з чим і підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення всіх учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 20.09.2006 року між ТОВ „МПБ -Технопарк” (Інвестор) та ДП "Південь" ("Підприємство") укладено інвестиційний договір № И/29А, відповідно до якого, Інвестор надає Підприємству фінансові ресурси для загальних, спільних дій на проведення будівництва на двох земельних ділянках, які заходяться в користуванні Підприємства у відповідності до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, який видано ДП "Південь" Авангардівською сільською радою Овідіопольського району Одеської області від 21.07.2003 року, та зареєстрованого у книзі записів актів на право землекористування за №Р-61-18 на підставі рішення сесії сільської ради від 10.06.2003 року № 185. Інвестиційна діяльність передбачає будівництво об’єктів нерухомого майна, а саме: складсько-торговельних приміщень першої черги у кількості 40 складсько-торговельних приміщень площею 141,1 кв. м. кожне, загальною площею 5644 кв.м. на земельній ділянці 0,67 га. у відповідності із генпланом земельної ділянки (Об’єкт № 1), та другої черги у кількості 76 торговельно-складських приміщень площею 48 кв.м. кожне, загальною площею, 3648 кв. м. розташованих на земельній ділянці 0,3 га. відповідно до генплану земельної ділянки (Об’єкт № 2), поіменний перелік яких зазначено в Додатку № 1 до договору, а також інженерних споруд та інфраструктури під зазначеними об’єктами розташованими за адресою: Одеська область, Овідіопольській район, с.м.т. Авангард, вул. Базова, 21.

Умовами пунктів 2.1.12, 2.2.2, 3.1, 3.2, 4.1, 6.1 даного договору визначено, що після закінчення будівництва Підприємство зобов’язане передати у власність Інвестору об’єкт інвестування, а саме складсько-торговельні приміщення зазначені у Додатку №1 по акту приймання-передачі, а також узгодити Інвестору межі земельної ділянки під переданими об’єктами; Інвестор зобов’язаний сплатити Підприємству вартість нематеріального активу у вигляді права користування земельною ділянкою; перерахувати на рахунок Підприємства суму інвестицій в розмірі, порядку та у строки, встановлені „Графіком внесення інвестицій”, а також вартість нематеріального активу у вигляді права користування земельною ділянкою відповідно до вартості, яка буде встановлена шляхом проведення незалежної оцінки. Грошові кошти отримані як оплата за користування земельною ділянкою є власністю Підприємства; цей договір укладено з метою одержання Підприємством прибутку від передачі права користування земельною ділянкою.

Згідно з умовами даного договору Товариство у листопаді-грудні 2006 року здійснювало інвестиційні внески та вносило плату за користування земельною ділянкою, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями наявними у справі та не заперечується Підприємством.

На виконання вказівки, що містилася у листі Департаменту економічної та господарської діяльності Міноборони від 15.12.2006 р. № 225П/5598, Підприємство надіслало Товариству листа від 18.12.2006 року №705 з повідомленням про призупинення будівництва об’єкту та дії інвестиційного договору до узгодження його умов з Міноборони.

Державне підприємство Міністерства оборони України „Південь” було створено наказом Міністра оборони України від 15.07.1998 р. №286. На підставі наказу Міністра оборони України від 24.11.1998 року № 421 ДП "Південь" наділено основними фондами, у тому числі майданчиком для зберігання техніки військового містечка № 7 колишньої військової частини А4139, розташованим на земельні ділянці площею 6,5 га, який прийнято на баланс підприємства відповідно до акту прийому-передачі від 26.12.1998 р.

Рішенням Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 10.06.2003 року № 185 із земель постійного користування квартирно-експлуатаційної частини Херсонського району земельна ділянка площею 6,5 га надана в постійне користування ДП "Південь" для розміщення складсько-торговельного комплексу. На підставі даного рішення відповідачу видано державний акт серії І-ОД № 004805 на право постійного користування земельною ділянкою.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.07.2007 року та постановою Вищого господарського суду України від 18.09.2007 року у справі №28/67-07-1213, що набрали законної сили, встановлені наступні факти: укладений 20.09.2006 року між Підприємством та Товариством інвестиційний договір № И/29А суперечить вимогам земельного законодавства та суттєво порушує інтереси держави; Підприємство як землекористувач не наділено правом передачі земельної ділянки, що належить до державної власності, для користування іншим особам; дії Підприємства щодо призупинення дії спірного договору до отримання узгодження його умов з Міністерством оборони України є законними та правомірними.

Частиною 2 ст.35 ГПК України передбачено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішення інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Вищевказані факти встановлені рішеннями суду, які набрали законної сили у справах, де брали участь ті самі сторони, а тому вони не повинні доводитися знову у даній справі.

Господарським судом першої інстанції на підставі ретельної правової оцінки та аналізу наявних у справі доказів і змісту спірного договору, з урахуванням судових рішень у справі №28/67-07-1213 за участю тих же сторін з достовірністю встановлено, що інвестиційний договір № И/29А від 20.09.2006 року суперечить нормам чинного законодавства та порушує інтереси держави.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до п.5 ст. 75 Господарського кодексу України державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Як вбачається з матеріалів справи, Підприємством не виконані вимоги законодавства щодо погодження з Міністерством оборони України укладення інвестиційного договору № И/29А, при цьому Міністерство оборони України як орган до сфери управління якого входить Підприємство, не надавало своєї згоди на відчуження земельної ділянки площею 0,97 га на користь ТОВ “МПБ Технопарк” та на перехід права власності на побудовані складсько-торговельні приміщення до ТОВ “МПБ Технопарк”. Таким чином, дії Підприємства щодо призупинення дії інвестиційного договору до отримання узгодження його умов з Міністерством оборони України є законними та правомірними, а протилежні твердження ТОВ “МПБ Технопарк” є безпідставними.

Окрім того, Підприємство не є власником земельної ділянки, яка є предметом інвестиційного договору, а користується нею на підставі державного акту серії І-ОД № 004805 на праві постійного користування землею.

Так, статтею 95 Земельного кодексу України встановлено вичерпний перелік прав землекористувачів, яким не передбачено право розпоряджатися земельною ділянкою - відчужувати, передавати право користування землею іншим особам, здавати її в оренду. Це є виключним правом власника землі, а не землекористувача.

Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, тобто Підприємство має право постійного користування земельною ділянкою та, відповідно, не маючи повноважень власника, не може, у будь - який спосіб, розпоряджатись цією землею на власний розсуд (відчужувати, передавати право користування землею іншим особам, здавати її в оренду та інше).

Відповідно до ст.77 Земельного Кодексу України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Аналогічне визначення земель оборони міститься у ст. 1 Закону України „Про використання земель оборони”, згідно з якою землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності, яким є Підприємство.

Пунктом 39 „Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями”, затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 року, передбачено, що передача земель оборони у тимчасове користування іншим суб'єктам господарювання відбувається лише за погодженням службових осіб Міністерства оборони України, а відповідно до п.42, забороняється зайняття цих земель під будівництво індивідуальних господарських будівель.

За таких обставин, у спірному договорі визначені права і обов’язки сторін стосовно будівництва об’єктів нерухомості на земельній ділянці всупереч встановленому законом спеціальному правовому режиму земель, які обслуговують потреби оборони.

Між тим, статтею 377 Цивільного кодексу України (яка є відтворенням ч.ч.1,2 ст. 120 Земельного кодексу України) передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Пунктом 2 ст. 4 Закону України „Про інвестиційну діяльність” від 18.09.1991 р. N 1560-XII з відповідними змінами встановлено, що забороняється інвестування в об'єкти з порушенням прав та інтересів громадян, юридичних осіб і держави, що охороняються законом. Відтак, умови інвестиційного договору суперечать вимогам земельного законодавства та суттєво порушують інтереси держави.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ст. 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Стосовно зустрічного позову суд апеляційної інстанції відзначає наступне. Позовна вимога щодо стягнення з Підприємства штрафу у сумі 443 726 грн. ґрунтується на спірному договорі, який є недійсним, а тому задоволенню не підлягає.

Позовна вимога про визнання незаконними дій Підприємства щодо призупинення виконання спірного договору не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів особи, передбачених статтею 16 ЦК України.

Доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків місцевого господарського суду та з урахуванням всіх обставин даної справи, всебічно, повно і об’єктивно встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті. Твердження скаржника про невідповідність викладених в оскаржуваному рішенні висновків обставинам справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального права при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження в процесі апеляційного перегляду даної справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що в процесі розгляду справи фактичні її обставини були встановлені місцевим господарським судом на підставі всебічного, повного і об’єктивного дослідження наданих сторонами в обґрунтування своїх доводів і заперечень доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та є безпідставними, оскільки зводяться до намагання бездоказово з безпредметним посиланням на норми матеріального права які не регулюють виниклі між сторонами правовідносини переоцінити встановлені судом обставини, у зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, колегія суддів -,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 11.12.2007 року у справі № 15/278-07-7533 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ „МПБ -Технопарк”- без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Бєляновський В.В.

Судді Шевченко В.В.

Мирошниченко М.А.