ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2008 р.

№ 2/110-ПД-06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:

Михайлюка М.В.,

Суддів :

Дунаєвської Н.Г.

Рибака В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Приватного підприємства "Волток"

на постанову

Запорізького апеляційного господарського суду

від 19.09.2007 року

у справі

№ 2/110-ПД-06 господарського суду

Херсонської області

за позовом

ПП "Волток"

до

ТОВ "Торговий дім "Термінал"

про

визнання додаткових угод недійсними

за участю представників сторін :

позивача

не з’явились,

відповідача

Уланівський С.Є.,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Херсонської області від 18.07.2007 р. у справі № 2/110-ПД-06 (суддя: Скобєлкін С.В.), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 19.09.2007 р. (судді: Зубкова Т.П., Мірошниченко М.В., Хуторний В.М.) у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій посилаючись на порушення господарськими судами норм матеріального та процесуального права, просить судові рішення у даній справі скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що постанова апеляційного господарського суду прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Як встановили господарські суди, 13.11.2001 р. ТОВ "ТД "Термінал" (постачальник) та ПП "Волток" (покупець) уклали договір № 14-1/Пз, згідно якого постачальник зобов’язаний поставити, а покупець прийняти для реалізації в роздріб через АЗС та оплатити продукцію на умовах і у термін, передбачений договором і додатковими угодами.

Пунктами 2.1., 3.1., 4.2. договору передбачено, що продукція по договору постачається партіями. Покупець зобов’язується сплатити вартість продукції в строк вказаний у відповідній додатковій угоді, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Підставою для оплати є відповідна додаткова угода і товарна накладна. Поставка партії продукції вважається прийнятою постачальником до виконання з дати підписання сторонами відповідної додаткової угоди.

Протягом 21.11.2001 р. –09.12.2003 р. сторони на виконання умов договору поставки уклали 16 додаткових угод, які є невід’ємними частинами договору.

Предметом спору є визнання недійсними додаткової угоди № 4 від 29.12.2002 року та додаткової угоди № 5 від 04.07.2003 р. до договору поставки № 14-1/Пз від 13.11.2001 р. та визнання того, що правовідносини сторін по поставці продукції, зазначеної у цих додаткових угодах, врегульовувались умовами договору відповідального зберігання № 12 від 01.04.2002 р. Позивач стверджує, що зазначені додаткові угоди є удаваними.

Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовують правила, що регулюють ту угоду, яку сторони мали на увазі (ст. 235 ЦК України, ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР).

З аналізу даної норми вбачається, що у випадках, коли вчиняється удавана угода, вчиняється також і реальна угода, яку сторони мають намір приховати. Таким чином, мають місце дві угоди: угода, вчинена з метою створити, змінити, припинити відповідні права і обов’язки сторін, а також угода, яка вчинена з метою приховати першу угоду. Угода, яку сторони не мають наміру виконувати є удаваною і дія такої угоди припиняється шляхом визнання її недійсною. Правовим наслідком визнання удаваної угоди недійсною є застосування до правовідносин сторін правил, що регулюють реальну угоду, яку сторони мали на увазі.

Для встановлення юридичної природи правовідносин сторін господарські суди з’ясували питання виконання сторонами додаткових угод № 4, № 5 до договору поставки нафтопродуктів № 14-1/Пз від 13.11.2001 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 18.06.2004 р. у справі № 14/143-04 задоволено позов ТОВ "ТД "Термінал" до ПП "Волток" про стягнення 163719,78 грн. боргу за рахунок заставленого майна, яким було забезпечено виконання зобов’язань за договором поставки нафтопродуктів №14-1/Пз від 13.11.2001 р. Рішення набрало законної сили.

Зазначеним рішенням встановлено, що ТОВ "ТД "Термінал" на виконання договору поставки та додаткових угод №№1-16 до нього поставив ПП "Волток" нафтопродукти на суму 2195544,90 грн., однак останній розрахувався частково на суму 2031825,12 грн. Заборгованість ПП "Волток" становить 163719 грн.

Таким чином, зазначеним рішенням підтверджується, що додаткові угоди № 4, № 5 стосувались саме договору поставки нафтопродуктів і що вони виконувались сторонами, зокрема, ТОВ "ТД "Термінал" поставив нафтопродукти, а ПП "Волток" прийняв і частково розрахувався за них.

Оскільки додаткові угоди № 4, № 5 до договору поставки були спрямовані на реальне настання правових наслідків для сторін і виконувались сторонами, господарські суди прийшли до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання даних угод удаваними.

Зважаючи на безпідставність вимог позивача про визнання додаткових угод № 4 та № 5 удаваними, господарські суди прийшли до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірних додаткових угод такими, що стосуються договору відповідального зберігання № 12 від 01.04.2002 р., укладеного сторонами.

Окрім того, апеляційний господарський суд обгрунтовано спростував доводи ПП "Волток" про те, що пояснення колишніх бухгалтера та директора ПП "Волток" є належним доказом на підтвердження удаваності правочину.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає підстав для скасування постанови апеляційного господарського суду, оскільки вона є законною та обґрунтованою.

Крім того, відповідно до вимог ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 19.09.2007 року у справі № 2/110-ПД-06 залишити без змін.

Головуючий, суддя            М. Михайлюк

Судді          :            Н.Дунаєвська

В.Рибак