ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
РІШЕННЯ

”14” жовтня 2008 року справа № 11/171

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „Багатопрофільне підприємство ”Фенстер”

14000, м. Чернігів, вул. Гребінки, 128

До: Малого приватного підприємства фірми „Астар”

14021, м. Чернігів, вул. Гребінки, 128

Про визнання недійсним договору

Суддя Ю.М.Бобров

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН :

Від Позивача: Підгорний К.Є. –юрист, дов. від 26.08.08 р. № 26/08-1,

Скоропис В.М. –представник, дов. від 26.08.08 р. № 26/08-2.

Від Відповідача: Старобинський А.Я. –генеральний директор.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем –Товариством з обмеженою відповідальністю „Багатопрофільне підприємство „Фенстер” подано позов до Малого приватного підприємства фірми „Астар” про визнання недійсним договору.

У судовому засіданні оголошувалася перерва та розгляд справи відкладався.

У позовній заяві позивач посилається, зокрема, на те, що у оспорюваному договорі не визначені його істотні умови.

Крім того, позивач вважає, що у оспорюваному договорі фактично йде мова про надання права користування земельною ділянкою, яка в свою чергу вкрита асфальтом (земельний сервітут), тому договір може вважатися укладеним тільки після його державної реєстрації.

Позивач вважає, що оспорюваний договір порушує права і інтереси ТОВ „Багатопрофільне підприємство ”Фенстер”, зокрема, покладаючи на товариство обов’язок вносити плату за користування невідомо яким майном. Договір, на думку позивача, не відповідає вимогам закону, тому має бути визнаний недійсним у судовому порядку.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та їх обґрунтування, викладені у позовній заяві та у письмових поясненнях на відзив відповідача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує.

Обґрунтовуючи свої заперечення, відповідач, зокрема, зазначає, що при укладенні оспорюваного позивачем договору між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Ця згода досягнута шляхом підпису договору повноважними особами позивача і відповідача, та скріплена їх печатками.

Відповідач посилається на те, що до договору додається Додаток № 1 „Схема земельної ділянки” з визначенням меж права користування, та вказані в плані об’єкти нерухомості, які мають безпосереднє відношення до договору і відносяться до належного на праві власності МПП Фірма „Астар” майнового комплексу.

Оспорюваний договір, на думку відповідача, не є договором на право земельного сервітуту, а є договором користування нерухомим майном, тому не підлягає державній реєстрації.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав заперечення на позов з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву та у письмових доповненнях до нього.

Розглянувши подані матеріали, з’ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін. суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, між Малим приватним підприємством фірмою „Астар” та Товариством з обмеженою відповідальністю „Багатопрофільне підприємство „Фенстер” 01 січня 2007 року підписано договір, згідно умов якого МПП фірма „Астар” надає ТОВ „БП „Фенстер” право користування своїм нерухомим майном (сервітут) для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом (далі - Договір).

Згідно п.1.1 Договору до нерухомого майна, на яке встановлено сервітут, цим Договором відноситься:

- прохідна для можливості проходу людей і проїзду транспорту;

- водопровід і каналізаційна мережа для подачі води та відведення стоків;

- опори лінії електропередач для забезпечення лінії зв’язку;

- асфальтоване дорожнє покриття для під’їзду транспорту з метою проведення вантажно- розвантажувальних робіт для ведення господарської діяльності, а також тривалої стоянки автотранспорту, розміщення гаражних боксів та інших легких конструкцій некапітального характеру на асфальтованому покритті, розташованому з тильної сторони будівлі, належної фірмі „Фенстер” від земельної межі до огородження (паркану).

Договір набирає законної сили з 01.01.07 р. і діє до 31.12.08 р. (п.7.1 Договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати, як правило, власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. (ч. 1 та ч. 2 ст. 402 ЦК України).

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном (ч. 1 ст. 403 ЦК України).

Право користування чужою земельною ділянкою ... полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку... (ч. 1 ст. 404 ЦК України).

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо) (ч. 3 ст. 404 ЦК України).

Отже, вищенаведені норми ЦК України, зокрема, визначають наступне: сервітут може бути визначений як право обмеженого користування чужими речами (земельною ділянкою, нерухомим майном), встановлене в інтересах певної особи, яка не може задовольнити свої потреби іншим способом; існування земельного сервітуту пов’язується з існуванням двох земельних ділянок, які, за загальним правилом, мають бути сусідніми; зміст сервітуту охоплює обсяг прав сервітуарія щодо обмеженого користування чужим майном, зокрема, права проходу, проїзду через конкретну частину сусідньої земельної ділянки; договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації.

Як свідчать матеріали справи, позивач та відповідач знаходяться за однією адресою: м.Чернігів, вул. Гребінки, 128. За цією адресою знаходяться земельна ділянка і розташоване на ній нерухоме майно, які належать МПП фірма „Астар”, та земельна ділянка і розташоване на ній нерухоме майно, які належать ТОВ „БП „Фенстер”, також земельна ділянка, яка належить міській раді. При цьому ТОВ „БП „Фенстер” не може здійснювати свою господарську діяльність (задовольнити свої потреби) без обмеженого користування земельною ділянкою та нерухомим майном, які належать МПП фірма „Астар”. Отже, встановлення сервітуту не протирічить чинному законодавству.

На договір про встановлення сервітуту крім вищенаведених норм цивільного законодавства, поширюються загальні вимоги щодо цивільно –правових договорів.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Схожими із загальними положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України є положення і ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, відповідно до яких господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Перелічуючи в п.1.1. Договору нерухоме майно, на яке встановлено сервітут, сторонами не вказано (не досягнуто згоди), зокрема, щодо місцезнаходження майна, його площі, літер за планом БТІ, довжини, складу та місця розташування водопроводу і каналізаційної мережі, їх початку і закінчення, місця розташування та кількості опор лінії електропередач, площі і точних меж земельної ділянки та асфальтового дорожнього покриття цієї земельної ділянки.

Відсутність в Договорі вищенаведених характеристик предмету сервітуту, не дає змоги чітко визначити коло прав позивача (сервітуарія) стосовно обсягу його прав щодо обмеженого користування чужим майном, визначити справедливу оплату за користування майном.

За таких обставин, суд доходить висновку, що у договорі сторонами не погоджені його істотні умови.

Крім того, як вказувалося вище, договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації.

Згідно вимог ч. 3 ст. 640 ЦК України договір який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Звертає на увагу і той факт, що відповідач звертався до Чернігівського міського відділу Чернігівської регіональної філії ДП „Центру державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах” для реєстрації Договору, який, листом від 12.08.08 р. № 8, копія якого міститься у матеріалах справи, відмовив відповідачу у державній реєстрації Договору.

У цьому листі, зокрема, зазначено, що сервітут встановлюється відносно частини земельної ділянки. Право користування частиною чужої земельної здійснюється в чітко визначених кадастровим планом межах. Зазначений кадастровий план є невід’ємним додатком до договору. В даному випадку до договору сервітуту на право користування нерухомим майном додається схема земельної ділянки на право земельного сервітуту, що є недоречним.

Договір сервітуту повинен містити дані щодо місцезнаходження, кадастрового номеру, цільового призначення, правового режиму земельних ділянок, їх площі. Площа і межі частини земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, встановлюється за згодою сторін і визначається погодженим відповідно до законодавства планом.

Оскільки договір не містить вищезазначеної інформації, необхідної для реєстрації, тому він не може бути зареєстрованим.

Щодо посилання відповідача, як на доказ, на Додаток № 1 до Договору, в якому міститься Схема земельної ділянки із визначенням меж поширення права земельного сервітуту в м. Чернігові по вул. Гребінки, 128, то суд не бере його до уваги, оскільки: по –перше, позивач заперечує наявність цього Додатку № 1 при підписанні сторонами Договору; по –друге, у самому тексті Договору відсутні будь –які посилання на наявність Додатку № 1 як на невід’ємну частину Договору; по –третє, цей Додаток № 1 не підписаний представником позивача (ст. 207 ЦК України).

З огляду на наведене вище, оскільки у підписаному сторонами Договорі не погоджені істотні умови та відсутня державна реєстрація Договору, суд доходить висновку, що Договір є неукладеним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсним, згідно ст. 215 ЦК України та ст. 207 ГК України, може бути визнаний тільки укладений правочин.

Оскільки суд дійшов висновку, що Договір є неукладеним, позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 179, 180, 207 Господарського кодексу України, ст.ст. 203, 215, 401-404, 638, 640 Цивільного кодексу України, ст.ст. 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

За згодою представників сторін, на підставі ч. 2 ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні 14.10.08 р. оголошено тільки вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення підписано 20.10.08 р.

Суддя Ю.М.Бобров