СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

Справа №

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Гонтаря В.І.,

суддів                                                                      Борисової Ю.В.,

Голика В.С.,

за участю представників сторін:

позивача: Дидюк Олексій Віталійович, довіреність №04/07/06 від 17.07.06;

відповідача: Меджитов Ленор Різаєвич, директор;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Гайворонський В.І.) від 19.11.2007 у справі № 2-17/14535-2007

за позовом           товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" (вул. Радгоспна, 76, смт. Ювілейне, Дніпропетровська обл.,52005)

до           спільного підприємства "Богатир-Тонер" (вул. Кубанська, 15,Сімферополь,95000); (м. Сімферополь, вул. Київська, 122)

про стягнення 53448,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду, згідно якого просив стягнути з відповідача безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 53300грн. та 3% річних в розмірі 148,94грн. у зв'язку з тим, що 23.12.2003 між позивачем та відповідачем укладено договір оренди нерухомого майна. На виконання договірних зобов'язань позивач в якості передоплати за оренду майна перерахував грошові кошти. Однак, в супереч умовам укладеного договору майно за вказаним договором передане не було.

При цьому позивач вказує, що згідно статті 766 Цивільного кодексу України він має право відмовитися від договору найма і вимагати відшкодування завданих йому збитків. На підставі вказаної норми позивач направив відповідачу повідомлення про відмову від договору оренди. В повідомленні також надано 7 днів на повернення грошових коштів. Статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.11.2007 у справі № 2-17/14535-2007 у позові відмовлено повністю.

Не погодившись з цим судовим актом, відповідач звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Заявник апеляційної скарги посилається на те, що рішення господарського суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню.

Розглянувши матеріали справи повторно в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд встановив наступне.                                        Згідно статті 129 Конституції України сторона вільна у наданні суду доказів та у доказуванні перед судом їх переконливості, а також закріплений принцип змагальності сторін та їх равенство перед законом та судом.

Згідно статті 8 Конституції України, вона має вищу юридичну силу та її норми є нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу діспозитивності сторін також указується в постанові Верховного Суду України від 20.05.2002 № 02/132 (справа № Д 12/12), а в постанові Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 «Про застосування норм Конституції України при здійсненні правосуддя»вказується, що суди вправі застосовувати безпосередньо норми Конституції як норми прямої дії.

З викладеного виходить, що суд вправі розглянути спір за тими матеріалами, що представлені зацікавленими сторонами.

Позов ґрунтується на тому, що позивач на підставі статті 766 Цивільного кодексу України відмовився від договору.

Статтею 766 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач має право відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Таким чином, вказана норма права є спеціальною нормою, що регулює відношення у разі відмови від договору найма, та нею передбачено, що в даному випадку наймач має право відшкодування завданих йому збитків.

Однак, позивачем заявлені позовні вимоги не про відшкодування збитків, а про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

При цьому необхідно відмітити, що виходячи із закріпленого статтею 129 Конституції України принципу діспозитивності сторін, суд не вправі за власною ініціативою змінювати заявлені позивачем позовні вимоги, що також відповідає практиці розгляду аналогічних питань Верховним Судом України (постанова від 20.05.2002 № 02/132 по справі Д 12/12).

При цьому також необхідно відмітити, що посилання позивача на статтю 1212 Цивільного кодексу України не може бути прийняте до уваги, оскільки в даному випадку відношення сторін повинні регулюватися спеціальною нормою - статтею 766 Цивільного кодексу України.

Відношення, які регулюються статтею 1212 Цивільного кодексу України можуть відноситися до інших випадків, наприклад за обов'язками, які виникають не на підставі договору, а на підставі закону, або інші відношення, які не зв'язані з відмовою від договору.

Сам позивач посилається в позові на постанову Вищого господарського суду України від 09.07.2007 у справі № 2-5/1103.7-2006 і вказує, що в такій ситуації він вправі вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Крім цього, у судової колегії не має підстав вважати, що позовні вимоги доказані.

Так, позивач посилається на те, що перерахував відповідачу 53300грн.

Однак до позову додана копія платіжного доручення № 56533 від 08 листопада 2004 року, яку належним чином не завірено.

Так, не вказано посаду та прізвище особи, що засвідчила дану копію. Тобто копія засвідчена невідомою особою з невідомими повноваженнями.

Згідно частині 2 статті 36 Господарського процесуального кодексу України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

При цьому також необхідно відмітити, що суд не повинен знаходити за зацікавлену особу докази.

Посилання відповідача на те, що позов підлягає залишенню без розгляду не може бути прийнято судовою колегією до уваги, оскільки така думка не відповідає статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

Провадження у справі також не може бути припинено, оскільки в даному випадку інші позовні вимоги та підстави позову, ніж у справі № 2-5/11037.1-2006. Так, згідно постанови Вищого господарського суду України від 09.07.2007 у справі № 2-5/11037.1-2006 позовними вимогами були вимоги про розірвання договору та стягнення отриманої відповідачем орендної плати та стягнення збитків.

Таким чином, підставою для стягнення грошових сум було розірвання договору.

У справі, що розглядається підставою є відмова від договору. Крім того, вимога про стягнення грошових коштів заявлена не як отримана відповідачем орендна плата в сумі 53300грн., що було вимогою у справі № 2-5/11037.1-2006, а як стягнення безпідставно набутих коштів.

На підставі висловленого, апеляційна інстанція вважає, що підстав для задоволення позову не існує.

Підстав для відшкодування судових витрат в даному випадку відповідно до частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України також не має.

При таких обставинах, судова колегія вважає, що рішення господарського суду прийнято при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підстав для його скасування не існує.

Керуючись статтями Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-маркет" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.11.2007 у справі № 2-17/14535-2007 залишити без змін.

Головуючий суддя

Судді