ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

"28" лютого 2008 р.

Справа
№  4/6

Господарський суд Кіровоградської області у
складі судді Хилька Ю.І. розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 4/6

за
позовом: Дочірнього підприємства "Кіровоградтепло" товариства з
обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української
нафтогазової академії", Кіровоград;

до
відповідача: Фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1, м.
Кіровоград

про
стягнення 982 грн. 33 коп. заборгованості та зобов'язання на укладення
договору, -

За
участю представників сторін:

від
позивача - Гальчун О.В., довіреність № 7
від 30.01.08 ;

від
відповідача - участі не брала. Про час та місце розгляду справи належним чином
повідомлена у відповідності до вимог Інструкції з діловодства в господарських
судах України. Направлене відповідачу поштове повідомлення за місцем реєстрації
приватного підприємця АДРЕСА_1 повернуте до суду з відміткою установи поштового
зв'язку про повернення за закінченням строку зберігання, що засвідчує про
відсутність відповідача за місцем реєстрації. Господарським судом враховується,
що саме відповідач несе відповідальність за всі можливі наслідки неподання
відомостей стосовно змін свого місцезнаходження, оскільки згідно правил статті
19 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців” юридичні особи зобов'язані подавати відомості стосовно змін свого
місцезнаходження державному реєстратору.

Згідно
із статтею 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є
адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної
особи чи закону виступають від її імені. До повноважень господарських судів не
віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця
проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи
інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу,
наявними в матеріалах справи. Водночас, законодавство України, в тому числі
Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі,
зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони у справі
(якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із ст. 93
Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в
позовній заяві чи інших процесуальних документах. В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її
місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не
довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі
процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Судом
першої інстанції було надіслано процесуальні документи за адресою відповідача,
зазначеною у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України
станом на 11.02.2008 року, наданій Реєстраційною палатою Кіровоградської
міської ради та за адресою, зазначеною у договорі № 304 про надання послуг з
теплопостачання, яка вказувалась безпосередньо відповідачем.

СУТЬ СПОРУ:

Подано
позов про стягнення із фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1 м. Кіровоград заборгованості за надані послуги з теплопостачання в
розмірі 982 грн. 33 коп. на користь Дочірнього підприємства
"Кіровоградтепло" товариства з обмеженою відповідальністю "Центр
науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії", Кіровоград
та спонукання шляхом зобов'язання укласти договір на теплопостачання.

Відповідач
позовні вимоги не заперечив.

Представник
позивача підтримав позовні вимоги повністю.

На підставі
статті 75 Господарського процесуального кодексу України, справу розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Розглянувши
справу за наявними в ній матеріалами, заслухавши пояснення представника
позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Правовідносини
між учасниками спору виникли на підставі укладеного 26.09.2001 року договору №
304 (в подальшому договору) між ДКПТМ “Кіровоградтеплоенерго” та приватним
підприємцем ОСОБА_1, за яким виробник взяв на себе зобов'язання постачати
теплову енергію, а споживач зобов'язався використовувати теплову енергію та
оплачувати її на умовах та в термін, визначений даним  договором. Згідно до п. 7 вказаного  договору
споживач  повинен  оплачувати
вартість  отриманої  теплової
енергії згідно  з діючими  тарифами та
розцінками  протягом
поточного  місяця, але не пізніше 10
числа наступного місяця.

01.11.2004
року  між ДКПТМ “Кіровоградтеплоенерго”
як стороною по договору про надання послуг з теплопостачання та Дочірнім підприємством
"Кіровоградтепло" товариства з обмеженою відповідальністю "Центр
науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії"
(позивачем  по  справі) укладено договір про відступлення
права вимоги №214/20-04, за яким позивач набув права вимоги про сплату грошових
коштів за надані послуги з теплопостачання, в тому числі і за договором № 304
від 26.09.2001 року.

При
проведенні господарських операцій по наданню послуг з теплопостачання сторони
керувались  приписами п. 21 договору він
визнається діючим до тих пір, поки однією із сторін не буде подана заява про
відмову або про перегляд.

На
виконання умов договору позивач проводив постачання відповідачу теплової
енергії, однак  відповідач в
односторонньому порядку відмовився від виконання умов договору і в період з
жовтня 2005 року по листопад 2007 року не провів оплату за фактично отримані
послуги з теплопостачання, у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 726
грн. 51 коп.

Проаналізувавши
правовідносини між учасниками спору та надавши їм правову оцінку, господарський
суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають
до задоволення враховуючи наступне.

Правовідносини
між учасниками спору виникли на підставі договору, який було укладено в період
дії Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року та продовжували
існувати на час набрання чинності Цивільним кодексом  України станом на 01.01.2004 року. Згідно п.
4 Прикінцевих та перехідних  положень
Цивільного кодексу України (ЦК України) щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу
застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати
після набрання ним чинності. Крім того, спір між сторонами виник щодо погашення
заборгованості за період з жовтня 2005 року, тобто  в
період  коли  вже  діяв  Цивільний
кодекс України.

У
відповідності до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від
виконання зобов'язання не допускається.

Згідно
статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв  ділового обороту  або
інших  вимог,  що
звичайно ставляться.

У
відповідності до статті 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні
виконуватись в установлений законом або договором строк.

Наявність
заборгованості та її розмір підтверджується фінансовою карткою відповідача про
нарахування та сплату платежів станом
на  01.01.2007 року та визначеною
при розрахунку сумою заборгованості в розмірі 726 грн. 51 коп. (а.с.20).

Крім  того,
за  приписом  ст.625
Цивільного  кодексу  України боржник, який прострочив виконання
грошового  зобов'язання на вимогу
кредитора зобов'язаний  сплатити
суму  боргу з  урахуванням індексу  інфляції за
весь  період  прострочення,
а  також  три
проценти  річних від  простроченої
суми. Враховуючи  викладене  з
відповідача  підлягає  до
стягнення  втрати  від
інфляції  в  розмірі
122 грн. 74 коп. за  період  з
листопада  2005  року
по  жовтень  2007
року  включно  та
три  проценти  річних в
розмірі 26 грн. 50 коп. за  період
з жовтня  2005 року по листопад 2007 року  включно.

Натомість,
господарський суд не находить підстав для задоволення позовних вимог в частині
стягнення нарахованої позивачем пені за несвоєчасне проведення оплати наданих
послуг в розмірі 106 грн. 58 коп.

Господарський
суд не приймає до уваги та розцінює як необґрунтоване посилання позивача як на
підставу для нарахування пені в розмірі 106 грн. 58 коп. на пункт 30 Правил №
630 від 21.07.2005 року, оскільки затверджені Постановою Кабінету Міністрів
України № 630 від 21 липня 2005 року Правила надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення із  змінами і доповненнями, внесеними постановою
Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2007 року № 1268 регулюють відносини
між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання
житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою
(далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з
централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення
(далі - послуги), а згідно до п. 30 цих Правил споживач зобов'язаний: 1)
оплачувати послуги в установлені договором строки; 5) у разі несвоєчасного
внесення плати за послуги сплачувати пеню у встановлених законом та договором
розмірі;

Отже
розмір пені повинен визначатись законом та умовами договору. Як вбачається за
умовами договору № 304 від 26.09.2001 року розмір пені не визначено, що є
підставою для відмови в стягнення пені повністю.

Господарським
судом також приймається до уваги наступне.

Відповідно
до ч. 1 ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є
фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).

Згідно
ч. 2 ст. 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства
України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також
інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього
Кодексу (далі - закон).

Згідно
ч. 6 ст. 4 Цивільного кодексу України цивільні відносини регулюються однаково
на всій території України.

Статтею
1 Господарського кодексу України визначено, що цей Кодекс визначає основні
засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають
у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами
господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у
сфері господарювання.

У
відповідності до ч. 2 ст. 4 Господарського кодексу України особливості
регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим
Кодексом. Отже, норми Господарського кодексу є спеціальними щодо встановлення
відповідальності по грошових зобов'язаннях суб'єктів господарювання.

Частина
1 ст. 231 Господарського кодексу України має імперативний характер і
встановлює, що законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений
розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно
ч. 2 ст. 343 цього ж кодексу платник грошових коштів сплачує на користь
одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється
за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного
банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Окрім
того, згідно ст. 1 спеціального Закону України “Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР (із
змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 10.01.2002 р. №
9221-ІІІ), який регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами
грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою
сторін. В той же час, стаття 3 Закону, яка також носить імперативний характер,
вводить певні обмеження щодо меж згоди сторін, а саме: розмір пені,
передбачений  статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який
сплачується пеня.

За
таких обставин, визначальним для визначення розміру пені є саме умови договору
про застосування заходів для забезпечення зобов'язання, зокрема пені.

Таким
чином, на думку господарського суду до стягнення може бути визначена лише пеня,
яка нарахована у відповідності до вимог вказаних нормативних актів, тобто
виходячи з розміру, що не перевищує подвійну облікову ставку НБУ, тобто 17% та
16% річних у відповідні періоди.

При
цьому господарський суд враховує, що в період коли позивачем заявлено вимоги
про стягнення пені згідно до Постанови НБУ від 06.06.2006 року №
14-011/1373-6039 була визначена  облікова
ставка в розмірі 8,5%, а з 01.06.2007 року
залишилась сталою в розмірі 8%.

Проаналізувавши
позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача до укладення договору в
запропонованій позивачем редакції господарський суд приходить до переконання,
що позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають до часткового задоволення
враховуючи наступне.

18
жовтня 2004р. між Управлінням власності та приватизації комунального майна  Кіровоградської міської ради та позивачем
було укладено Договір оренди цілісного майнового комплексу державного
комунального підприємства теплових мереж «Кіровоградтеплоенерго» № 157/17. У п.
1.5. даного Договору зазначено, що ЦМК передається в оренду з метою вироблення
та реалізації теплової енергії для потреб м. Кіровограда. З моменту укладення
вказаного Договору послуги з теплопостачання відповідачу фактично надавалися та
надаються в даний час позивачем. Однак, відповідачем не вжито заходів до
укладання договору з позивачем.

У
відповідності до приписів ст. 181 Господарського кодексу України проект
договору може бути запропонований будь-якою із сторін. У разі якщо проект
договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох
примірниках. Позивач повністю виконав вказані вимоги закону.

Відповідно
до п. З ст. 179 Господарського кодексу України, укладення господарського
договору є обов'язковим, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості
укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання.

За
приписом п. З ст. 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги»,
основним обов'язком споживача є укладання договору на житлово - комунальні
послуги, підготовленого виконавцем на основі типового договору.

Ст.
24 Закону України «Про теплопостачання» передбачено своєчасне укладення
договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії, як
основний обов'язок споживача теплової енергії.

Приписи
про необхідність укладення договору на постачання теплової енергії також
закріплено в затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 27
липня 2005 року Правилах надання послуг з централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і водовідведення із
змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України
від 31 жовтня 2007 року № 1268, якими
передбачено форму типового договору.

Станом
на 16.01.2007 року від відповідача не надійшло повідомлення про прийняття до
укладення чи заперечення умов договору.

Саме
невиконання відповідачем вимог закону при проведенні процедури узгодження
пропозицій при укладанні господарського договору є підставою для зверненні
позивача до суду за захистом своїх прав.

Однак,
господарським судом звернуто увагу на ту обставину, що позивачем надано для
узгодження з відповідачем проект договору, який не відповідає формі типового
договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення затвердженого Постановою Кабінету Міністрів
України № 630 від 21.07.2005 року.

Зокрема,
проект договору не містить умов про телефони спеціального виклику у разі
виникнення аварій та інших надзвичайних ситуацій, вимоги щодо кількісних і
якісних показників послуг та зменшення плати у разі їх відхилення та інше.

За
приписом ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські
зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами
господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі
господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Кабінет
Міністрів України, уповноважені ним органи виконавчої влади можуть
рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів
(примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові
договори.

Укладення
господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на
державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання
у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо
обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання
чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При
укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на
основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій
розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного
договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для
використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною
згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати
його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у
випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не
можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати
його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших
можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права
наполягати на зміні його змісту.

Зміст
договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати
цьому замовленню.

Суб'єкти
господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї
статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів
транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані
укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством
можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів.

Господарські
договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України
(435-15) з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно
ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті
державного мита та на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу
покладаються на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог,
оскільки через невиконання відповідачем умов договору по оплаті  отриманих послуг і відмові укласти договір на
теплопостачання, позивач змушений був звертатись до суду за захистом порушеного
права та поніс додаткові витрати. До стягнення з відповідача підлягає сума
сплаченого державного мита за спір майнового характеру в розмірі 102 грн. та 42
грн. 50 коп. за спір немайнового характеру на загальну суму 144 грн. 50 коп. та
втрати на оплату послуг з інформаційно - технічного забезпечення судового
процесу в розмірі 105 грн.

Керуючись
ст.ст. 525, 526, 530, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 34, 44, 49, 82,
84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні
вимоги задовольнити частково.

Стягнути
із фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1, АДРЕСА_1,
(свідоцтво НОМЕР_1 від 14.05.2001 року, ід. код № НОМЕР_2) заборгованість за
надані послуги з теплопостачання в розмірі 726 грн. 51 коп., втрати від
інфляції в розмірі 122 грн. 74 коп. та 26 грн. 50 коп. 3 % річних на загальну
суму 875 грн. 75 коп., суму сплаченого державного мита в розмірі 144 грн. 50
коп. та витрати на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу в
розмірі 105 грн. на користь дочірнього підприємства „Кіровоградтепло”
товариства з обмеженою відповідальністю „Центр науково-технічних інновацій
Української нафтогазової академії”, м. Кіровоград, вул. Кутузова, 23/16, (р/р
3161 в КФ КБ "ПриватБанк", МФО 323583, ).

Наказ
видати.

Зобов'язати
фізичну особу - суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1, АДРЕСА_1,
(свідоцтво НОМЕР_1 від 14.05.2001 року, ід. код № НОМЕР_2) укласти з дочірнім
підприємством "Кіровоградтепло" товариства з обмеженою
відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української
нафтогазової академії",
м. Кіровоград, вул. Кутузова, 23/16, договір про надання послуг у відповідності
до типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і водовідведення на об'єкт відповідача: приміщення
магазину по вул. Добровольського 20 в м. Кіровограді.

Наказ
видати.

В
решті позовних вимог відмовити.

Згідно
ч. 3 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому
засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає
законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення,
оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України.

Дане
рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського
суду в установленому законом порядку.

Суддя                                   Ю.І. Хилько