КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2008                                                                                           № 31/514

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Євсікова О.О.

суддів:           Вербицької О.В.

Гарник Л.Л.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -

від відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкрите акціонерне товариство "Київспецтранс"

на рішення Господарського суду м.Києва від 24.03.2008

у справі № 31/514 (Качан Н.І.)

за позовом                               Відкрите акціонерне товариство "Київспецтранс"

до                                                   Товариство з обмеженою відповідальністю "Геотрон"

третя особа відповідача           Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву

третя особа позивача

про                                                  зобов"язання виконати умови договору

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про зобов’язання виконати умови Договору № 130 від 14.10.2003 щодо купівлі-продажу пакету акцій ВАТ “Київспецтранс”.

Позовні вимоги Позивач мотивував тим, що у 2003 році між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та Відповідачем було укладено договір купівлі-продажу пакету акцій Позивача за конкурсом.

Відповідно до умов зазначеного договору Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву передало у власність Відповідача пакет акцій Позивача у розмірі 46,835% статутного фонду. Відповідач зобов‘язався сплатити за вказаний пакет акцій ціну їх продажу, прийняти пакет акцій та виконати умови, передбачені договором, а саме: передати протягом 1 року з дня підписання договору у безоплатне постійне користування Позивача автомобілі-сміттєвози та контейнери для сміття.

Відповідачем умови договору в частині передачі у безоплатне постійне користування Позивача автомобілів-сміттєвозів та контейнерів для сміття не виконано. У зв‘язку з цим, Позивач вважає, що Відповідачем було порушено право Позивача на отримання у постійне безоплатне користування спецтехніки для вивозу сміття, передбачене укладеним між Відповідачем та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву договором купівлі-продажу пакету акцій Позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2007 порушено провадження у справі.

Відповідач проти позову заперечував та у порядку ст. 59 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) надав до суду відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву Відповідач вказував на те, що, на його думку, Позивач не є належним позивачем у справі, оскільки зобов‘язання Відповідача стосовно передачі спецтехніки стосувалися виконання Відповідачем умов договору купівлі-продажу пакетів акцій, укладеного між ним та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву, і стороною якого Позивач не є. Крім того, на думку Відповідача, Позивачем було прострочено встановлений Цивільним кодексом України (далі – ЦК України) строк позовної давності у 3 роки, оскільки про факт існування зобов‘язань Відповідача за договором купівлі-продажу пакетів акцій Позивачу було відомо з липня 2004 року, а позов направлено ним до суду лише у жовтні 2007 року.

По суті заявлених позовних вимог Відповідач зазначив про те, що відповідно до умов договору купівлі-продажу пакету акцій між ним та Позивачем у 2004 році було укладено договори позички, відповідно до яких Відповідач передав у безоплатне користування Позивачу автомобілі-сміттєвози та контейнери для сміття у кількості, визначеній договором купівлі-продажу пакету акцій. Зазначену спецтехніку було прийнято Позивачем за актами приймання-передачі, введено в експлуатацію та, станом на сьогоднішній день, вказана спецтехніка використовується Позивачем за призначенням та з метою здійснення останнім цілей статутної діяльності. Факт виконання умов договору купівлі-продажу пакету акцій в частині передачі Позивачу спецтехніки підтверджується також і актом перевірки виконання умов договору, складеним у 2004 році Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву.

Крім того, Відповідач у відзиві на позовну заяву вказував на ті обставини, що 23.11.2007 ним було направлено на адресу Позивача пропозиції щодо укладання додаткових угод до договорів позички, відповідно до яких пропонувалося встановити термін безоплатного користування спецтехнікою до її повного фізичного зносу (повної втрати споживчих якостей) чи набуття стану повної непридатності для використання (експлуатації) за призначенням.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2008 у справі №31/514 було залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні Позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (далі –Третя особа).

Третьою особою було надано до суду письмові пояснення по суті заявленого позову від 18.03.2008 №30-10/2158. У письмових поясненнях Третя особа зазначила про те, що для вирішення даного спору та виконання умов Договору купівлі-продажу до Договору позички №1 та Договору позички №2, на думку Третьої особи, слід внести зміни та доповнення в частині передачі спецтехніки відповідно до строків користування майном – до повного фізичного зносу переданого майна.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 31/514 від 24.03.2008 (далі – Рішення суду) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із Рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив Рішення суду скасувати, прийнявши нове, яким позов задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з’ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Скаржник стверджує, що:

- відповідач не виконав умови пп. 12.1 п. 12 Договору купівлі-продажу пакета акцій ВАТ „Київспецтранс” від 14.10.2003 № 130 і не передав в безоплатне постійне користування Позивачеві нову техніку, а саме: автомобілі-сміттєвози в кількості 10 (десять) одиниць та контейнери для сміття в кількості 2000 (дві тисячі) штук;

- приймаючи рішення про відмову позивачеві в позові, суд першої інстанції фактично не застосував ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, які передбачають можливість укласти Договір про передачу нової техніки в безоплатне постійне користування. Крім того, не були застосовані ст.ст. 386, 396 ЦК України та ст. ст. 9, 20 Закону України "Про інвестиційну діяльність", які передбачають право на захист Позивача від неналежного виконання Відповідачем своїх інвестиційних зобов'язань.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2008 апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.06.2008.

Представник позивача у судовому засіданні 25.06.2008 підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд її задовольнити та скасувати Рішення суду, прийнявши нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.06.2008 та у відзиві заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд відмовити в її задоволенні та залишити без змін оскаржуване Рішення суду як таке, що прийняте з повним та всебічним з’ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник Третьої особи у судовому засіданні 25.06.2008 заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в її задоволенні та залишити без змін оскаржуване Рішення суду як таке, що прийняте з повним та всебічним з’ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 14 жовтня 2003 року між Відповідачем та Третьою особою було укладено Договір № 130 купівлі-продажу пакета акцій відкритого акціонерного товариства “Київспецтранс” за конкурсом (далі – Договір купівлі-продажу), відповідно до п. 1 якого Третя особа за підсумками конкурсу з продажу пакета акцій Позивача зобов‘язався передати у власність Відповідача пакет акцій Позивача, а Відповідач зобов‘язався сплатити за вказаний пакет ціну продажу, прийняти цей пакет акцій і виконати умови, передбачені Договором купівлі-продажу.

Пунктом 12 Договору купівлі-продажу Третьою особою та Відповідачем було встановлено наступні зобов‘язання Відповідача щодо виконання фіксованих умов конкурсу: протягом року з дати підписання Договору купівлі-продажу придбати та передати в безоплатне постійне користування Позивача наступну нову техніку: автомобілі-сміттєвози на базі МАЗ із заднім завантаженням сміття в кількості 10 одиниць; контейнери для сміття місткістю 1,1 м3 – 2000 шт. (пп. 12.1 Договору купівлі-продажу).

З 1 січня 2004 року набрав чинності новий Цивільний кодекс України, який не передбачав можливості укладення між суб‘єктами цивільно-правових відносин такого виду договору як договір постійного користування майном, раніше передбаченого ст. 324 Цивільного кодексу Української РСР.

У цьому зв‘язку 15.07.2004 Відповідач звернувся до Третьої особи з листом №71 з приводу виконання умов Договору купівлі-продажу.

Відповідачем 19.07.2004 було отримано від Третьої особи роз‘яснення за №30-03/3954 (копія наявна в матеріалах справи), в якому Третя особа повідомила, що відповідно до норм нового ЦК України найбільш близьким договором, що передбачає безоплатне користування майном, є договір позички (ст. 827 ЦК України). Згідно з Єдиними нормами амортизаційних відрахувань на повне відновлення основних фондів, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 22.10.1990 № 1072, термін служби автомобілів-сміттєвозів складає 10 років, термін служби контейнерів для сміття складає 4-5 років.

У зв‘язку з цим Третя особа вважала за правомірне виконання умов Договору купівлі-продажу шляхом укладення між Позивачем та Відповідачем безоплатного договору позички на термін 10 років для сміттєвозів та на 5 років для контейнерів для сміття.

Між Позивачем та Відповідачем 20 липня 2004 року було укладено Договір позички №1 (далі – Договір позички №1), відповідно до п.п. 1.1 - 1.2 якого Відповідач передав, а Позивач прийняв у користування контейнери металеві з кришкою системи MGB 1100 для сміття, ємністю 1,1 м3, у кількості 2000 шт. Пунктами 1.4-1.5 Договору позички №1 строк користування контейнерами було встановлено у 5 (п‘ять) років. Користування контейнерами є безоплатним на підставі п. 12.1 Договору купівлі-продажу.

Між Позивачем та Відповідачем 28 вересня 2004 року було укладено Договір позички №2 (далі – Договір позички №2), відповідно до п.п. 1.1-1.2 якого Відповідач передав, а Позивач прийняв у користування автомобілі спеціального призначення –сміттєвози виробництва Російської Федерації типу КО-427-32 на шасі МАЗ 533702-240, у кількості 10 (десяти) шт. Пунктами 1.4-1.5 Договору позички №1 строк користування контейнерами було встановлено у 10 (десять) років. Користування контейнерами є безоплатним на підставі п. 12.1 Договору купівлі-продажу.

Позивачем та Відповідачем 17.11.2004 було укладено Доповнення №1 до Договору позички №2, відповідно до якого сторони виклали п. 1.1 Договору позички №2 у новій редакції, якою передбачалося, що Відповідачем здійснюється передача Позивачу у користування автомобілі спеціального призначення – сміттєвози виробництва Російської Федерації типу КО-427-32 на шасі МАЗ .

Позивачем та Відповідачем 02.11.2004 було підписано Акт приймання-передачі автомобілів спеціального призначення сміттєвозів виробництва Російської Федерації типу КО-427-32 на шасі МАЗ (копія є у матеріалах справи), відповідно до якого Відповідачем було передано у безоплатне користування Позивачу автомобілі-сміттєвози у кількості 10 (десяти) шт. у заводській комплектності. У зазначеному Акті сторони зазначили про виконання зобов‘язань Відповідача з приводу передачі автомобілів-сміттєвозів у повному обсязі та відсутність претензій з цього питання у сторін одна до одної.

Колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції цілком обґрунтовано було прийнято цей доказ як належний, котрим засвідчується проведення передачі майна.

До того ж 02.11.2004 між Позивачем та Відповідачем було підписано Акт №1 прийому-передачі сміттєвозів по Договору позички №2 від 28.09.2004 (копія є у матеріалах справи), яким було визначено конкретні автомобілі-сміттєвози з номерами їхніх кузовів, які передавалися у користування Позивачу.

Головою правління Позивача 03.11.2004 було підписано наказ №244, яким було введено в експлуатацію передані Відповідачем у користування Позивача автомобілі-сміттєвози у кількості 10 (десяти) шт. та закріплено вказані автомобілі за начальником автоколони.

У період з 30.07.2004 по 20.10.2004 між Позивачем та Відповідачем було складено Акти прийому-передачі контейнерів до Договору позички № 1 від 20.07.2004 №№1-31 (копії актів є у матеріалах справи), відповідно до яких Відповідачем було передано Позивачу 2000 контейнерів металевих з кришкою системи MGB 1100 для сміття, ємністю 1,1 м3, фарбовані, на чотирьох колесах, виробництва ТОВ “НВК “фірма “ВЛІВ”, Україна, у кількості 2000 (дві тисячі) шт.

Разом з контейнерами Відповідачем було прийнято паспорти на зазначені контейнери та інструкції з їх експлуатації, а також зазначено про відсутність претензій стосовно якості прийнятих у користування контейнерів.

Зважаючи на вказані обставини, підтверджені матеріалами справи, колегія вважає безпідставним посилання апелянта на те, що оскільки Договір купівлі-продажу укладався між відповідачем та третьою особою, то й акти прийму-передачі майна повинні були складатися саме сторонами Договору купівлі-продажу, а отже немає належних доказів передачі майна. При цьому колегія суддів відзначає, що п. 12.1 Договору купівлі-продажу укладений на користь не сторін договору, а іншої особи – а саме на користь позивача, що не суперечить ані Цивільним кодексом Української РСР 1963 року (далі – ЦК УРСР), ані ЦК України, а сам Договір купівлі-продажу не містить застережень, що передача майна повинна посвідчуватися актами прийому-передачі майна, складеними саме сторонами Договору.

Представниками Третьої особи, Позивача та Відповідача 6 грудня 2004 року за результатами контролю виконання умов Договору купівлі-продажу було складено Акт поточної перевірки виконання умов договору купівлі-продажу пакета акцій ВАТ “Київспецтранс” (далі – Акт перевірки), у п. 3.3 якого вказувалося, що внесення інвестицій за Договором купівлі-продажу, а саме: придбання та передача у безоплатне користування Позивача нової техніки – контейнерів для сміття у кількості 2000 шт. та автомобілів-сміттєвозів у кількості 10 шт. виконано з порушенням терміну.

У зв‘язку з цим у п.п. 1-2 висновків до Акта перевірки вказується про виконання станом на 06.12.2004 умов Договору купівлі-продажу з частковим порушенням терміну та визначено, що зазначений Акт перевірки є підставою для застосування санкцій, передбачених п. 22 Договору купівлі-продажу.

Позивачем 08.02.2006 було направлено заперечення на Акт перевірки, у яких Позивач зазначив про те, що договори позички спецтехніки було укладено Позивачем та Відповідачем на підставі відповідного роз‘яснення Третьої особи, а договори позички, так само, як і договори постійного безоплатного користування майном за Цивільним кодексом УРСР, не передбачали переходу права власності на майно від особи, що передає таке майно, до користувача. З огляду на це Позивач зазначав у запереченнях про правомірність обліку отриманої від Відповідача спецтехніки на позабалансовому рахунку.

Протягом 2005 року Відповідачем було сплачено пеню за прострочку передання спецтехніки на користь Позивача за Договором купівлі-продажу у розмірі 8.800,00 грн. згідно з Платіжним дорученням № 1 від 18.03.2005 у розмірі 7776,86 грн., згідно з Платіжним дорученням № 26 від 14.02.2005 у розмірі 7.200, 00 грн., згідно з Платіжним дорученням № 43 від 02.03.2005 у розмірі 20.000 грн., згідно з Платіжним дорученням № 51 від 17.03.2005 (копії відповідних платіжних доручень є у матеріалах справи).

Відповідачем 23.11.2007 було направлено на адресу Позивача пропозиції щодо внесення змін до договорів позички, якими пропонувалося укласти додаткові угоди до договорів позички та встановити термін безоплатного користування спецтехнікою до її повного фізичного зносу (повної втрати споживчих якостей) і набуття стану повної непридатності для використання (експлуатації) за призначенням (копії відповідних пропозицій, додаткових угод та доказу їх направлення Позивачу є у матеріалах справи).

Проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Основним документом, яким регулюються правовідносини між Третьою особою та Відповідачем з приводу купівлі-продажу пакету акцій Позивача, є вказаний Договір купівлі-продажу. Пунктом 12.2 Договору купівлі-продажу визначено зобов‘язання Відповідача протягом 1 року з дати підписання Договору купівлі-продажу передати у безоплатне постійне користування Позивача нову спецтехніку для вивозу сміття: автомобілі-сміттєвози та контейнери для сміття.

На момент підписання Договору купівлі-продажу цивільні правовідносини в Україні регулювалися ЦК УРСР. Главою 27 ЦК УРСР було передбачено можливість для суб‘єктів цивільно-правових відносин укладати між собою договори безоплатного користування майном. Частиною 1 ст. 324 ЦК УРСР передбачалося, що договором безоплатного користування майном є договір, за яким одна сторона зобов‘язується передати або передає майно у безоплатне тимчасове користування другій стороні, а остання зобов‘язується повернути те ж майно.

Статтею 325 ЦК УРСР передбачалося, що строк договору безоплатного користування майном, укладеного між соціалістичними організаціями, не повинен перевищувати одного року, якщо законодавством Союзу РСР або Української РСР не встановлено інше. Якщо договір, який може бути укладений на строк не більше одного року, укладений на більш тривалий строк, він вважається укладеним на один рік. Якщо договір безоплатного користування укладений без зазначення строку, застосовується частина перша статті 259 ЦК УРСР. Якщо ні один з учасників такого договору не заявив про відмову від нього, договір вважається припиненим по закінченні року.

Статтею 259 ЦК УРСР передбачалося, що якщо договір майнового найму укладено без зазначення строку, він вважається укладеним на невизначений строк і кожна із сторін вправі відмовитися від договору в будь-який час, попередивши про це в письмовій формі другу сторону за три місяці.

Іншими законодавчими актами України, зокрема, Законом України “Про оренду державного та комунального майна”, не передбачалося можливості укладання між суб‘єктами господарювання такого виду договорів як договори постійного користування рухомим майном.

Таким чином, станом на момент укладання між Відповідачем та Третьою особою Договору купівлі-продажу нормами чинного законодавства України не передбачалося можливості укладання між суб‘єктами господарювання договорів постійного користування рухомим майном, проте прямо вказується на тимчасовість (строковість) такого безоплатного користування майном, а також на те, що до набувача за договором постійного користування переходить лише право користування певною річчю (майном), тобто власником речі залишається особа, яка передає таку річ (майно) користувачу.

Нормами ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, існування договору користування майном не передбачалося. Відповідно до умов розділу ІІІ Окремі види зобов‘язань ЦК України найбільш близьким видом договорів до договору безоплатного користування, що передбачає здійснення безоплатного користування майном (річчю) є договір позички, порядок укладання якого регулюється главою 60 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України договором позички є договір, за яким одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Таким чином, суд першої інстанції врахував ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, які передбачають можливість укласти Договір позики техніки.

Статтею 831 ЦК України визначається, що якщо сторони не встановили строку користування річчю, він визначається відповідно до мети користування нею.

Чинними Єдиними нормами амортизаційних відрахувань на повне відновлення основних фондів, затвердженими постановою Ради Міністрів СРСР від 22.10.1990 №1072, встановлено норму амортизації спеціального автотранспорту комунального господарства у розмірі 10% від первісної (балансової) вартості; норму амортизації контейнерів та металевих збірників для побутового сміття встановлено на рівні 20-25% первісної (балансової) вартості.

Відповідно до п. 4 загальних положень Положень (стандартів) бухгалтерського обліку 7 “Основні засоби”, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 №92, амортизацією є систематичний розподіл вартості, яка амортизується, необоротних активів протягом строку їх корисного використання (експлуатації).

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства, строк амортизації автомобілів-сміттєвозів складає 10 років, а контейнерів для збирання сміття – від 4 до 5 років.

Відповідні Договір позички №1 та Договір позички №2 були укладені між Позивачем та Відповідачем 20 липня 2004 року та 28 вересня 2004 року. Пунктами 1.5 Договору позички №1 та Договору позички №2 строк безоплатного користування переданою Позивачу спеціальною технікою визначався у 5 років для контейнерів для сміття і у 10 років для автомобілів-сміттєвозів.

З огляду на вищенаведене, строк безоплатного користування переданою Позивачу спеціальною технікою відповідає положенням законодавства та не суперечить умовам Договору купівлі-продажу пакета акцій ВАТ "Київспецтранс від 14.10.2003 р. № 130".

Колегія суддів зважає на те, що фактично строк експлуатації переданого позивачеві майна може перевищувати визначені законодавством строки амортизації. Разом з тим колегія суддів відзначає, що зазначені строки ще не спливли і неможливо встановити придатність майна до подальшої фактичної експлуатації. Крім того матеріали справи містять пропозиції відповідача переукласти (змінити умови договорів позики) в частині визначення строку експлуатації майна – до повного фізичного зносу.

Правомірність укладання між Позивачем та Відповідачем договорів позички також підтверджується Третьою особою, яка разом з Відповідачем є стороною Договору купівлі-продажу, у роз‘ясненні від 19.07.2004 №30-03/3954, яким Третя особа визнала правомірним виконання умов Договору купівлі-продажу стосовно придбання та передачі у безоплатне постійне користування Позивача нової техніки (10 сміттєвозів та 2000 контейнерів для сміття) шляхом укладання між Позивачем та Відповідачем безоплатного договору позички на термін 10 років для сміттєвозів та 5 років для контейнерів для сміття, а також самим Позивачем, який у запереченнях від 08.02.2006 №307/03 на Акт поточної перевірки виконання умов договору купівлі-продажу пакета акцій ВАТ “Київспецтранс” за конкурсом від 20.01.2006 вказує на правомірність укладання з Відповідачем договорів безоплатної позички на строк повної амортизації основних засобів автомобілів-сміттєвозів та контейнерів для сміття, та про те, що ні договором безоплатного користування, ні договором позички не передбачено перехід права власності на автомобілі-сміттєвози та контейнери для сміття від Відповідача до Позивача.

Таким чином колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що відповідач не виконав умови пп. 12.1 п. 12 Договору купівлі-продажу пакета акцій ВАТ "Київспецтранс" від 14.10.2003 № 130 і не передав в безоплатне користування Позивачеві нову техніку, а саме: автомобілі-сміттєвози в кількості 10 (десять) одиниць та контейнери для сміття в кількості 2000 (дві тисячі) штук, оскільки вказані вище автомобілі-сміттєвози та контейнери для сміття було передано Позивачу відповідно до Акта №1 від 02.11.2004 прийому-передачі сміттєвозів за Договором позички №2 та Актів №№1-31 прийому-передачі контейнерів за Договором позички №1 від 20.07.2004 (копії долучено до матеріалів справи).

Відтак, умови Договору купівлі-продажу в частині передачі спецтехніки для вивозу сміття було виконано Відповідачем, про що зазначено, зокрема, і у Акті поточної перевірки виконання умов договору купівлі-продажу акцій ВАТ “Київспецтранс” від 06.12.2004.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 213 та 637 ЦК України передбачено, що тлумачення умов (змісту) договору може бути здійснено стороною (сторонами) такого договору.

Оскільки Третя особа є стороною Договору купівлі-продажу, укладеного між нею та Відповідачем, то, відповідно, вона має право здійснювати тлумачення змісту укладеного Договору купівлі-продажу.

З огляду на це надане Третьою особою на адресу Відповідача роз‘яснення від 19.07.2004 №30-03/3954 є, фактично, тлумаченням змісту (умов) договору його стороною.

Оскільки таке тлумачення умов укладеного договору не спростовується та підтримується іншою стороною як учасником договору (Відповідачем), а також підтверджується іншими доказами у справі, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв такі роз‘яснення Третьої особи від 19.07.2004 №30-03/3954 як належні докази сторони, яка застосовує їх з метою врегулювання правовідносин та з приводу виконання Відповідачем умов Договору купівлі-продажу.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на ст. 396 ЦК України, відповідно до якої особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, оскільки матеріалами справи не підтверджено, що відповідачем було порушено речове право позивача на передане йому майно. Зокрема, позивачем не доведено, що відповідач вчиняв, вчиняє чи має намір вчинити дії щодо вилучення з користування позивачем переданого останньому майна.

Також необґрунтованими є посилання позивача на те, що відповідачем було порушено норми Закону України "Про інвестиційну діяльність" у зв’язку з невиконанням умов пп. 12.1 п. 12 Договору купівлі-продажу пакета акцій ВАТ "Київспецтранс" від 14.10.2003 № 130, оскільки, як встановлено колегією суддів вище, відповідач виконав вказані умови договору та передав в безоплатне користування Позивачеві нову техніку, а саме: автомобілі-сміттєвози в кількості 10 (десять) одиниць та контейнери для сміття в кількості 2000 (дві тисячі) штук.

Відповідно до норм ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору на підставі доказів.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позовні вимоги Позивача заявлено з приводу виконання Відповідачем умов підпункту 12.1 Договору купівлі-продажу в частині зобов‘язання Відповідача передати у безоплатне постійне користування Позивача нової спецтехніки для вивезення сміття.

Таким чином, фактично Позивач просить суд зобов‘язати Відповідача передати йому у постійне користування спецтехніку додатково у кількості 10 автомобілів-сміттєвозів та 2000 контейнерів для збирання сміття до спецтехніки у кількості 10 автомобілів-сміттєвозів та 2000 контейнерів для збирання сміття, яку вже було передано Відповідачем на користь Позивача у 2004 році на підставі Договору купівлі-продажу та відповідних договорів позички. А отже, у позовній заяві Позивача йдеться фактично про зобов‘язання Відповідача вдруге виконати зобов‘язання за договором, яке, на момент пред‘явлення позову вже було виконано Відповідачем і правомірність такого виконання зобов‘язання Відповідачем підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Можливість такого повторного виконання вже виконаного зобов‘язання Відповідачем за Договором купівлі-продажу не передбачена ані умовами Договору купівлі-продажу, ані нормами чинного законодавства України.

У матеріалах справи відсутні докази того, що з боку Відповідача має місце порушення прав та охоронюваного законом інтересу Позивача як особи, котрій за Договором купівлі-продажу підлягала передачі спецтехніка для вивезення та збирання сміття (автомобілі-сміттєвози та контейнери для сміття).

Твердження Позивача щодо того, що отримана ним від Відповідача спецтехніка для вивезення та збирання сміття (автомобілі-сміттєвози та контейнери для сміття) обліковується ним на позабалансовому рахунку та не може обліковуватися Позивачем на балансі, колегія суддів не приймає до уваги та відхиляє як таке, що не стосується предмету заявлених позовних вимог.

Крім того нормами чинного на момент укладання Договору купівлі-продажу ЦК УРСР стосовно договорів безоплатного користування, а також нормами нині чинного ЦК України стосовно договорів позички не передбачено переходу до користувача за договором позички або за договором безоплатного користування будь-яких прав власності на одержане за такими договорами майно, а отже, навіть за умов, якби між Позивачем та Відповідачем було укладено договір безоплатного користування майном, то до Позивача не перейшло б право власності на одержане за такими договорами майно.

Враховуючи, що позивачем у справі не доведено фактів порушення його прав та охоронюваного законом інтересу з боку відповідача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва у справі № 31/514 від 24.03.2008 прийнято з повним та всебічним з’ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв’язку з чим апеляційна скарга позивача, з викладених у ній підстав, задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати, понесені позивачем при поданні апеляційної скарги зі сплати державного мита не відшкодовуються та покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 33, 49, 75, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Київспецтранс” залишити без задоволення, а Рішення Господарського суду міста Києва у справі № 31/514 від 24.03.2008 - без змін.

2. Матеріали справи № 31/514 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до касаційної інстанції у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя                                                                      Євсіков О.О.

Судді                                                                                          Вербицька О.В.

Гарник Л.Л.