ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

06 лютого 2008 р.

№ 4/274-07-6760

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської
Н.Г.,

Михайлюка
М.В.,

Самусенко
С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві касаційну скаргу Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного господарського суду від
30 жовтня 2007 року у справі № 4/274-07-6760 Господарського суду Одеської
області за позовом Відкритого акціонерного товариства
"Енергопостачальна компанія Одесаобленерго" в особі структурної
одиниці Південного району електричних мереж, м. Одеса, до Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1, м. Одеса, про стягнення 4091,58 грн.

за участю представників сторін:

позивача -не з'явилися;

відповідача -не з'явилися;

встановив:

У серпні 2007 року позивач
-Відкрите акціонерне товариство "Енергопостачальна компанія Одесаобленерго"
в особі структурної одиниці Південного району електричних мереж, пред'явив у
господарському суді позов до відповідача -Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1 про стягнення 4091,58 грн.

Вказував, що 18 травня 2004 року
між ним (постачальником) та Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1
(замовником) укладено договір № Ю/5402 на постачання електричної енергії,
відповідно до умов якого позивач зобов'язався постачати відповідачу електричну
енергію, а останній зобов'язався своєчасно і в повному обсязі оплачувати
електроенергію в порядку та строки, передбачені договором.

Посилаючись на неналежне виконання
відповідачем своїх зобов'язань за договором в частині оплати за спожиту
електроенергію, з порушенням установлених строків, позивач просив стягнути з
відповідача 1 975,39 грн. інфляційних, 629,12 грн. 3 % річних та 1 487,07 грн.
пені.

В подальшому позивач уточнив свої
вимоги та відмовився від вимог про стягнення з відповідача пені у сумі 1 487,07
грн..

Рішенням Господарського суду
Одеської області від 20 вересня 2007 року (суддя Літвінов С.В.), залишеного без
змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30 жовтня 2007
року (колегія суддів у складі Петрова М.С. - головуючого, Колоколова С.І.,
Разюк Г.П.) позов задоволено.

Постановлено стягнути з відповідача
на користь позивача 1 975,39 грн. інфляційних, 629,12 грн. 3 % річних, 102 грн.
державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Судові рішення мотивовані наявністю
підстав до стягнення з відповідача штрафних санкцій за неналежне виконання
зобов'язань за спірним договором на підставі ст.ст. 525, 526, 625 ЦК України.

У касаційній скарзі СПД ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування
норм процесуального права, а саме: ст. 229 ГК України, ст. 625 ЦК України, ст.
214 ЦК УРСР, -просить скасувати судові рішення у даній справі та припинити
провадження у даній справі.

Розглянувши матеріали справи і
доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів
знаходить за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11
“Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у
судовому засіданні.

Рішення місцевого та постанова
апеляційного суду відповідають зазначеним вимогам, оскільки ґрунтуються на
всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин
справи в їх сукупності.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 18 травня 2004 року між ВАТ
"ЕК "Одесаобленерго" в особі структурної одиниці Південного
району електричних мереж (постачальником) та СПД ОСОБА_1 (замовником) укладено
договір № Ю/5402 на постачання електричної енергії, згідно умов якого позивач
зобов'язався відпускати відповідачу електричну енергію, а відповідач -
сплачувати за фактично використану електричну енергію.

На виконання умов договору
позивачем здійснено постачання електричної енергії для відповідача в межах
визначених договором, умовами та обсягами постачання електроенергії та
потужності, що встановлено рішенням Господарського суду Одеської області від 16
лютого 2007 року у справі № 4/504-06-12781.

Умови договору на постачання
електричної енергії відповідачем належним чином не виконано, оплати за спожиту
електроенергію здійснював не в повному обсязі, з порушенням установлених
строків, у зв'язку з чим станом на 1 вересня 2006 року виникла заборгованість на
суму 9 444,78 грн.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК
України та ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова
від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається.

Як вбачається зі змісту рішення
Господарського суду Донецької області від 25 квітня 2007 року у справі №
10/442, борг у сумі 9 444,78 грн. виник за спожиту електроенергію у період з 1
грудня 2004 року по 1 липня 2005 року і складається із заборгованості за
грудень 2004 року у сумі 5 130,84 грн., за травень 2005 року у сумі 3 903,49
грн., за червень 2005 року у сумі 410,45 грн.

Відповідно із ст. 35 ГПК України
факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи,
не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Звертаючись до суду з позовом у
даній справі позивач зазначає, що оскільки відповідач здійснив оплату за
поставлену електроенергію з порушенням строків, збитки від інфляції та 3 %
річних нараховані на заборгованість у сумі 5 130,84 грн. за період з 5 січня
2005 року по 25 травня 2005 року і у сумі 9 034,33 грн. за період з 26 травня
2005 року по 31 травня 2005 року.

Виходячи з положень ст. 625 ЦК
України місцевим господарським судом зроблено висновок, що сума заявлена до
стягнення, а саме:

1 975,39 грн. інфляційних, 629,12
грн. 3 % річних підлягає задоволенню. Підставою для задоволення вимоги, за
висновком місцевого господарського суду, є невиконання грошового зобов'язання
на вимогу кредитора.

Відповідно до ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції
за весь час  прострочення, а також три
процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Отже, можливість нарахування 3%
річних та індексу інфляції законодавець пов'язує з протиправною поведінкою
відповідача, з фактом порушення грошового зобов'язання. Головним для  визначення правової природи даної міри відповідальності
є вказівка на невиконання грошового зобов'язання.

В якості одного із аргументів, які
підтверджують обґрунтованість вимог по застосуванню положень ст. 625 ЦК України
судом першої інстанції визнано невиконання відповідачем положень договору щодо
порядку та строків проведення розрахунків, що встановлено в рішенні
Господарського суду Одеської області від 16 лютого 2007 року у справі №
4/504-06-12781.

Враховуючи вище викладене, суди
попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про стягнення з відповідача на
користь позивача 1 975,39 грн. інфляційних та 629,12 грн. 3 % річних
нарахованих на основну суму боргу.

Частиною 1 ст. 43 ГПК України
передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в
судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Твердження касаційної скарги про
те, що положення статті 214 ЦК УРСР 1963 року та ст. 625 ЦК України не
поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового
зобов'язання, пов'язаного з оплатою населенням комунальних послуг на увагу не
заслуговують, оскільки ці твердження спростовуються встановленими судами
обставинами справи про те, що предметом спору є права й обов'язки сторін, які
врегульовані договором від 18 травня 2004 року та нормами Цивільного кодексу
України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, а відповідно до ст. 625 ЦК
України боржник не звільняється від відповідальності за невиконання ним
грошового зобов'язання і будь-яких виключень щодо обсягу відповідальності,
визначеної частиною другою ст. 625 ЦК України, ця норма не містить.

Враховуючи те, що у касаційній
інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої
інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин
справи та їх доказуванням, прийнята постанова відповідає нормам чинного
законодавства та підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1115,
1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 30 жовтня 2007 року у справі № 4/274-07-6760 залишити
без змін.

Судді:

Н. Дунаєвська

М. Михайлюк

С. Самусенко