ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.10.08 р.                     Справа № 44/98

Господарський суд Донецької області у складі колегії суддів

Головуючого Підченко Ю.О.

Суддів Будко Н.В.

Курило Г.Є.

При секретарі судового засідання Рожковій А.О.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом заступника прокурора Донецької області в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції в м. Харцизьку

до відповідача відкритого акціонерного товариства „Сілур” м. Харцизьк

за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору:

1.Міністерства фінансів України м. Київ

2.Управління Державного казначейства України в Донецькій області м. Донецьк

3.Відкритого акціонерного товариства „Державний експортно-імпортний банк України” м.Київ

про стягнення 222 696 295 грн. 72 коп.

за участю:

прокурора: Гармашова І.В.

представників сторін:

від позивача Саленко В.Ю. - старший державний податковий інспектор

від відповідача Патяшин А.С. заступник начальник юридичного відділу

від першої третьої особи Самійленко А.В. – головний юрист

від другої третьої особи не з’явився

від третьої особи Фурсов В.В. - головний юрисконсульт

СУТЬ СПОРУ:

Заступник прокурора Донецької області звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції в м. Харцизьку з позовом до відкритого акціонерного товариства „Сілур” м. Харцизьк про стягнення на користь державного бюджету України заборгованості в розмірі 137 903 232 грн. 47 коп. та пені в сумі 84 793 063 грн. 25 коп. за прострочення повернення кредиту згідно кредитної угоди №16/15-44 від 30.11.1992 (25.01.93р.), укладеної між відкритим акціонерним товариством "Сілур" та відкритим акціонерним товариством “Державний експортно-імпортний банк України” в рахунок повернення кредиту наданого під гарантії Кабінету Міністрів України.

Постановою Верховного суду України від 06.11.07р. по справі №44/98 постанову Вищого господарського суду України від 24.07.07р., постанову Донецького апеляційного господарського суду від 12.02.07р. та рішення господарського суду Донецької області від 19.01.07р. по справі № 44/98 скасовано і справу передано на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Судом прийнято до уваги, що вказівки які містяться у постанові касаційної інстанції, є обов’язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи відповідно до вимог статті 111-21 ГПК України.

З’ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію правовідносинам сторін, вислухавши доводи представника позивача відповідача, третіх осіб, висновок прокурора, суд встановив:

Склад колегій неодноразово змінювався у зв’язку із складністю справи, що відповідає вимогам статті 4-6 ГПК України, а тому спір було вирішено у більш тривалий строк, ніж встановлено частиною першою статті 69 ГПК України.

Крім того, на час розгляду спору провадження у справі зупинялося відповідно до вимог частини першої статті 79 ГПК України.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, мотивуючи свої заперечення наступними обставинами:

- прокурором та позивачем не доведено отримання ВАТ „ Силур” кредиту за угодою під гарантію Уряду;

- пунктом 5.2 кредитної угоди передбачений порядок розрахунків по наданих сумах кредиту, котрий незалежно від його використання або невикористання засобів державного бюджету України припускає повернення кредиту Укрексімбанку шляхом перерахування коштів на позикові рахунки;

- відповідно до листа №17-3/1841 від 12.05.95р., якого було надіслано на адресу голови правління ВАТ „ Силур” від заступника голови правління кредитора Капустіна В.В., витікає, що на підставі повідомлення консорціуму банків АКА, дата середньозваженого постачання, підтверджена сертифікатом, настала 27.12.93р. За змістом вказаного листа визначено графік погашення основного боргу за кредитом: зокрема, в період з 01.12.03р. платежами по 3 131 794,86 німецьких марок і 3131794,96 німецьких марок;

- вказана кредитна угода №16/15-44 від 30.11.1992р. ( 25.01.1993р.) не містить даних про те, що при виконанні зазначеної угоди кредитор ВАТ „Укрексімбанк” виступає як фінансовий агент і є посередником у відносинах щодо отримання кредиту, і діє від імені і за дорученням Кабінету Міністрів України та відповідно до приписів ст. 386 ЦК УРСР 1963р.;

- з метою з’ясування у повній мірі розмір грошових коштів, які були отримані ВАТ „Силур” за кредитною угодою, розмірах відсотків за користування кредитом, штрафах ,пені, іншим витратам, які підлягають до сплати, усунути противоріччя, які містяться у позовній заяві необхідно відповідно до вимог ст.ст. 1,15 Закону України „ Про судову експертизу”, ст. 41 ГПК України призначити судово-економічну експертизу для дослідження первинних бухгалтерських документів, оскільки виникла потреба у спеціальних знаннях;

Судом з’ясовано зміст клопотання відповідача. З цього приводу слід зазначити, що у задоволенні клопотання ВАТ „Силур” про призначення судової експертизи слід відмовити на тих підставах. Так експертиза – це науковий, дослідницький шлях до висновків, які формулюються у висновку експерта, про фактичні обставини справи. Тобто, необхідність судової експертизи в господарському процесі викликана тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних досліджень. Матеріали справи підтверджують, що вирішити спір по даній справі можливо у правовому полі, оскільки предметом дослідження у спорі є факт отримання кредиту під гарантії Уряду та загроза порушення економічних інтересів держави.

З метою з’ясування усього кола обставин справи, що входять до предмету доказування, на підставі клопотання прокурора, встановленню наявності або відсутності правопорушення, доведення факту неповернення ВАТ „Сілур” кредиту придбаного під гарантії Уряду України, прийняття законного та обґрунтованого рішення, судом відповідно до вимог статті 27 ГПК України до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено: Міністерство фінансів України, Управління Державного казначейства України в Донецькій області та відкрите акціонерне товариство „Державний експортно-імпортний банк України”.

Підставою допуску третіх осіб до справи, слугувало наявність їх юридичного інтересу, вплив рішення на їх подальші правовідносини з учасниками судового процесу, уточнення розміру заборгованості у відповідача, встановлення, з урахуванням вказівок Верховного суду України, банківської установи, яка є фінансовим агентом Кабінету Міністрів України, доведення механізму стягнення заборгованості щодо повернення кредиту, залучених державою під гарантії Уряду.

Перша третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Міністерство фінансів України письмово на листі повідомило суд, що згідно пункту 5.2 кредитної угоди ВАТ „Силур” зобов’язано здійснити усі платежі за основною сумою заборгованості та відсоткам, іншим витратам належним чином, без контр претензій і вирахувань безумовно, в марках ФРН на позикові рахунки, викладені у пункту 8 вказаної угоди. Станом на 01.02.08р. прострочена заборгованість відповідача перед державою у зв’язку з невиконанням зобов’язань за кредитною угодою становить 18 258 011,09 євро.

До канцелярії суду надійшло клопотання Міністерства фінансів про забезпечення позову по даній справі згідно ст. ст. 66, 67 ГПК України, а саме – заборонити ВАТ „ Силур” у будь – який спосіб відчужувати майно, що належить йому на праві власності. Застосування заходів забезпечення позову є правом суду, ані обов’язком.

Застосування таких заходів є необґрунтованим. Тому у задоволення такого клопотання слід відмовити та тих підставах, що забезпечення позову як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи може застосовуватись як за основним, так і за зустрічним позовом на будь-якій стадії процесу, включаючи перегляд рішення, ухвали, постанови (в подальшому - рішення) в апеляційному або у касаційному порядку.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення того, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду.

Стаття 66 ГПК України передбачає, що заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

Клопотання про забезпечення позову може бути подано також третіми особами із самостійними вимогами на предмет спору, оскільки ці особи користуються правами позивача у процесі (ч.3 ст.26 ГПК України).

Господарським судам слід мати на увазі, що перелік осіб, які вправі порушувати питання про забезпечення позову, наведений у ст. 66 ГПК, є вичерпним. Міністерство фінансів України, як третя особа не входе під перелік таких осіб. Крім того, доказів того, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду не надано.

Друга третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Управління державного казначейства України в Донецької області письмово на листі повідомило суд, з посиланням на фактичні обставини справи, що повернення сум, отриманих за іноземними кредитами під гарантії Уряду, регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.95р. за № 1002 ” Про порядок відшкодування збитків державного бюджету, що виникли внаслідок настання гарантійних випадків за іноземними кредитами, одержаними юридичними особами України під гарантії Уряду” та наказом Міністерства фінансів України від 30.04.96р. № 88 „ Про затвердження порядку зарахування до державного бюджету сум, стягнутих у безспірному порядку з юридичних осіб України – позивальників для погашення заборгованості за іноземними кредитами, одержаними під гарантії Уряду України”.

Також повідомило, що відповідно до вимог ст. 22 Закону України „ Про державний бюджет України на 2006 рік” органи Державної податкової інспекції визнані органами стягнення простроченої заборгованості за кредитами такого виду. Розмір заборгованості ВАТ „ Силур” станом на 01.10.08р. становить 124 064 080 грн. та пені за прострочення повернення кредиту в сумі 98 571 279 грн. 21 коп.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - відкрите акціонерне товариство „Державний експортно-імпортний банк України” письмово на листі повідомило суд про обставини справи пов’язані з його участю у кредитної угоді.

Кредитна лінія ФРН призначена для фінансування зовнішньоторговельних контрактів між німецькими експортерами та українськими імпортерами була відкрита у березні 1992року після підписання між ВАТ” Укрексімбанк” та Консорціумом банків АКА ФРН Базової угоди 25.03.92р.

Реалізація Базової угоди здійснювалося шляхом укладення ВАТ” Укрексімбанк” та німецьким кредитором відповідних зовнішніх Індивідуальних кредитних угод з німецьким кредитором та кредитних угод з безпосередніми позивальниками, забезпечених платіжними гарантіями з боку України.

Надання таких кредитів здійснювалося через комерційні банки з оплатою коштів безпосередньо німецьким експортером в рахунок кредиту. Ця оплата здійснювалася на підставі документів, які підтверджували відвантаження ВАТ „ Силур” обладнання та запчастини за вказаними контрактами, згідно з умовами безвідзивного документального акредитиву від 30.11.92р. № 2406/АВ/КV на суму 46 976 935,00 нім. марок, відкритого ВАТ” Укрексімбанк” за заявою ВАТ „ Силур” від 30.11.92р., в Deutsche Bank AG, Berlin, FRG( авізуючий та виконуючий банк).

Однією з попередніх обов’язкових умов надання індивідуальних кредитів є надання гарантійних зобов’язань Кабінету Міністрів України на користь іноземного кредитора. У даній схемі ВАТ „ Укрексімбанк” є лише посередником між німецьким кредитором та українським підприємством – імпортерів товару або обладнання.

Як свідчать матеріали справи та розрахункові документи, позичальник - ВАТ „Силур” не забезпечував кошти для здійснення платежів за кредитом, такі платежі на користь іноземного кредитора на виконання гарантійних зобов’язань Уряду здійснювалися за рахунок коштів державного бюджету шляхом резервування бюджетних коштів на зведеному рахунку резервування, відкритому Міністерству фінансів України у ВАТ „ Укрексімбанк”, та шляхом здійснення платежів на користь іноземного кредитора безпосередньо державним казначейством України через рахунки Національного банку України.

Також було надано пояснення відносно того, що за інформацією Міністерства фінансів України та Державного казначейства України частину витрат державного бюджету позичальник - ВАТ „ Силур” відрахував, в тому числі казначейськими векселями та шляхом взаємозаліків з державним бюджетом України. Отже, в рахунок погашення та обслуговування кредиту відповідачем здійснено розрахунків на загальну суму 15 516 945, 93 євро та 608 301,77 дол. США.

Станом на 01.09.08р. залишок невідшкодованих витрат державного бюджету становить 18 258 011,09 євро.

Звернення заступника прокурора Донецької області до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі державної податкової інспекції в місті Харцизьку, далі – Інспекція до відкритого акціонерного товариства „Сілур”, далі – Завод, обґрунтовано та пов’язано зі стягненням на користь державного бюджету України заборгованості у розмірі 183 581502 грн. 44 коп. за кредитною угодою № 16/15-44 від 30.11.92р. (25.01.93р.), далі – Угода, укладеної між Заводом та відкритим акціонерним товариством „Державний експортно-імпортний банк України”, далі – Банк. Позовні вимоги прокурора ґрунтуються на неналежному виконанні Заводом умов Кредитної угоди в частині своєчасного повернення отриманого кредиту, виконання зобов’язань за яким було гарантовано державою перед іноземним позичальником АКА Ausfuhrkredit-Gesellschaft mbh (далі –АКА) шляхом видачі Кабінетом Міністрів України гарантійних зобов’язань № 21-1475/96 від 10.07.92 року на суму 37 000 000 марок ФРН, далі – Гарантія 1, та № 40-2260/96 від 25.10.93 року на суму 46 976 935 марок ФРН , далі – Гарантія 2).

Представник прокурора в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та використовуючи ст.ст. 22, 29 ГПК України збільшив розмір позовних вимог до 222 696 295 грн.72 коп., остаточно вимагаючи стягнути із Заводу 137 903 232 грн. 47 коп. заборгованості за кредитом, наданому під гарантії Кабінету Міністрів України та пеню за прострочення виконання грошового зобов’язання в сумі 84 793 063 грн. 25 коп.

Прокурор наполягає на тому, що відповідно до приписів статті 20 Закону України „ Про державний бюджет України на 2008 рік”, зазначено, що органи державної податкової служби визнані органом стягнення простроченої заборгованості по кредитам, залучених державою або під державні гарантії. Тому прокурор звернувся з позовом саме в інтересах державної податкової інспекції в м. Харцизьку, яка і є органом стягнення.

Представник позивача у судовому засіданні довів суду, що підтримує доводи прокурора та зазначив, що механізм стягнення заборгованості по іноземному кредиту під гарантії Уряду передбачений ст.ст. 1, 17 Бюджетного кодексу України від 21.06.01р. №2542 – III, Законом України „ Про державний бюджет України”, Постановоюи Кабінету Міністрів України від 14.12.1995р. за №1002 „ Про порядок відшкодування збитків державного бюджету, що виникли внаслідок настання гарантійних випадків за іноземними кредитами, одержаними юридичними особами України під гарантії Уряду.

Наявність розрахункових документів по справі, у тому числі часткове погашення кредиту, підтверджують факт існування решти частини боргу у ВАТ „ Силур” по кредитної угоді, а тому спеціальні знання по даній справі не потрібні в розумінні вимог ст.ст. 31,41 ГПК України.

Відповідно до вказаних норм органи державної податкової інспекції визнанні органами стягнення простроченої заборгованості по кредитах, залучених державою або під державні гарантії. Згідно пункту 30 статті 1 Бюджетного кодексу України органи стягнення – це податкові, митні та інші державні органи, яким відповідно до закону надано право стягнення до бюджету податків, зборів (обов’язкових платежів) та інших надходжень.

Таким чином, органи стягнення застосовують механізм стягнення цієї заборгованості у порядку, передбаченому законом для стягнення не внесених у строк податків і неподаткових платежів, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна боржників.

Прокурор вважає, що наявність у ВАТ "Укрексімбанк" функцій фінансового агента Кабінету Міністрів України щодо залучення, оформлення та обслуговування іноземних кредитів, залучених державою або під державні гарантії, підтверджено доданим до матеріалів справи Положенням "Про порядок одержання, використання і погашення іноземних кредитів, що надаються під гарантії Кабінету Міністрів України та Національного банку", затвердженим Валютно-кредитною Радою Кабінету Міністрів України 27.08.92, Декретом Кабінету Міністрів України від 17.03.93 № 25-93, постановою Кабінету Міністрів України від 05.05.97 №414 та Агентською угодою від 19.09.96, укладеною ВАТ "Укрексімбанк" з Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.9 розділу II Положення про порядок одержання, використання і погашення іноземних кредитів, що надаються під гарантії Кабінету Міністрів України та Національного банку України, Укрексімбанком на виконання рішень Валютно-кредитної ради Кабінету міністрів України від 07-09.07.92 №2 та №6 (32) від 04.11.93, між ВАТ „Укрексімбанк" та АКА підписано 25.03.92 Індивідуальну кредитну угоду № 5/0810/4976, відповідно до якої за рахунок кредиту консорціуму німецьких банків на чолі з АКА, надається кредит в сумі 46 976 935 нім. марок шляхом фінансування 100% вартості контрактів № 148414/19055-64-6/2033-280 від 30.09.91, № 44-321/67800-280-148-415/28940 від 18.10/18.1291, № 44-321/67800-280-148-425/28940 від 12.03.91 та № 148411/1991-708/91250 від 20.06.91, укладених Харцизьким сталедротовим заводом (правонаступником якого є ВАТ "Сілур") з німецькою фірмою Sket Handel Gmbh.

Безпосередньо ВАТ „Сілур" кредитні кошти було надано ВАТ „Укрексімбанк" на умовах кредитної угоди № 16/15-44 від 30.11.92/25.01.93, укладеної між Харцизьким державним сталедротовим Заводом та Укрексімбанком, як фінансовий агент за міжнародними кредитними договорами, на оплату 100% ціни саме вищевказаних контрактів.

У зв'язку з тим, що позичальник не забезпечив надходження коштів для здійснення платежів за кредитом, такі платежі на користь іноземного кредитора на виконання гарантійних зобов'язань Кабінету Міністрів України здійснювались за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом резервування бюджетних коштів на зведеному рахунку резервування, відкритому Міністерством фінансів України у ВАТ „Укрексімбанк" та шляхом здійснення платежів на користь іноземного кредитора безпосередньо Державним казначейством України через рахунки Національного банку України.

Тобто, гарантійні зобов'язання Кабінету Міністрів України №21-1475/96 від 10.07.92 та №40-2260/96 від 25.10.93 не стосуються зобов'язань ВАТ "Сілур" за кредитною угодою, є рішення господарського суду Донецької області у справі №28/323а за позовом ВАТ "Сілур" до Харцизької ОДПІ про скасування податкового повідомлення-рішення від 26.0504 № /2 та у справах №31/116 і №1/313 з позовами Харцизької ОДПІ до ВАТ "Сілур" про стягнення заборгованості за кредитною угодою №16/15-44 від 30.11.92.

У справі № 28/323а предметом спору була законність рішення податкового органу про донарахування податковим органом відповідачу 15 184 992,4 грн. у зв'язку із невиконанням ВАТ „Сілур" зобов'язань за кредитною угодою № 16/15-44 від 30.11.92 та правильність обліку сум заборгованості у податковому обліку товариства. В ході розгляду справи № 28/323а суд відхилив доводи Харцизької ОДПІ стосовно того, що між ВАТ „Сілур" та ВАТ „Укрексімбанк" склалися цивільно-правові відносини, на які розповсюджуються приписи ст.71 ЦК України, а зроблено висновок, що отримані ВАТ „Сілур" кошти є фінансовим кредитом. При цьому, судом не робились висновки стосовно того, чи є ці кошти такими, що не були отримані під гарантії Кабінету Міністрів України або навпаки.

У справах же № 31/116 і № 1/313 з позовами Харцизької ОДПІ до ВАТ „Сілур" про стягнення заборгованості за кредитною угодою № 16/15-44 від 30.11.92 рішення по суті заявлених вимог взагалі не прийнято, в обох справах позови податкового органу залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.81 ГПК України.

Таким чином, на думку прокурора, судами першої та апеляційної інстанцій в ході розгляду справи неправильно застосовані норми ст. 35 ГПК України.

В даному випадку звернення прокурора з позовом обумовлено тим, що питання повернення ВАТ "Сілур" кредитних коштів, отриманих під гарантії Уряду, безпосередньо входить в коло державних інтересів. Не виконуючи свої зобов'язання за кредитною угодою, відповідач порушує економічні інтереси держави.

25.03.92 року між АКА та Укрексімбанком укладено базову угоду, відповідно до якої сторони іноземний кредитодавець та позичальник Укрексімбанк домовилися фінансувати за рахунок АКА індивідуальні експортні контракти на постачання товарів німецькими експортерами на адресу українських імпортерів.

Як частину зазначеної базової угоди, АКА та Укрексімбанк уклали Індиві дуальну угоду), згідно пункту 1.1 якої АКА надає по зичальнику (Укрексімбанку) кредит не більше 36'862'235 марок ФРН.

Гарантією 1 №21-1475/96 від 10.07.92 Кабінет Міністрів України безумовно та безвідзивно гарантував виплату у Франкфурті-на-Майні на першою вимогою кредитодавця АКА будь-яку суму, що не перевищує 37'000'000 марок ФРН, у разі, якщо позичальник (Укрексімбанк) не виконає своїх зобов'язань за Індивіду альною угодою.

Додатком № 1 до Індивідуальної угоди АКА та Укрексімбанк відкоригували максимальний розмір кредитування за Індивідуа льною угодою, збільшивши суму позики, яка надається Укрексімбанку, до 46 976 935 марок ФРН.

Гарантією - 2 №40-2260/96 від 25.10.93 урядом додатково гаран товано виконання зобов'язань Укрексімбанку перед кредитодавцем АКА на суму 46 976 935 марок ФРН, на умовах, подібних передбаченим в Гарантії 1.

Виходячи зі змісту Гарантій 1 і 2, Індивідуальної угоди та додат ків до неї, суд доходить однозначного висновку з того приводу, що суб'єктом господарювання, грошове зобов'язання якого було гарантовано урядом Украї ни шляхом видачі Гарантій 1 та 2, був саме Укрексімбанк, а не відповідач. Посилання Укрексімбанку на те, що укладаючи Індивідуальну угоду, Укрексімбанк діяв лише як фінансовий агент (повірений) Кабінету Міністрів України, не прийнято судом до уваги, оскіль ки це не підтверджено жодними допустимими доказами, а Агентську угоду від 19.09.96 року укладено аж через три роки після підписання Індивідуальної угоди, тому цей документ не може мати до останньої юридичного відношення.

Досліджуючи матеріали справи №31/116 (2003 рік) та №1/313 (2004 рік), спори за участі ВАТ "Сілур", ДПІ у м. Харцизьку, Головного управління Держказначейства України, Укрексімбанку та Міністерства фінансів України стосовно стягнення до державного бю джету боргів за Кредитною угодою, вже дійшов до висновків про те що Га рантія 2 не стосується виконання Харцизьким сталедротовим заводом (далі –Завод), правонаступником якого ВАТ "Сілур", зобов'язань за Кредитною угодою, оскільки зазначений документ (так само, як і Гарантія 1, яка відрізняється від Гарантії 2 лише сумою гарантованого зобов'язання), не доводить гарантування зобов'язань Заводу. Вказане випливає зі змісту ухвал господарського суду Донецької області від 24.09.03 року у справі № 31/116 та від 22.11.04 року у справі № 1/313), які набрали законної сили, тому підлягають обов'язковому виконанню на території України в силу статті 124 Конституції України.

Згідно кредитної угоди, з якої виникли цивільні права та обов'язки Укрексімбанку та Заводу, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір за своїм змістом та своєю правовою природою є пози ковою операцією банків (кредитним договором), яка підпадає під правове ре гулювання норм статей 374-377 ЦК УРСР, статті 49 Закону України "Про бан ки та банківську діяльність" та статей 1046-1056 ЦК України і 345 ГК України, застосування норм яких можливе на підставі пункту 4 Прикінцевих та перехі дних положень ЦК України у зв'язку з тим, що взаємні права та обов'язки Укрексімбанку та Заводу продовжують існувати після 01.01.2004 року.

Таким чином, в силу статей 374, 377 ЦК УРСР 1963р., статті 1054 ЦК України 2003р. та розділів 1-5 Кредитної угоди, Укрексімбанк зобов'язався надати Заводу кре дит у на оплату контрактів зі Sket Handel Gmbhу, Berlin у загальному розмірі 36'862'235 марок ФРН, а Завод зобов'язався повернути кредит не пізніше 01.12.1993 року та сплатити проценти за користування кредитом у роз мірі плаваючої процентної ставки ФРН плюс маржа 1,5% річних.

Додатком до Кредитної угоди від 11.05.93 року, Укрексімбанк та Завод домовилися збільшити розмір кредиту до 46 976 935 марок ФРН.

Водночас, суду не надано переконливих доказів того, що Завод згідно умов Кредитної угоди має сплачувати будь-які грошові внески іншим суб'єктам, окрім самого кредитора (Укрексімбанку), у тому числі на користь державного бюджету або АКА. Гарантії 1 та 2, які є законними підставами для стягнення на користь кредитора (держави) простроченої заборгованості за залученими під державні гарантії кредитами в силу статті 19 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік", статті 17 Закону України „Про Дер жавний бюджет України на 2006 рік" та статті 16 Закону України „Про Держа вний бюджет України на 2007 рік" - мають доказове значення виключно до Індивідуальної угоди та грошових зобов'язань Банку, а не до Кредитної угоди та зобов'язань Заводу.

Господарським судом Донецької області при розгляді справи №28/323а прийнято постанову від 14.04.06 року (залишену без змін ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.06 року, згідно якої на даний час вже встановлено низку фактів, які мають значення для вирішення цього спору, зокрема:

– факт того, що Кредитна угода передбачає договірне грошове зобов’язання перед Укрексімбанком, а не перед іншими суб'єктами;

– факт використання Заводом в період з 28.06.93 року до 30.09.03 року кредиту Укрексімбанку за Кредитною угодою в сумі 21 922 564,12 марок ФРН та 3'202'522,58 євро, які є сумами основного боргу Заводу перед Укрексімбанком.

Прокурором та позивачем в загальному порядку не спростовані факти, викладені в ухвалі Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.06 року та в постанові господарського суду Донецької області від 14.04.06 року у справі №28/323а (ч.5 ст.35 ГПК України).

Завод не є юридичною особою, зобов'язання якої гарантовані державою через Гарантії 1 та 2, тому Завод не міг порушити прав та інтересів держави (в особі Ін спекції), а належне чи неналежне виконання Заводом зобов'язань за Кредитною угодою не має відношення до предмету спору у справі №44/98, оскільки за Кредитною угодою Завод міг порушити лише права Укрексімбанку, а не права інших суб'єктів, у тому числі держави.

Право позивача , як податкового органу, передбачене статтею 20 Закону України "Про Державний бюджет України на 2005 рік" (в редакції на момент подання позову) та аналогічних приписів Законів України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" та "Про Державний бюджет України на 2007 рік стосовно наявності у органів державної податкової служби повноважень стягувача за позовами про повернення заборгованості юридичних осіб перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, у спірних правовідносинах є відсутнім, оскільки суду не надано доказів наявності державних гарантій зобов'язань Заводу за Кредитною угодою, а наявні Гарантії 1 та 2 гарантують зобов'язання іншої юридичної особи, яка за справою 44/98 не є відповідачем.

Із змісту гарантійної угоди від 25.10.1993р. № 40-2260/96 на суму 46 975 935 марок вбачається, що гарантією Уряду забезпечувалось виконання Укрексімбанком, який виступає позичальником, його зобов'язань перед АКА Ausfuhkredid-Gessellschaft mbh, який є кредитодавцем, зобов’язань за Базовою кредитною угодою. При цьому гарантійне зобов'язання не містить жодних посилань на кредитну угоду № 16/15-44 між заводом і Укрексімбанком. Аналогічним є і зміст гарантійного зобов'язання Кабінету Міністрів України від 10.07.92 № 21-1475/96.

Та обставина, що кредитна угода № 16/15-44 від 30.11.1992 р. не надавалась під гарантії Кабінету Міністрів України, встановлена судовими актами, ухваленими в інших справах, зокрема, у справах № 31/116, № 1/313). Крім того, в листі Міністерства фінансів України від 06.06.05 № 31-05/20-03-21/11311 прямо зазначено про те, що зобов'язання Відкритого акціонерного товариства „Сілур" перед Укрексімбанком не забезпечувались).

Таким чином, кредитна угода №16/15-44 є звичайною кредитною операцією, за умовами якої Відкрите акціонерне товариство „Сілур" набуло грошові зобов'язання виключно перед банківською установою, але не мало жодних зобов'язань перед державним бюджетом України.

Посилання прокурора та позивача на те, що Укрексімбанк виконував функції агента Кабінету Міністрів України – посередником у відносинах щодо отримання кредиту, суперечать фактичним обставинам.

Дійсно положенням про порядок одержання, використання і погашення іноземних кредитів, що надаються під гарантії Кабінету Міністрів України та Національного банку, затвердженим Валютно-кредитною радою Кабінету Міністрів України 27 серпня 1992 року і Декретом Кабінету Міністрів України від 17 березня 1993 року "Про надання державних гарантій щодо іноземних кредитів, які надаються Україні відповідно до міжнародних договорів" Укрексімбанк був визначений фінансовим агентом за міжнародними кредитними договорами. Функції Укрексімбанку як фінансового агента Кабінету Міністрів України були юридично оформлені 19 вересня 1996 року шляхом підписання Агентської угоди між Кабінетом Міністрів України, представленим Міністерством фінансів України, та Державним експортно-імпортним банком України. Відповідно до додатку № 4 Агентської угоди, такі зобов'язання виникають у банка за кредитними угодами залученими під гарантії Уряду починаючи з 1992 року.

Відповідно до пункту 2 зазначеного Положення агентом Уряду України по залученню іноземних кредитів під гарантії Кабінету Міністрів України та Національного банку України був визначений Укрексімбанк. Згідно з п. 9 цього ж Положення при позитивному рішенні Валютно-кредитної ради Кабінету Міністрів України Укрексімбанк укладає з іноземним банком - кредитором або міжнародною фінансовою організацією індивідуальну кредитну угоду, а також Кредитну угоду безпосередньо з позичальником. Пунктом 16 Положення передбачено, що позичальник відповідає за повне і своєчасне погашення кредитів і процентів від них.

Однак, агентська угода між Укрексімбанком і Урядом укладена у 1996 році, тобто вже після укладання спірної кредитної угоди. До переліку угод, в яких Укрексімбанк є агентом Кабінету Міністрів України (додаток № 4 до Агентської угоди від 19.08.96) включені лише угоди між Укрексімбанком і іноземними кредитними установами (а.с. 54-55 т.6). Сама кредитна угода № 16/15-44 від 30.11.1992р. не має жодних вказівок на те, що Укрексімбанк виступає агентом (повіреним) Кабінету Міністрів України.

А саме, ні в тексті кредитної угоди, ні в текстах додаткових угод, які були укладені між ВАТ „ Сілур” та ВАТ” Укрексімбанком” не зазначено, що Укрексімбанк є фінансовим агентом Кабінету Міністрів України і є посередником у відносинах щодо отримання кредиту, залученого державою, на оплату 100% ціни контрактів Харцизького державного сталедротового заводу, правонаступником якого виступає відповідач у справі, для закупівлі обладнання останньому.

Твердження прокурора відносно того, що ВАТ „Сілур" має фінансові зобов'язання перед бюджетом з огляду на гарантії, видані Кабінетом Міністрів України не підтверджуються матеріалами справи. Зокрема, зміст гарантійних зобов'язань свідчить про те, що вони забезпечували виконання зобов'язань саме Укрексімбанком, а не Відкритим акціонерним товариством „Сілур". Крім того, за кредитною угодою № 16/15-44 від 30.11.1992р. ВАТ „Сілур" мало фінансові зобов'язання тільки перед ВАТ“Державний експортно-імпортний банк України”.

На спірні кредитні відносини за участю Укрексімбанку та Харцизьким сталедротовим заводом, правонаступником якого ВАТ "Сілур", які виникли на підставі кредитної угоди №16/15-44 від 30.11.1992р., поширюється дія статей чинного на той час 374-377 ЦК УРСР, статті 49 Закону України "Про бан ки та банківську діяльність" та статей 1046-1056 ЦК України і 345 ГК України, застосування норм яких випливає з пункту 4 Прикінцевих та перехі дних положень ЦК України у зв'язку з тим, що взаємні права та обов'язки Укрексімбанку та Заводу продовжують існувати після 01.01.2004 року, що враховано судом першої інстанції та чим спростовуються помилкові посилання позивача та прокуратури на ст.19 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік", ст.17 Закону України „Про Дер жавний бюджет України на 2006 рік" та ст.16 Закону України „Про Держа вний бюджет України на 2007 рік" в обгрунтування підстав позову.

Суд враховує те, що факт прокуратурою у внесеному касаційному поданні визнається факт безпосереднього надання Укрексімбанком кредитних коштів на користь ВАТ "Сілур" на умовах кредитної угоди №16/15-44 від 30.11.92/25.01.93.

Судом на підставі ретельної правової оцінки умов укладених між АКА та Укрексімбанком базової угоди від 25.03.92 та індивідуальної угоди (додатку до базової угоди), умов укладеної між Укрексімбанком та Харцизьким сталедротовим заводом кредитної угоди №16/15-44 від 30.11.1992р., гарантійних зобов'язань Кабінету Міністрів України №21-1475/96 від 10.07.92 та №40-2260/96 від 25.10.93 та інших наявних у справі доказів в їх сукупності з достовірністю встановлено недоведеність укладення кредитної угоди №16/15-44 від 30.11.1992р. під державні гарантії та обумовлену цим відсутність порушення інтересів держави в особі податкового органу.

За загальним правилом, кожна особа, що бере участь у справі, повинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень(стаття 33 ГПК України). Водночас коментована стаття визначає підстави, з яких ці особи звільняються від обов’язку доказування. Підстави звільнення від доказування можна поділити на три групи:

а) обставини, визнані господарським судом загальновідомими(частина першої статті 35 ГПК України;

б) преюдиціальні факти (частини 2-4 статті 35 ГПК України);

в) законні презумпції( частина п’ята статті 35 ГПК України).

Відповідно до частини 3 статті 43 ГПК України визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов’язковими. Отже, таке визнання не є підставою звільнення від доказування, тобто незалежно від того, що одна сторона визнає певні обставини, які наводяться іншою стороною, остання повинна надати відповідні докази.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 08.05.08р. справу №28/323а у задоволенні касаційної скарги державної податкової інспекції у м. Харцизьку відмовлено. Постанова господарського суду Донецької області від 14.04.06р. та ухвала Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.06р. у справі №28/323а залишені без змін.

Зазначені судові рішення, по яких брали участь і сторони набрали законної сили, тому встановлені ними факти не повинні доводитися знову при вирішенні справи №44/98.

Ці обставини прокуратурою та позивачем не спростовано в загальному порядку (ч.5 ст.35 Господарського процесуального кодексу України) факти встановлені судовими рішеннями по справах №№31/116; 1/313; 28/323а юридичні факти про те, що:

- кредитна угода №16/15-44 від 30.11.1992р. передбачає договірне грошове зо бов'язання Харцизького сталедротового заводу перед Укрексімбанком, а не перед іншими суб'єктами; - факт використання Заводом в період з 28.06.93 року до 30.09.03 року кредиту Укрексімбанку за Кредитною угодою в сумі 21 922 564,12 марок ФРН та 3 202 522,58 євро, які є сумами основного боргу Заводу перед Укрексімбанком.

Доводи прокурора зводяться передусім до безпідставного надання зворотної дії нормам Декрету Кабінету Міністрів України від 17.03.93 № 25-93, постанови Кабінету Міністрів України від 05.05.97 №414 та положенням укладеної між Укрексімбанком та Кабінетом Міністрів України Агентської угоди від 19.09.96 до кредитних правовідносин, які виникли раніше та врегульовані кредитною угодою №16/15-44 від 30.11.1992р., а тому не спростовують тих встановлених судами обставин, що на момент укладення угоди №16/15-44 Укрексімбанк об'єктивно не міг виступати від імені держави в особі Кабінету Міністрів України та бути агентом останнього, а, відтак, діяв від власного імені.

Окрім того, застосування вищевказаних нормативних актів та Агентської угоди від 19.09.96 до спірних відносин суперечить конституційному принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, закріпленому в ч.1 ст.58 Конституції України. Згідно з пунктом 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09.02.99 у №1-рп/99 Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте, надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Кредитна угода №16/15-44 не містить жодних вказівок про те, що при виконанні зазначеної угоди Кредитор (Укрексімбанк) виступає як фінансовий агент і діє від імені і за дорученням Кабінету Міністрів України.

Приписами ст.386 ЦК УРСР 1963р., що діяв на час укладення вищезазначеної кредитної угоди, визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Відповідно до ст.44 ЦК УРСР 1963 р. угоди між юридичними особами повинні укладатися у письмовій формі.

Про те, що ВАТ „Укрексімбанк" при укладенні вказаної кредитної угоди діяв як фінансовий агент і діє від імені і за дорученням КМ України, відповідно до приписів ст.386 ЦК УРСР 1963 р., повинно бути зазначено у самій кредитній угоді. Проте, ані в тексті кредитної угоди, ані в текстах додаткових угод, які були укладені між ВАТ "Сілур" та Укрексімбанком, не зазначено, що Укрексімбанк є фінансовим агентом Кабінету Міністрів України, а тому відсутні правові підстави вважати, що Укрексімбанк при укладенні кредитної угоди чи в подальшому при її виконанні діяв за дорученням і від імені Кабінету Міністрів України.

Окрім того, відповідно до абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України до господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Заявлений позов свідчить про те, що права та обов'язки сторін за кредитною угодою №16/15-44 від 30.11.1992р. продовжують існувати після 01.01.2004 року, а тому агентські відносини в разі їх існування мають регулюватися нормами Глави 31 ГК України (ст.ст.295-305).

Відповідно до ч.1 ст. 295 ГК України комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб'єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб'єкта, якого він представляє.

Згідно зі ст.296 цього Кодексу агентські відносини виникають, зокрема, у разі надання суб'єктом господарювання на підставі договору повноважень комерційному агентові на вчинення відповідних дій.

Частиною 1 ст.301 ГК України також передбачено, що відповідно до агентського договору комерційний агент одержує агентську винагороду за посередницькі операції, що здійснені ним в інтересах суб'єкта, якого він представляє, у розмірі, передбаченому договором.

Отже, учасниками агентських відносин є лише суб'єкти господарювання при здійсненні ними господарської діяльності.

У зв'язку з цим в даному випадку агентські відносини між Укрексімбанком та Кабінетом Міністрів України за своєю правовою природою не можуть виникати взагалі, оскільки відповідно до ст.113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, а не суб'єктом господарювання.

Матеріали справи не підтверджують одержання Укрексімбанком, як агентом - посередником, агентської винагороди від Кабінету Міністрів України.

Натомість гарантійні зобов'язання Кабінету Міністрів України №21-1475/96 від 10.07.92 та №40-2260/96 від 25.10.93 надавалися в забезпечення виконання індивідуальної угоди, укладеної між АКА та Укрексімбанком, а значить жодним чином не стосуються кредитної угоди №16/15-44 від 30.11.1992р. Тим більше, що Гарантія №21-1475/96 від 10.07.92 надавалася задовго до укладення кредитної угоди №16/15-44 і вочевидь не може поширювати свою дію на договір, який на момент надання гарантії ще не був чинним.

Суд дійшов висновку про виникнення кредитних правовідносин між Укрексімбанком (кредитор) та Харцизьким сталедротовим заводом (позичальник) без участі держави в особі Кабінету Міністрів України та ДПІ у м. Харцизьку, та про те, що ці правовідносини, які мають триваючий характер, регулюються нормами ст.ст.374-377 ЦК УРСР та ст.ст.1046-1056 ЦК України, що обумовлює відсутність боргових зобов'язань відповідача перед державою.

З огляду на те, що держава гарантувала виконання саме Укрексімбанком зобов'язань перед іноземними кредиторами та виконала їх за рахунок бюджетних коштів, то Укрексімбанк, як кредитор за угодою №16/15-44 від 30.11.1992р., не позбавлений права звернутися до позичальника в порядку регресу.

Окрім того, суперечливими вважаються доводи касаційного подання в частині розрахунків суми заборгованості та пені, оскільки заступник прокурора в касаційному поданні з одного боку наводить умови Кредитної Угоди №1615-44 стосовно надання Укрексімбанком кредитних коштів під відсотки і з нарахуванням пені на користь кредитора (Укрексімбанку), а з іншого боку в касаційному поданні наводиться розрахунок пе ні не кредитором (Укрексімбанк), а Держказначейством, яке не є стороною кредитної угоди №1615-44.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо уступки права вимоги Укрек сімбанком на користь Держказначейства або щодо правонаступництва Держказначейства у спірних кредитних правовідносинах

Суд не приймає до уваги доводи викладені у касаційному поданні прокурора питання щодо невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитною угодою №16/15-44 від 30.11.1992р., оскільки вказані питання виходять за рамки предмета даного спору та можуть бути лише предметом іншого позовного провадження.

Прокурором та позивачем не доведено наявність порушень або загрози порушень економічних інтересів держави, у зв’язку з неповернення ВАТ „ Силур” заборгованості за кредитом

На підставі викладеного, суд вважає доводи прокурора необґрунтованими, а тому у задоволенні вимог заступника прокурора Донецької області в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції в м. Харцизьку до відкритого акціонерного товариства „Сілур” про стягнення на користь державного бюджету України заборгованості в розмірі 137 903 232 грн.47 коп. та пені в сумі 84 793 063 грн. 25 коп. за прострочення повернення кредиту згідно кредитної угоди №16/15-44 від 30.11.1992 (25.01.93р.)., укладеної між відкритим акціонерним товариством "Сілур" та відкритим акціонерним товариством “Державний експортно-імпортний банк України” в рахунок повернення кредиту наданого під гарантії Кабінету Міністрів України слід відмовити.

Питання розподілу витрат по державному миту та забезпеченню судового процесу на час звернення з позовною заявою, подання скарги про перегляд рішення у апеляційному порядку та касаційному порядку до ВГС України та Верховного суду України, у тому числі касаційного подання прокурора не вирішуються, оскільки позивач звільнений від їх сплати в установленому законом порядку.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 58, ст. 113, 124 Конституції України, ст. 20 Закону України „ Про Державний бюджет України на 2005 рік ”, ст. 49 Закону України „ Про банку та банківську діяльність”, ст. ст. 44, 386 ЦК УРСР 1963 р., ст. ст. 1046 - 1056 ЦК України 2003р., ст. ст. 55, ч.1 ст. 295, 296, ч. 1 ст. 301, 345 ГК України, ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 27, 29, 33, ч. 5 ст. 35, 36, ч. 3 ст. 43, ст.ст. 44 , 69, 79, п. 82, 84, ч.ч. 2,3 ст. 85, 111-21 ГПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог заступника прокурора Донецької області в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції в м. Харцизьку до відкритого акціонерного товариства „Сілур” про стягнення на користь державного бюджету України заборгованості в розмірі 137 903 232 грн.47 коп. та пені в сумі 84 793 063 грн. 25 коп. за прострочення повернення кредиту згідно кредитної угоди №16/15-44 від 30.11.1992 (25.01.93)р., укладеної між відкритим акціонерним товариством "Сілур" та відкритим акціонерним товариством “Державний експортно-імпортний банк України” в рахунок повернення кредиту наданого під гарантії Кабінету Міністрів України відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Головуючого Підченко Ю.О.

Суддів Будко Н.В.

Курило Г.Є.

Дата підписання рішення оформленого відповідно до вимог ст. 84 ГПК України - 28.10.08р.

Суддя