ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2008 р.

№ 2-5/9443-2006

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:

Кравчука Г.А.

суддів:

Мачульського Г.М.

Шаргала В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу

Поштамту –Центру поштового зв'язку №1 Кримської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта"

на постанову

Севастопольського апеляційного господарського суду

від

17.07.2008р.

у справі

№2-5/9443-2006

Господарського суду

Автономної Республіки Крим

за позовом

Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Кримської філії Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком"

до

1). Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Сімферопольського поштамту –Центру поштового зв'язку №1 Кримської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта"

2). Головного управління Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим

третя особа

Фонд майна Автономної Республіки Крим

про

стягнення зайво сплачених коштів

за участю представників

- позивача:

Філімонової Т.О. (довіреність ВКР081669 №12752 від 23.07.08р.), -

В С Т А Н О В И В:

Оскарженою постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.07.2008р. (колегія суддів у складі: головуючого –судді Гоголя Ю.М., суддів Волкова К.В., Черткової І.В.) залишено без змін рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 24.04.2008р. (суддя Гаврилюк М.П.), яким зазначений позов задоволено, постановлено стягнути з Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Сімферопольського поштамту –Центру поштового зв'язку №1 Кримської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" на користь Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Кримської філії Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" безпідставно набуті кошти у розмірі 41 987, 35 грн., 503, 85 грн. державного мита та 59 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Також постановлено відшкодувати з Державного бюджету України на користь Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Кримської філії Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" суму 58 782, 58 грн., 503, 85 грн. державного мита та 59 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В своїй касаційній скарзі особа, яка її подала, просить оскаржену постанову суду апеляційної інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Кримської філії Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком", посилаючись на порушення апеляційним господарським судом норм матеріального права, а саме: п.3 ст.205 Господарського кодексу України, п.2 ст.218 Господарського кодексу України.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач-2 просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Позивач у своєму відзиві просить оскаржену постанову суду залишити без змін посилаючись на безпідставність висновків, викладених у касаційній скарзі.

Відповідачі та третя особа не використали наданого законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 01 березня 2003р. між позивачем (орендар) та першим відповідачем (орендодавець) укладений договір №72вх оренди нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Сімферополь, вул. Р. Люксембург, 1, загальною площею 2 700 м2 (далі –Договір), який набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє з 01.03.2003р. до 01.03.2004р. (а.с.9-15 т.1). За актом прийому-передачі від 01.03.2003р. зазначене приміщення було прийнято орендарем (а.с.78 т.1).

Відповідно до п.3.1 Договору орендна плата визначається згідно з законодавством України і перераховується орендарем на підставі платіжних вимог-доручень орендодавця, які надсилаються орендареві рекомендованим листом або вручаються під розпис.

Пунктами 3.2-3.4 Договору встановлено, що орендні платежі і комунальні послуги сплачуються до 5-го числа поточного місяця (передоплата) з врахуванням щомісячного індексу інфляції. Загальна сума орендної плати за перший місяць становить 30365,41грн, у тому числі: 70% –сплачується підприємству орендодавця, тобто 17 713, 16 грн.; 30% – сплачується в державний бюджет України, тобто 7 591, 35грн. Сума орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом корегування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Відповідно до п.3.6. Договору, у разі закінчення терміну дії даного Договору, орендна плата сплачується орендарем по день фактичної передачі орендодавцю майна за актом прийому-передачі, а згідно з п.3.7. Договору розмір орендної плати може бути переглянуто на вимогу однієї із сторін в разі зміни методики її розрахунку, зміни централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавством України. Відповідно ж до п.12.1. Договору, його умови мають однакову зобов'язальну силу для Сторін і можуть бути змінені за взаємною згодою Сторін з обов’язковим складанням Додаткового погодження.

Згідно з п.14.3. Договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його дії протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором. На цій підставі дія договору була продовжена.

Судами також встановлено, що після закінчення терміну дії договору оренди позивач продовжував користуватися приміщеннями та, на виконання умов договору, щомісяця сплачував орендну плату з відповідним коригуванням на індекс інфляції, що підтверджується копіями платіжних доручень (а.с.31-45, т.1). Починаючи з травня 2005 р. Українським державним підприємством поштового зв’язку "Укрпошта" в особі Сімферопольського поштамту Кримської дирекції УДППЗ "Укрпошта" в односторонньому порядку змінено умови Договору щодо розміру орендної плати, а саме з травня 2005р. останній почав виставляти рахунки з розміром орендної плати, яка значно перевищувала узгоджений Додатком №1 до Договору розмір.

Починаючи з травня 2005р. позивачем такі рахунки сплачувались у повному обсязі, у зв'язку з чим, станом на 01 квітня 2006р. переплата необхідної до сплати орендної плати у розмірі, визначеному Договором, склала 100 769, 83грн.

Перевіркою стану розрахунків між сторонами, здійсненою позивачем у квітні 2006р., був виявлений факт необґрунтованої сплати орендної плати у розмірі, який перевищує узгоджений сторонами у Договорі (а.с.46 т.1).

Оскільки орендні платежі частково сплачувались підприємству орендодавця, тобто 70%; а частково - в державний бюджет України, тобто - 30%, позивач просив стягнути з відповідача-1 41 987, 35 грн., а також стягнути з Управління державного казначейства в АР Крим коштів в розмірі 58 782, 58 грн.

Залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду суд апеляційної інстанції свою постанову мотивував тим, що відповідач діяв не у спосіб, визначений умовами договору, в порушення вимог чинного законодавства безпідставно виставляв позивачу рахунки зазначаючи розмір орендної плати у сумі, що перевищувала визначену умовами вказаного договору оренди.

Суд касаційної інстанції погоджується із виносками суді попередніх інстанції про те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства безпідставно виставляв позивачу рахунки зазначаючи розмір орендної плати у сумі, що перевищувала визначену умовами вказаного договору оренди, в наслідок чого позивач сплачував платежі, не передбачені умовами договору, виходячи з наступного.

Висновки суду апеляційної інстанції про те, що до спірних правовідносин належить застосовувати положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, ґрунтуються на положеннях п.4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також п.4 прикінцевих положень Господарського кодексу України.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди безпосередньо передбачені статтею 764 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та опосередковано нормою частини четвертої статті 291 ГК України, згідно з якою правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України. Зі змісту зазначених правових норм випливає, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому такі заперечення мають бути висловлені ним протягом одного місяця після закінчення строку договору.

Таким чином суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що між сторонами продовжували існувати договірні відносини.

Згідно приписів ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.188 ГК України зміна господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором (ч.1). Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором (ч.2). Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду (ч.3).

Яке встановлено судами сторони в договорі оренди передбачили що відповідно до п.12.1. Договору, його умови мають однакову зобов'язальну силу для Сторін і можуть бути змінені за взаємною згодою Сторін з обов’язковим складанням Додаткового погодження.

Судами також встановлено що в порядку визначеному умовами договору та нормами права умови договору в частині розміру орендної плати не змінювались.

Таким чином суди дійшли вірного висновку що відповідно до приписів ст.1212 ЦК України та встановлених обставин справи зайво сплачені кошти підлягають стягненню.

Суд касаційної інстанції також погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що положення приписів ст.205 ч.3 ЦК України до спірних правовідносин застосовуватись не може, оскільки воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням лише у випадках, встановлених договором або законом. Як із встановлених судами обставин справи, так і із норм права не вбачається, що у спірних правовідносинах воля сторони у договорі могла виражатися її мовчанням.

Також, відсутні підстави вважати що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням приписів ст.218 ч.2 ГК України, оскільки, як вже зазначалось, сторони умовами договору визначили що його умови мають однакову зобов'язальну силу для Сторін і можуть бути змінені за взаємною згодою Сторін з обов’язковим складанням Додаткового погодження.

Статтею 193 Господарського кодексу України, та ст.526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Таким чином суди дійшли вірного висновку що відповідно до встановлених обставин справи зайво сплачені кошти підлягають стягненню.

Про те судові рішення підлягають скасуванню як такі, що прийняті при неповному з’ясуванні всіх обставин справи.

Так, як встановлено судами, пунктами 3.2-3.4 Договору встановлено, що орендні платежі сплачуються: 70% – підприємству орендодавця, а 30% –в Державний бюджет України.

Тобто за встановлених судами обставин справи підприємству орендодавця мала бути перерахована більша частина коштів, а в Державний бюджет України, відповідно, менша.

Між тим, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, стягнув з підприємства орендодавця 41 987, 35 грн., що становить меншу частину, а з Державного бюджету України постановив відшкодувати 58 782, 58 грн., що становить більшу частину коштів, судові рішення в цій частині спору не мотивовані.

Таким чином, такі висновки судів не ґрунтуються на встановлених ними обставинах справи.

Крім того, згідно ст.49 ч.2 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї державне мито незалежно від результатів вирішення спору.

З врахуванням цієї норми права та тією, встановленою судами обох інстанцій обставиною, що даний спір виник в наслідок неправильних виставлень відповідачем-1рахунків позивачу на сплату орендних платежів, суд касаційної інстанції не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо покладення витрат по сплаті держмита і на відповідача-2.

Оскільки з’ясування вказаних обставин справи пов’язане із дослідженням та оцінкою доказів, з урахуванням вимог ст.ст.1115, 1117 ГПК України, судові рішення як такі, що прийняті при неповному з’ясуванні всіх обставин справи, підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду необхідно всебічно та повно з’ясувати обставини справи в їх сукупності та вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п. 3, 11110 ч.1, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Поштамту –Центру поштового зв'язку №1 Кримської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" задовольнити частково.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.07.2008р. та рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 24.04.2008р. у справі №2-5/9443-2006 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

С у д д і Г.М. Мачульський

В.І. Шаргало