КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2008                                                                                           № 37/177

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Зеленіна В.О.

суддів:           Рєпіної Л.О.

Синиці О.Ф.

при секретарі:           Волуйко Т.В.

За участю представників:

Від позивача – не з’явився.

Від відповідача – Ганчук П. Я. – по довіреності, Тарасенко В. М. – по довіреності, Войченко Я. В. – по довіреності.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) "Укртрейдгаз"

на рішення Господарського суду м.Києва від 26.05.2008 р.

у справі № 37/177 (Кондратова І.Д.)

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртрейдгаз"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська газова компанія"

про                                                  визнання недійсним п. 6.2. договору на постачання природного газу № 21-ППГ від 01.06.2007 р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до відповідача про визнання недійсним п. 6.2. договору на постачання природного газу № 21-ППГ від 01.06.2007 р.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.05.2008 р. у справі № 37/177 в позові ТОВ “Укртрейдгаз” до ТОВ “Українська газова компанія” про визнання недійсним п. 6.2. договору на постачання природного газу № 21-ППГ від 01.06.2007 р. було повністю відмовлено.

Не погоджуючись з винесеним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його повністю скасувати та прийняти нове рішення, яким вимоги апеляційної скарги задовольнити, визнати п. 6.2. договору № 21/1-ППГ від 01.06.2007 р. між ТОВ “Українська газова компанія” та ТОВ “Укртрейдгаз” недійсним, оскільки вважає, що рішення було винесене по неповно з’ясованим обставинам з порушенням норм матеріального і процесуального права. Крім того, скаржник просить покласти судові витрати на відповідача.

Скаржник у своїй апеляційній скарзі стверджує, що:

п. 6.2. встановлена відповідальність виключно для позивача, а для відповідача відповідної йому відповідальності не передбачено;

в рішенні суду першої інстанції не були враховані умови Типового договору на постачання природного газу, затвердженого Наказом Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України від 10.04.1995 р. № 42 “Щодо затвердження типових договорів на постачання і транспортування природного газу в 1995 р.” щодо відповідальності відповідача;

неправильно були застосовані норми матеріального права (ч. 1 ст. 207 Господарського Кодексу України) щодо визнання договору недійсним;

не відповідають дійсності твердження суду першої інстанції про те, що в п. 6.1. договору сторони погодили розмір пені, оскільки такий розмір встановлений в п. 6.2. і лише для позивача;

ігнорування судом першої інстанції доводів і доказів, якими обгрунтовано позов позивача, є порушенням однієї з основних засад судочинства та вимог ст. 42 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2008 р. було порушене апеляційне провадження у справі № 37/177, розгляд справи був призначений на 17.07.2008 р.

17.07.2008 р. представники позивача та відповідача у судове засідання не з’явились, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Колегія, порадившись, вирішила відкласти розгляд даної справи у зв’язку з неявкою представників сторін на 31.07.2008 р.

31.07.2008 р. представник позивача знову у судове засідання не з’явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Згідно ст. 75 ГПК України, справа переглядається за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу та відзив ТОВ “Українська газова компанія” на неї, інші подані сторонами матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2007 р. між ТОВ “Українська газова компанія” (постачальник) та ТОВ “Укртрейдгаз” (покупець) був укладений договір № 21-ППГ на постачання природного газу (далі-договір), згідно умов якого відповідач зобов’язався передати у власність позивачу природний газ для подальшого розподілу споживачам України, а позивач, в свою чергу, зобов’язався прийняти природний газ, оплатити на умовах даного договору та використовувати за призначенням (п. 1.1. договору).

Пунктами 2.1. та 2.2. договору передбачено, що відповідач передає позивачу в 2007 р. газ в обсязі до 10 000 000,00 (десять мільйонів) куб. метрів, а позивач зобов’язується прийняти та оплатити його вартість на умовах даного договору.

Відповідно до п. 6.1. договору, за невиконання або неналежне виконання своїх зобов’язань по даному договору сторони несуть відповідальність у відповідності з чинним законодавством.

У пункті 6.2. договору сторони погодили, що у разі несплати або несвоєчасної сплати за спожитий газ у строки, зазначені у п. 5.1. даного договору, покупець сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Позивач просить суд визнати даний пункт договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що пункт 6.2. зазначеного договору суперечить статті 207 Господарського Кодексу України в якій зазначено, що недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов’язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов’язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов’язану сторону певних обов’язків; допускають односторонню відмову від зобов’язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Позивач звертає увагу суду на те, що Розділ 6 договору, хоч і називається “Відповідальність сторін”, проте пунктом 6.2. встановлена відповідальність виключно для позивача, а для відповідача відповідної йому відповідальності не передбачено, що порушує права та законні інтереси позивача, а, отже, за твердженням позивача, п. 6.2. договору має бути визнаний судом недійсним.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги ТОВ “Укртрейдгаз” задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до Розділу II (Глава 52) Цивільного Кодексу України та Глави 20 Господарського Кодексу України – договір є обов’язковим для виконання сторонами; сторони є вільними в укладанні договору та визначенні його умов; при укладанні договору на основі вільного волевиявлення сторони мають право погоджувати будь-які умови, що не суперечать законодавству; договір є укладеним з моменту коли сторони погодили всі умови та підписали договір.

Частиною 1 ст. 2 Цивільного Кодексу України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Згідно ч. 2 ст. 4 Цивільного Кодексу України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний Кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 4 Цивільного Кодексу України, цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Статтею 1 Господарського Кодексу України визначено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб’єктами господарювання, а також між цими суб’єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського Кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб’єктів господарювання визначаються цим Кодексом. Таким чином, норми Господарського Кодексу є спеціальними щодо встановлення відповідальності по зобов’язаннях суб’єктів господарювання.

Згідно ч. 2 ст. 193 Господарського Кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 217 Господарського Кодексу України, господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно ст. 230 Господарського Кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 67, ч. 4 ст. 179 Господарського Кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов’язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Таким чином, судом встановлено, що норми Господарського Кодексу України є спеціальними норами щодо встановлення відповідальності по зобов’язаннях суб’єктів господарювання.

Згаданими нормами передбачено застосування штрафних санкцій, зокрема, пені, за порушення будь-яких господарських зобов’язань, а тому встановлена сторонами відповідальність за прострочення строків оплати у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу не суперечить матеріальному праву, та, відповідно, не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання недійсним пункту 6.2. договору № 21-ППГ від 01.06.2007 р.

Місцевим господарським судом обгрунтовано не були прийняті посилання позивача на ст. 207 Господарського Кодексу України, згідно якої недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов’язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов’язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. При цьому колегією береться до уваги наступне.

Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що:

виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов’язану сторону певних обов’язків;

допускають односторонню відмову від зобов’язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов;

вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Судом встановлено, що умови договору № 21-ППГ на постачання природного газу від 01.06.2007 р. покладають обов’язки як на постачальника, так і на покупця, жодна умова договору не виключає та не обмежую відповідальність постачальника природного газу, більш того, у п. 6.1. договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов’язань по даному договору сторони несуть відповідальність у відповідності з чинним законодавством України.

Судом також враховано, що виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 Цивільного Кодексу України, виконання зобов’язання може забезпечуватися відповідно до закону або умов договору неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов’язання.

Згідно з ч. 2 ст. 551 Цивільного Кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Законом України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У п. 6.2. договору сторони погодили розмір пені, який відповідає Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”.

Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Таким чином, колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що п. 6.2. договору № 21-ППГ від 01.06.2007 р. не суперечить вимогам чинного законодавства.

Місцевим господарським судом обгрунтовано було взято до уваги також й те, що відповідно до вимог чинного законодавства сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; встановлена сторонами відповідальність за прострочення виконання зобов’язання не суперечить матеріальному праву України та жодним чином не порушує права покупця, встановлена відповідальність лише забезпечує належне виконання зобов’язання, відповідно, не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною.

Твердження скаржника, викладені в його апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи, та не можуть бути підставою для скасування рішення в розумінні ст. 104 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене вище, судова колегія дійшла до висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 26.05.2008 р. у справі № 37/177 відповідає матеріалам справи та чинному законодавству, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального Кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Укртрейдгаз” на рішення Господарського суду м. Києва від 26.05.2008 р. у справі № 37/177 – залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 26.05.2008 р. у справі № 37/177 – залишити без змін.

3. Матеріали справи № 37/177 повернути Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Зеленін В.О.

Судді                                                                                          Рєпіна Л.О.

Синиця О.Ф.

04.08.08 (відправлено)