КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2008                                                                                           № 48/262

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової Л.Г.

суддів:           Алданової С.О.

Коротун О.М.

при секретарі:           Степаненко Л.В.

За участю представників:

від позивача – Просянюк В.В.(довіреність№11/1-2-2927/Сд від 16.07.07р.)

від відповідача – Сташко С.М. (довіреність №б/н від 19.10.07р.)

Пашковський С.М.(директор)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Експерт Консалт Групп"

на рішення Господарського суду м.Києва від 11.10.2007

у справі № 48/262 (Сулім В.В.)

за позовом                               Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Експерт Консалт Групп"

про                                                  визнання недійсним договору та зобов’язання вчинити певні дії

Відповідно до ст. 77 ГПК України в судових засіданнях оголошувалась перерва 27.11.07р. до 11.12.07р. та 18.12.07р. до 15.01.08р.

ВСТАНОВИВ:

Департамент Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Експерт Консалт Групп” про визнання недійсним договору та зобов’язання вчинити дії.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.10.2007 р. у справі № 48/262 вищезазначений позов задоволено повністю, визнано недійсним договір від 14.09.2006 р. №10-мед/2006, зобов’язано відповідача повернути позивачу грошові кошти, отримані в якості передоплати за договором від 14.09.2006 р. №10-мед/2006 у розмірі 760 500,00 грн., стягнуто з відповідача 7690,00 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення скасувати і прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач обґрунтовує свою апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції помилково застосував Закон України “Про закупівлю товарів, робіт та послуг за державні кошти” до даних правовідносин, оскільки закупівля обладнання по спірному договору здійснювалась не за державні кошти, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

В судовому засіданні представники відповідача повністю підтримали апеляційну скаргу.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував, що оскаржуване рішення прийняте у повній відповідності до норм чинного законодавства, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду м. Києва без змін.

В судовому засіданні представник позивача доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу та в письмових поясненнях підтримав повністю.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи, колегія суддів встановила наступне.

14.09.06р. Департамент Державної служби охорони при МВС України та Товариство з обмеженою відповідальністю “Експерт Консалт Групп” уклали договір № 10-мед/2006/73-Д/2006 (далі – Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору відповідач зобов'язався поставити медичне обладнання, а саме ударно-хвильовий літотриптер “Compact Sigma” виробництва фірми Dоrnier, Німеччина, згідно специфікації (додаток 1), що є невід'ємною частиною Договору, а позивач зобов'язався прийняти та оплатити обладнання.

Пунктом 2.1 Договору на відповідача покладено обов'язок поставити обладнання за адресою позивача протягом 60 календарних днів з дати отримання оплати від покупця згідно пункту 6 Договору.

Відповідно до п. 6.1 вартість Договору складає 1 521 000,00 грн. без ПДВ, згідно ст. 5.1.7 Закону України “Про податок на додану вартість” (реєстраційне посвідчення МОЗ України №3126/2004 від 27.08.04р.). Порядок оплати визначений п. 6.2 Договору, а саме: шляхом перерахування на поточний рахунок відповідача в національній валюті (гривні) наступним чином: 50% вартості даного договору - часткова передоплата протягом 5 календарних днів з дня підписання даного договору; 50% вартості даного договору, - остаточний розрахунок, протягом 3 календарних днів з моменту постачання обладнання.

Сторонами був складаний та підписаний додаток 1 до Договору - специфікація 1, відповідно до якої товаром, що постачається за Договором, є ударно-хвильовий літотриптер “Compact Sigma” виробництва фірми Dоrnier, Німеччина, у кількості 1 шт., вартість якого становить 1 521 000,00 грн.

На виконання п. 6.1 Договору позивач того ж дня здійснив часткову передплату за обладнання, що підтверджується платіжним дорученням № 35 від 14.09.06р. на суму 760 500,00 грн.

02.01.07р. відповідач поставив позивачу обладнання, що підтверджується видатковою накладною № 1 від 02.01.06р. та довіреністю серія ААН № 828033 від 02.01.07р.

Таким чином, відповідач свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі.

Однак остаточний розрахунок відповідно до п.6.2 Договору позивачем здійснено не було, тобто на сьогоднішній день він виконав свої зобов'язання за Договором частково на суму 760 500,00 грн.

В подальшому, вважаючи, що спірний договір був укладений з порушенням процедури передбаченої Законом України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти”, Департамент Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Експерт Консалт Групп” про визнання недійсним цього договору та зобов’язання повернути сплачені кошти.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що при укладенні спірного договору сторони не дотримувалися процедури закупівлі, встановленої Законом України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти” та задовольнив позов повністю.

Колегія суддів дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, погодилась з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти”, цей Закон застосовується до всіх закупівель товарів, робіт і послуг, що повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, за умови, що вартість закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 30 тисяч гривень, а робіт - 300 тисяч гривень.

Згідно із ст. 1 цього Закону у редакції, яка діяла на момент укладення спірного договору:

- державними коштами є кошти Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів, державні кредитні ресурси, а також кошти Національного банку України, державних цільових фондів, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, кошти загальнообов'язкового державного соціального страхування, кошти страхування на випадок безробіття, кошти загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, кошти, передбачені Законом України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, гуманітарна допомога в грошовій формі, кошти державних, казенних, комунальних підприємств та господарських товариств, в яких державна частка акцій перевищує 50 відсотків, які спрямовуються на придбання товарів, робіт і послуг;

-          розпорядниками державних коштів є органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, інші органи, установи, організації, визначені Конституцією України та законодавством України, а також підприємства, установи чи організації, створені в установленому порядку органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим чи органами місцевого самоврядування та уповноважені на отримання державних коштів, взяття за ними зобов'язань та здійснення платежів, державні, казенні, комунальні підприємства та господарські товариства, в яких державна частка акцій перевищує 50 відсотків;

-          замовником є розпорядник державних коштів, який здійснює закупівлю в порядку, визначеному цим Законом, при цьому замовником вважається суб'єкт, тендерний комітет якого проводить процедуру закупівлі та який одночасно укладає з переможцем договір про закупівлю, крім випадків здійснення закупівлі товарів на засадах міжвідомчої координації.

Державна служба охорони при МВС України здійснює свою діяльність відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 10.08.93р. № 615 “Про заходи щодо вдосконалення охорони об'єктів державної та інших форм власності”, якою затверджено Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ (надалі – “Положення”).

Згідно із п. 1 Положення Державна служба охорони при Міністерстві внутрішніх справ створена для здійснення заходів щодо охорони нерухомих об'єктів та іншого майна, в тому числі вантажів, тимчасового зберігання валютних цінностей, забезпечення особистої безпеки громадян, а також технічного захисту інформації на договірних засадах в порядку, встановленому законодавством. Державна служба охорони є підпорядкованою Міністру внутрішніх справ єдиною централізованою системою, очолюваною Департаментом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ, яка складається з управлінь, відділів Державної служби охорони при головних управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, м. Києві та Київській області, управліннях МВС в областях та м. Севастополі та підпорядкованих їм підрозділів охорони: міських, районних, міжрайонних відділів, відділень, підрозділів воєнізованої охорони та охоронних підрозділів, стройових підрозділів міліції охорони, пунктів централізованого спостереження, у тому числі на окремих об'єктах, а також установ та навчальних закладів професійної підготовки працівників охорони.

Пунктом 2 Положення встановлено, що Державна служба охорони у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами МВС, а також цим Положенням.

Засади майнової діяльності Державної служби охорони визначені п. 9 Положення, а саме: Державна служба охорони провадить свою діяльність на засадах госпрозрахунку за рахунок коштів, одержаних її підрозділами охорони, підприємствами та установами за організацію і надання послуг з охорони та безпеки за договорами, та інших надходжень, передбачених законодавством; фінансово-господарська діяльність підрозділів охорони провадиться згідно із Законом України “Про підприємства в Україні”; чистий прибуток підрозділів охорони спрямовується на вдосконалення службової діяльності, матеріально-технічне та фінансово-господарське забезпечення, здійснення заходів соціального захисту їх працівників; департамент визначає порядок володіння, користування і розпорядження майном та коштами Державної служби охорони згідно із законодавством; департамент і управління, відділи є органами управління, діяльність яких не має за мету одержання прибутку; майно Державної служби охорони закріплюється за Департаментом на праві оперативного управління, управліннями, відділами, підрозділами охорони - на праві господарського відання або оперативного використання.

Позивач діє на підставі Положення, яке затверджується Міністерством внутрішніх справ за поданням керівника департаменту. Департамент є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, штампи і бланки (п. 7 Положення).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13.10.05р. № 878 затверджено Положення про Департамент державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України (надалі – “Положення про позивача”).

Згідно із п. 1 Положення про Департамент державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України позивача, Департамент Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України є головним органом у системі Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, який координує здійснювані нею заходи з охорони об'єктів усіх форм власності та забезпечення особистої безпеки громадян і є підпорядкованим Міністру внутрішніх справ України. Пунктом 4 Положення встановлено, що позивач є органом управління, діяльність якого не передбачає отримання прибутку, фінансування видатків якого здійснюється за рахунок централізованих відрахувань підпорядкованих підрозділів ДСО.

Позивач визначає порядок володіння, користування і розпорядження майном та коштами ДСО згідно із законодавством (п. 5 Положення про позивача).

Майнова основа діяльності позивача визначена у п.п. 8, 9 та 10 Положення про Департамент державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України: майно Департаменту є державною власністю, що закріплюється за ним на правах оперативного управління; майно Департаменту використовується відповідно до чинного законодавства, цього Положення та відповідних актів Департаменту, що визначають порядок володіння, користування та розпорядження майном ДСО; Департамент має необхідні оборотні кошти для придбання товарно-матеріальних цінностей, видачі грошового утримання та заробітної плати, створення резервного фонду від суми централізованих відрахувань з прибутку УДСО (ВДСО), підпорядкованих підрозділів ДСО. Департамент у встановленому законодавством порядку має право вирішувати питання щодо придбання основних фондів для УДСО (ВДСО), підпорядкованих підрозділів ДСО та їх реалізації, передання та списання, у тому числі автотранспорту, устаткування, засобів обчислювальної техніки зв'язку, технічних засобів охоронного призначення та іншого майна.

Згідно із преамбулою Закону України “Про підприємства в Україні”, який діяв на момент прийняття Постанови Кабінету Міністрів України від 10.08.93р. № 615, Закон визначає види і організаційні форми підприємств, правила їх створення, реєстрації, реорганізації і ліквідації, організаційний механізм здійснення ними підприємницької діяльності в умовах переходу до ринкової економіки. Статтею 2 Закону встановлювалося, що в Україні можуть діяти підприємства таких видів: приватне підприємство, засноване на власності фізичної особи; колективне підприємство, засноване на власності трудового колективу підприємства; господарське товариство; підприємство, яке засноване на власності об'єднання громадян; комунальне підприємство, засноване на власності відповідної територіальної громади; державне підприємство, засноване на державній власності, в тому числі казенне підприємство.

Статтею 80 Цивільного кодексу України встановлено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (ст. 81 ЦК України). Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом (ст. 83 ЦК України).

Згідно із ст. 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. Суб'єкти господарювання реалізують свою господарську компетенцію на основі права власності, права господарського відання, права оперативного управління відповідно до визначення цієї компетенції у цьому Кодексі та інших законах. Суб'єкти господарювання - господарські організації, які діють на основі права власності, права господарського відання чи оперативного управління, мають статус юридичної особи, що визначається цивільним законодавством та цим Кодексом.

Статтею 62 Господарського кодексу України встановлено, що підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

Відповідно до ст. 63 Господарського кодексу України залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів: приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб'єкта господарювання (юридичної особи); підприємство, що діє на основі колективної власності (підприємство колективної власності); комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади; державне підприємство, що діє на основі державної власності; підприємство, засноване на змішаній формі власності (на базі об'єднання майна різних форм власності).

З наведеного вбачається, що позивач має всі ознаки державного підприємства, керується законодавством, яке регулює діяльність підприємств (п. 9 Положення), метою діяльності якого не є отримання прибутку і його майно, в тому числі й грошові кошти, є державною власністю.

Крім того, позивач є розпорядником грошових коштів, який у разі здійснення закупівлі товарів на суму, що дорівнює або перевищує 30000,00 грн., зобов'язаний проводити відповідні закупівлі у порядку, встановленому Законом України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти”.

Також, на теперішній час в редакції ст. 1 Закону України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти”, державні кошти – це кошти Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів, державні кредитні ресурси, а також кошти Національного банку України, державних цільових фондів, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, кошти загальнообов'язкового державного соціального страхування, кошти страхування на випадок безробіття, кошти загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, кошти, передбачені Законом України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, гуманітарна допомога в грошовій формі, кошти Аграрного фонду, Державного та місцевих фондів енергозбереження, кошти установ чи організацій, створених в установленому порядку органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим чи органами місцевого самоврядування, кошти підприємств, які спрямовуються на придбання товарів, робіт і послуг.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що при укладенні спірного договору, необхідно було дотриматись порядку та процедури встановлених Законом України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти”, що в порушення цього ж Закону сторонами здійснено не було.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 4 ЦК України встановлено, що актами цивільного законодавства України є Конституція України, Цивільний кодекс України, а також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки спірний договір укладено сторонами всупереч вимогам Закону України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти”, вимоги позивача в частині визнання недійсним договору від 14.09.06р. № 10-мед/2006, укладеного між Департаментом Державної служби охорони при МВС України та Товариством з обмеженою відповідальністю “Експерт Констал Груп”, на думку колегії суддів є обґрунтованими та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції.

Згідно із ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача повернути кошти у сумі 760 500,00 грн., що були перераховані в якості передоплати на виконання умов Договору також підлягають задоволенню.

Разом з цим, апеляційний суд погоджується з місцевим господарським судом та не приймає до уваги твердження позивача, що начальник Департаменту не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення договору поставки медичного обладнання, оскільки як вбачається з п. 16 Положення про позивача, він підписав спірний договір в межах повноважень наданих йому зазначеним Положенням.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач в порушення зазначеної норми належним чином апеляційну скаргу не обґрунтував, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не навів.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 11.10.07р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв’язку з чим підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Експерт Консалт Групп” залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 11.10.2007 р. у справі № 48/262 - без змін.

Матеріали справи № 48/262 повернути господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом одного місяця з дня її прийняття.

Головуючий суддя                                                                      Смірнова Л.Г.

Судді                                                                                          Алданова С.О.

Коротун О.М.

17.01.08 (відправлено)