ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"08" січня 2008 р. 10 год. 20 хв., м. Чернігів                              Справа № 6/370/3

Господарський суд Чернігівської області у складі:

судді Блохіної Ж.В.

при секретарі Кузьміні М.М.

за участю представників:

позивача Тищенко А.В., довіреність №03-02/06 від 08.01.2008р.

відповідача Поди В.В., довіреність № б/н від 27.11.2007р.

за участю прокурора

відділу прокуратури

Чернігівської області: Єрепи В.В., посвідчення №134 від 05.09.2007р.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

позов Прокурора Ріпкинського району в інтересах держави в особі

Відділення Фонду соціального захисту інвалідів у

Чернігівській області, м. Чернігів, вул. Комінтерну, 14

до Товариства з обмеженою відповідальністю „ВЮТбуд”,

вул. Свердлова, 50, смт. Ріпки

про стягнення 8702,91 грн.

ВСТАНОВИВ:

Відділенням Фонду соціального захисту інвалідів у Чернігівській області подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю „ВЮТбуд” про стягнення 8702,91 грн. адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просить задовольнити позов в повному обсязі, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачем невиконаний норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, чим порушено вимоги Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, а тому, на підставі ст. 20 вищевказаного Закону з відповідача підлягають стягненню адміністративно-господарські санкції та пеня.

Представник відповідача стосовно позовних вимог заперечує та вважає їх безпідставними; з висновками акту перевірки, які покладено в основу адміністративного позову, не погоджується. Крім того, на думку відповідача обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Вислухавши пояснення повноважних представників, розглянувши матеріали справи, з’ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 17 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р. № 875-ХІІ (надалі –Закон № 875), визначено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

У відповідності зі ст. 18 Закону № 875 забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст. 19 Закону № 875 встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно ч. 2 цього Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до ч. 10 Закону № 875 керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону. При цьому державна служба зайнятості відповідно до Закону України „Про зайнятість населення” лише сприяє працевлаштуванню інвалідів, які знаходяться на обліку та зареєстровані як безробітні.

Отже, обов”язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається виключно на підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю.

Відповідно до ч. 5 Закону № 875 виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою вищевказаної статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Згідно форми № 10-ПІ (річна) „Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів” за 2006 рік середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становить у Відповідача 103 особи. Норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до вимог ст. 19 Закону № 875, становить 4 особи, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) - 4.

Згідно висновку акту перевірки щодо дотримання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю щодо дотримання вимог статей 19 і 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 19.07.2007р. виявлені розбіжності щодо фактично відпрацьованого часу інвалідами, тому невиконання нормативу становить 1 робоче місце.

Як вбачається із Розрахунку та Списку працюючих інвалідів –штатних працівників, фактично відпрацьовано інвалідами 37 місяців, що відповідає створенню 3 робочих місць для працевлаштування інвалідів (37 : 12 = 3,08).

Таким чином, невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів становить 1 особу.

Згідно вищезазначеного Звіту та Акту річний фонд оплати праці за 2006 рік складає –896,4 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника –8702,91 грн., а не як зазначено в звіті 725,2 грн., (обчислена шляхом ділення розміру фонду оплати праці (896,4 тис. грн.) на середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу (103)).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону № 875-ХІІ, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Таким чином сума адміністративно–господарських санкцій, яку має сплатити Відповідач, становить 8702,91 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правої відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно ч. 4 ст. 20 Закону № 875 адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Дані вимоги Відповідач не виконав та адміністративно–господарські санкції в установлений строк не сплатив.

Окрім того, заперечення представника відповідача не приймаються до уваги, оскільки згідно ч. 3 ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону. При цьому державна служба зайнятості відповідно до Закону України „Про зайнятість населення” лише сприяє працевлаштуванню інвалідів, які знаходяться на обліку та зареєстровані як безробітні.

Отже, обов’язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається виключно на Товариство з обмеженою відповідальністю „ВЮТбуд”.

У відповідності зі ст. 20 Закону № 875, спори, що виникають із правовідносин за статтями 19, 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів в судовому порядку.

Фонд соціального захисту інвалідів, його відділення мають право захищати свої права та законні інтереси, у тому числі в суді.

Оскільки відповідач добровільно суму адміністративно–господарських санкцій не сплатив, позивач правомірно звернувся до суду з позовною заявою про стягнення 8702,91 грн.

За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 94, 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „ВЮТбуд” (вул. Свердлова, 50, смт. Ріпки, р/р 260003336 в ЧОД АППБ „Райффайзен банк „Аваль”, МФО 353348, код 30904367) до державного бюджету Ріпкинського району (р/р 0421 в УДК в Чернігівській області, МФО 853592, код 21409644) 8702,91 грн. адміністративно-господарських санкцій.

3. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

4. Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя Ж.В. Блохіна