ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2008 р.

№ 23/266

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Гончарука П.А. (головуючого),

Вовка І.В.,

Стратієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства ”Синельниківський ресорний завод” на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 3 березня 2008 року у справі № 23/266 за позовом відкритого акціонерного товариства “Синельниківський ресорний завод” до Товариства з обмеженою відповідальністю ”Ковальське та ливарне виробництво” про стягнення заборгованості та розірвання договору поставки від 12 червня 2007 року № 23/03 та зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ”Ковальське та ливарне виробництво” до Відкритого акціонерного товариства ”Синельниківський ресорний завод” про стягнення заборгованості,-

Встановив:

У жовтні 2007 року відкрите акціонерне товариство “Синельниківський ресорний завод” звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ”Ковальське та ливарне виробництво” про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 89069,64 грн., посилаючись на невиконання умов договору поставки від 12 червня 2007 року № 23/03.

Заявою від 6 листопада 2007 року позивач змінив предмет позову і просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 92676,01 грн. та розірвати договір поставки від 12 червня 2007 року № 23/03.

29 листопада 2007 року відповідач подав до суду зустрічний позов до відкритого акціонерного товариства “Синельниківський ресорний завод” про стягнення 83232 грн. та судових витрат.

В судовому засіданні 18 грудня 2007 року позивач відмовився від позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені.

Рішенням господарського суду Донецької області від 18 грудня 2007 року розірвано договір № 23/03 від 12 червня 2007 року, стягнуто з відповідача на користь позивача 83232 грн. боргу та судові витрати, припинено провадження у справі щодо вимог про стягнення пені, відмовлено у позові щодо стягнення збитків. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з позивача судові витрати.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 3 березня 2008 року рішення місцевого господарського суду скасовано, в задоволенні вимог позивача відмовлено, припинено провадження у справі в частині стягнення з відповідача пені, у зв'язку з відмовою позивача від цих вимог. Зустрічний позов задоволено. Стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість в сумі 83232 грн. та судові витрати.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції при прийнятті постановленого у справі судового рішення норм процесуального права, просить постанову у справі скасувати, а рішення місцевого господарського суду від 18 грудня 2007 року залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередньої інстанції, п. 1.1 договору № 23/03 від 12 червня 2007 року відповідач зобов'язаний поставити, а позивач –прийняти і оплатити продукцію згідно специфікації, яка є невід'ємною частиною договору. Сторонами підписана специфікація № 1 від 12 червня 2007 року, в якій передбачені строк поставки та умови оплати продукції –50 % передоплата, 50 % - по факту повідомлення про готовність продукції до відвантаження.

Платіжним дорученням № 1737 від 15 червня 2007 року позивач перерахував відповідачу 50 % вартості продукції в сумі 83232 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач не виконав свої зобов'язання щодо строків поставки продукції за договором № 23/03 та специфікації № 1 до нього, доказів належного повідомлення позивача про готовність продукції до відвантаження та необхідність оплати решти вартості продукції відповідач не надав. При цьому, суд зазначив, що поставку продукції після спливу 45 днів з дня отримання відповідачем коштів за платіжним дорученням № 1737 від 15 червня 2007 року з доставкою повинен був здійснити відповідач, факт чого останнім не доведено, а тому вимоги позивача щодо розірвання договору № 23/03 та стягнення 83232 грн. є обґрунтованими, а вимоги відповідача задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог позивача про стягнення збитків, які виникли внаслідок зриву поставки готової продукції до Білорусі, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність належних доказів наявності таких збитків, а тому відмовив у їх задоволенні.

Не погодившись з такими висновками місцевого господарського суду, апеляційна інстанція скасувала судове рішення у справі, в задоволенні первісного позову відмовила, припинила провадження у справі в частині вимог позивача щодо стягнення пені, а зустрічні позовні вимоги задовольнила, посилаючись на наступне.

Факт повідомлення відповідачем позивача про готовність продукції та необхідність сплати решти суми відповідач підтвердив реєстрацією відповідного листа № 315 від 23 липня 2007 року, направленого позивачу факсом, у книзі реєстрації вихідної кореспонденції за 23 липня 2007 року, видачею позивачем довіреністю на отримання продукції, визначеної договором, дорожнім листом та авансовим звітом працівника позивача, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не виконав умови договору та специфікації до нього, не сплатив решти суми по факту повідомлення про готовність продукції.

Апеляційний суд зазначив, що умовами договору № 23/03 і специфікацією № 1 до нього не передбачено порядку поставки продукції, але у судовому засіданні суду другої інстанції представник позивача повідомив, що продукція повинна була бути вивезена покупцем шляхом самовивозу, а тому висновок місцевого господарського суду про те, що відповідач не виконав свої зобов'язання щодо строків поставки продукції, не відповідає обставинам справи.

Встановивши, що позивач не виконав своїх зобов'язань щодо оплати вартості продукції і, виходячи з вимог ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, суд другої інстанції дійшов висновку про підставність зустрічних позовних вимог та про відсутність підстав для розірвання договору, стягнення суми попередньої оплати та суми збитків.

Вказані висновки суду другої інстанції суду є законними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування постанови Донецького апеляційного господарського суду у справі не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України –

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства ”Синельниківський ресорний завод” залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 3 березня 2008 року у справі № 23/266 –без змін.

Головуючий           Гончарук П.А.

Судді Вовк І.В.

Стратієнко Л.В.