ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.08

Справа №АС9/757-07.

За позовом: Сумського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів, м. Суми

До відповідача: Акціонерного товариства закритого типу «Сумський фарфоровий завод», м. Суми

Про стягнення:          188 281 грн. 01 коп.

Суддя ЛУЩИК М.с.

Представники:

Від позивача:                    Груздо Т.С.

Від відповідача:           Тумка В.А.

Суть спору: позивач, відповідно до позовної заяви, просить стягнути з відповідача на свою користь 188 281 грн. 01 коп. адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів в 2006 р. відповідно до вимог ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, з яких 176 177 грн. 61 коп. основної заборгованості та 12 103 грн. 40 коп. пені за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій станом на 30.11.2007р.

Відповідач подав відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що з його боку не було відмови у працевлаштуванні інвалідів.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 06.02.2008р. провадження по справі було зупинено до 28.02.2008р. для здійснення сумісної позапланової перевірки з працівниками правоохоронних органів щодо достовірності даних про атестацію робочих місць та факту дійсності цих заходів в 2006 році. Ухвалою господарського суду Сумської області від 03.03.2008р. провадження по справі було поновлено.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21 березня 2002 року № 875-ХП (далі Закон) діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їх здоров'я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності.

Статтею 19 даного Закону для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік у кількості 1 робочого місця.

Статтею 20 Закону встановлено обов'язок підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ч.1 ст. 19 Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), установі, організації за кожне робоче місце не зайняте інвалідом, а якщо працює від 8 до 15 осіб - в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві ( в об'єднанні), установі.

Підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від Форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша ніж установлена нормативами зазначеними вище, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом (ч. І ст.20 Закону).

Згідно із ч.3 ст. 18 вищезазначеного Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. п. 11,12 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року за № 314 на місцеві органи соціального захисту населення покладаються такі обв’язки: виявляти інвалідів, які бажають працювати; щомісячно надсилати державній службі зайнятості списки інвалідів, які виявили бажання працювати; подавати державній службі зайнятості заявки на професійне навчання інвалідів; вести інформаційний банк даних про інвалідів, які працюють і бажають працювати.

Згідно із зазначеним вище Положенням державна служба зайнятості повинна вести облік інвалідів, які звернулися за допомогою у працевлаштуванні; сприяти працевлаштуванню інвалідів, які звернулися з проханням, з урахуванням рекомендацій МСЕК та щоквартально подавати місцевим органам соціального захисту населення інформацію про працевлаштування інвалідів.

Слід зазначити, що нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні передбачено, що на підприємство покладено обов’язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов’язок їх працевлаштування.

Так, згідно, протоколу засідання міської комісії по атестації робочих місць для працевлаштування інвалідів № 9 від 17.01.2006р. створено 23 робочих місця для працевлаштування інвалідів в АТЗТ «Сумський фарфоровий завод».

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема звітів про наявність вакансій станом на 28.01.2006р., на 28.03.2006р., на 18.06.2006р., на 28.09.2006р., на 28.10.2006р., відповідач неодноразово сповіщав Сумський міський центр зайнятості про наявні вакансії, проте вищезазначеним органом інваліди для працевлаштування на підприємство відповідача не направлялися.

Доказів, які б свідчили про те, що відповідач відмовив у прийнятті на роботу інвалідам, які безпосередньо зверталися до підприємства відповідача або які були направлені переліченими у ст. 18 Закону України ”Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” органами – позивачем не були надані і у справі відсутні.

Крім того, слід зазначити, що чинне законодавство не зобов’язує підприємства самостійно займатися працевлаштуванням інвалідів, тому покладати на підприємство відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій за неналежне виконання своїх обов’язків щодо працевлаштування інвалідів є неправомірним і суперечить, як загальним принципам права, так і ст. 19 Конституції України, яка передбачає, що правовий порядок ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Підставою для застосування будь – яких штрафних санкцій, тобто для застосування певного виду відповідальності має бути конкретне правопорушення з певним його складом, визначеним чинним законодавством.

Відповідач не порушив покладений на нього законодавством обов’язок щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а отже не може нести відповідальність, що встановлена ст. 20 Закону, за неналежне виконання обов’язків по працевлаштуванню інвалідів органами, зазначеними у ст. 18 Закону та в Положенні про робоче місце інваліда, оскільки відповідач не зобов’язаний забезпечувати безпосереднє працевлаштування інвалідів.

Специфіка діяльності підприємства відповідача пов’язана з тим, що не кожен працівник – інвалід зможе працювати на підприємстві без наявності спеціальної освіти, спеціальних знань і належного здоровя.

Враховуючи вищевикладене господарський суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 71 КАСУ, кожна сторона повинна довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги або заперечення, а відповідно до ч. 1 ст. 86 КАСУ, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 94, 98, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову – відмовити.

Згідно ст. 186 КАС України заява про апеляційне оскарження постанови подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення (з дня складення постанови в повному обсязі). Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Згідно ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання, апеляційної скарги постанова, якщо її не було скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

СУДДЯ                                                                                          М.С. ЛУЩИК

Повний текст постанови підписаний 17.03.2008р.