ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2008 р. Справа № 40/145-07

вх. № 3617/4-40

Суддя господарського суду Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Мельнік Р.В.

за участю представників сторін:

позивача - Мазной В.П. дов від 28.01.2008року № 01/01-2008/1 відповідача - Безкровний М.Г. дов б/н від 16.01.2008 року.

прокурор - ЛавриненкоО.С. дов від 12.02.2008 року

розглянувши справу за позовом Військовий прокурор Харківського гарнізону м. Х-в в інтересах державив ос. Державним підприємством Міністерства оборони України “Харківська контора матеріально-технічного забезпечення

до ПФ "Вікар", м. Харків

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги полягають у визнанні договору № 39 від 30.12.2005 року, укладений між Приватною фірмою “Вікар” та Державним підприємством Міністерства оборони України “Харківська контора матеріально-технічного забезпечення” недійсним.

Представник прокуратури в судовому засіданні позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Перший позивач позовні вимоги підтримав, але просив розглядати справу без його участі.

Представник другого позивача позовні вимоги вважає необґрунтованими, а оспорюваний договір вважає таким, що укладався у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідача у відзиві та через представника в судовому засіданні проти позову заперечує. Вказує, що обов'язки за договором були виконані в повному обсязі, Державне підприємство Міністерства оборони України „Харківська контора матеріально-технічного забезпечення” є суб'єктом господарських правовідносин, а тому самостійно здійснює господарську діяльність, правових підстав для визнання договору недійсним немає.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне:

30.12.2005 року між ПФ „Вікар” та Державним підприємством Міністерства оборони України „Харківська контора матеріально-технічного забезпечення” був укладений Договір № 39, щодо надання складських послуг з зберігання товару та надання послуг з приймання (відправки) вантажу ПФ „Вікар” залізничним транспортом та проведення вантажно-розвантажних робіт силами Підприємства,

Прокурор просить визнати зазначений договір недійсним на підставі ст. 207 Цивільного кодексу України, посилаючись на те, що Державне підприємство Міністерства оборони України „Харківська контора матеріально-технічного забезпечення” є військовою частиною, та зазначений договір шкодить інтересам держави.

Відповідно до Статуту Державного підприємства Міністерства оборони України „Харківська контора матеріально-технічного забезпечення” – підприємство засноване на державній власності і підпорядковане Міністерству оборони України як органу управління майном.

Метою створення Підприємства є забезпечення потреб капітального будівництва МО України та сторонніх споживачів будівельними матеріалами, конструкціями, продукцією машинобудування з високими якісними характеристиками, виконання державного контракту і замовлення МО України, договірних зобов’язань по виробництву, ремонту військового майна, а також для випуску цивільної продукції та товарів широкого вжитку, отримання максимально можливого прибутку (доходу) для вирішення виробничих, соціально-економічних інтересів трудового колективу і його членів.

Статутом Державного підприємства Міністерства оборони України „Харківська контора матеріально-технічного забезпечення” передбачені наступні напрямки діяльності підприємства: забезпечення здійснення комерційної діяльності; організація власних торгівельних підрозділів для реалізації товарів широкого вжитку та інших власного і не власного виробництва, залишками і відходами виробництва, виїзна торгівля; організація та проведення роботи по наданню послуг юридичним та фізичним особам транспортно-експедиційного характеру, перевезення вантажів, супровід вантажів, прийняття товарів та майна по договору схову на збереження, агентських, облікових, експертних, консультаційних, маркетингових; виконує роботи та надає послуги не заборонені законодавством України, тощо.

Відповідно до п. 3.1. Статуту, підприємство є юридичною особою. Права та обов’язки якої набуло з моменту реєстрації, що була вчинена 24.05.1996 року.

Відповідно до п. 3.6. Статуту, підприємство має право укладати угоди, набувати майнові та особисті немайнові права, нести обов’язки, тощо.

Відповідно до ч. 1. ст. 62 Господарського кодексу України, підприємство – самостійний суб’єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб’єктами для задоволення суспільних і особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торгівельної іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом і іншими законами.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, підприємство, якщо інше не передбачено законом, діє на підставі статуту.

Відповідно до п. 4.2 Статуту підприємства, майно підприємства закріплено за ним на праві повного господарського відання, та підприємство користується та розпоряджається ним на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та Статуту.

Відповідно до ч. 1ст. 136 Господарського кодексу України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України N 1919 від 28 грудня 2000 р., „Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил”, закріплює термін Військова частина, під яким розуміється військова частина, заклад, установа, організація, які утримуються за рахунок коштів державного бюджету і входять до складу Збройних Сил.

Однак, підприємство не утримується за рахунок коштів державного бюджету, а самостійно веде господарську діяльність, за рахунок якої сплачує заробітну плату своїм працівникам, сплачує податки та обов’язкові платежі, воно не є військовою частиною, таким чином прокурором неправильно застосовані норми права, і в даному випадку необхідно спиратися на загальні норми права.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 67 Господарського кодексу України, стосунки підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюється на підставі договору. Підприємства вільні у виборі предмету договору, визначенні зобов’язань, інших умов господарських співвідношень, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов’язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажедавцем), і повернути її поклажедавцеві у схоронності.

Таким чином, Державне підприємство Міністерства оборони України „Харківська контора матеріально-технічного забезпечення” мало підстави для укладання зазначеного договору.

З урахуванням обставин справи та вимог чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання договору № 39 від 30.12.2005 року недійсним – необґрунтовані, а тому суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 12, 15, 22, 33, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Суддя Жельне С.Ч.