ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.08 Справа № 20/35д/08

Суддя Гандюкова Л.П.

м. Запоріжжя

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгово-транспортне агентство “Вагнер”, м. Запоріжжя До відповідача: Відкритого акціонерного товариства ”Запорізька оптово-роздрібна фірма “Взуття”, м. ЗапоріжжяПро визнання договору купівлі-продажу дійсним

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача – Снет І.Ю. (директор, протокол №1 від 03.01.1998р.);

Від відповідача –Солошенко Ю.В. (довіреність №1 від 03.01.2008р.)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про визнання дійсним договору №1 від 03.10.1996р. купівлі-продажу 14/100 частини комплексу складських будівель та споруд по вул.Фонвізіна,8 у м.Запоріжжя. Ухвалою господарського суду від 14.12.2007р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 20/35д/08, судове засідання призначено на 21.01.2008р.

У судовому засіданні 21.01.2008р. за згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач підтримує позовні вимоги, викладені у позові, та на підставі ст.ст.15,16, п.2 ст.220 ЦК України, ст.ст.179,180,181 ГК України просить позов задовольнити –визнати дійсним договір купівлі-продажу №1 14/100 частин комплексу складських будівель та споруд по вул.Фонвізіна,8 від 03.10.1996р., укладений між ВАТ “ЗОРФ “Взуття” в особі генерального директора Беліка Василя Васильовича, діючого на підставі статуту, та ТОВ ТТА “Вагнер” в особі директора Гребенюка Вадима Григоровича, діючого на підставі статуту. Позовні вимоги мотивовані наступним. У спірному господарському договорі сторони домовились про всі істотні умови, відбулося часткове виконання договору покупцем (позивачем), а саме: сплачені кошти у розмірі 50000 грн. продавцю; прийнято складські споруди та зареєстровано право власності на них в БТІ; укладено договір із Запорізькими міськими електромережами; 21.11.1996р. покупець зарахував складські приміщення на баланс та ввів їх в експлуатацію; відокремив земельну ділянку під придбаними складськими спорудами, про що свідчить акт постійного землекористування. Також відбулося часткове виконання договору продавцем (відповідачем), а саме: отримані кошти у розмірі 50000грн.; передано складські споруди позивачу; продавець розмежував земельні ділянки між спільними землекористувачами. На своєчасну вимогу нотаріально посвідчити договір відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення, пославшись на те, що відсутні вимоги чинного законодавства на нотаріальне посвідчення договорів такої форми і цілком достатньо підписів та мокрих печаток сторін. 23.11.2007р. позивач направив відповідачу претензію з вимогами виконати усі умови договору, у відповідь на яку відповідач взагалі не визнає договір дійсним у зв’язку з відсутністю його нотаріального посвідчення.

Відповідач у письмовому відзиві зазначив наступне. Купівля-продаж складських приміщень відбулася в 1996р. Відповідно до ст.257 ЦК України строк загальної позовної давності складає 3 роки. Позивач протягом 11 років користувався, розпоряджався предметом договору і весь строк жодного разу не звернувся до відповідача з претензією чи до суду. Заяви про поновлення строків позовної давності чи доказів поважності пропуску строків позовної давності позивач не надав. Тому відповідно до п.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, відповідач вважає, що відсутній предмет спору, оскільки у позовній заяві позивач посилається на договір купівлі-продажу №1 від 03.10.1996р., а додає договір без дати від вересня 1996р. Із тексту реєстраційного посвідчення ОП ЗМБТІ видно, що право власності на складські приміщення виникло на підставі нотаріально посвідченого договору 14.11.1996р. (р.№3-2230). Зазначає, що позивач на протязі 11 років користувався та розпоряджався предметом договору купівлі-продажу від 14.11.1996р. Право власності на складські приміщення по вул..Фонвізіна,8, у м.Запоріжжя перейшло від ВАТ “ЗОРФ “Взуття” до ТОВ ТТА “Вагнер” на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально 14.11.1996р. та зареєстрованого в ОП ЗМБТІ 20.11.1996р. Тому відповідач просить залишити позовну заяву про визнання дійсним договору без розгляду, та припинити провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

03.10.1996р. (як зазначено у розділі “Реквізити сторін”) між Відкритим акціонерним товариством ”Запорізька оптово-роздрібна фірма “Взуття” (продавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Торгово-транспортне агентство “Вагнер” (покупець, позивач) у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу №1, предметом якого є складське приміщення, розташоване за адресою: 330068, м.Запоріжжя, вул. Фонвізіна,8. Продавець зобов’язався передати у власність покупцю складське приміщення , до складу якого входять приміщення Д і Д1 загальною площею 1400,3 кв.м., приміщення Л площею 16,5 кв.м. і прилегла територія згідно з схемою розподілу, з окремим в’їздом. Покупець зобов’язався прийняти складське приміщення і оплатити його ціну 50000грн. Право власності на складське приміщення переходить до покупця з моменту підписання акту приймання-передачі (п.п.1.1, 1.2,1.4,1.5).

Відповідно до п.п.2.1, 2.1.1 договору покупець сплачує вартість складського приміщення наступним чином: 50% вартості –протягом 15 днів після підписання договору купівлі-продажу, залишок 50% - сплачується протягом 25 днів після підписання договору.

Згідно з п.3.1 договору передача складського приміщення здійснюється продавцем протягом 3 робочих днів після здійснення угоди купівлі-продажу.

У п.11.2 договору сторони визначили, що договір підлягає нотаріальному посвідченню. Акт приймання –передачі майна за вказаним договором за свідченням представників сторін не складався.

14.11.1996р. між ВАТ “Запорізька оптово-роздрібна фірма “Взуття” і ТОВ “Торгово - транспортне агентство “Вагнер” укладено договір, який нотаріально посвідчено державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори, (зареєстровано в реєстрі за №3-2230). Відповідно до цього договору ВАТ “Запорізька оптово-роздрібна фірма “Взуття” продало, а ТОВ “Торгово - транспортне агентство “Вагнер” купило 14/100 частин комплексу будівель і споруд, які розташовані в м.Запоріжжя, по вул. Фонвізіна, 8. У користування покупця перейшло: склад літ. Д, склад літ. Д1, ворота, №2, ј частини паркану №1, сарай літ.Л.

Згідно з п.2 продаж вчинено за 50 000грн., які продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору.

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Орендним підприємством “Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації”, 14/100 частин комплексу зареєстровано за позивачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.11.1996р.

У грудні 2007р. Товариство з обмеженою відповідальністю “Торгово-транспортне агентство “Вагнер” звернулося до господарського суду із позовною вимогою визнати дійсним договір купівлі-продажу №1 від 03.10.1996р.

Проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 16 цього Кодексу передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Предметом позову позивач обрав визнання дійсним договору купівлі-продажу №1 від 03.10.1996р. на підставі ст.ст.15,16, п.2 ст.220 ЦК України, ст.ст.179,180,181 ГК України.

Законом встановлені конкретні випадки, коли суд може визнати дійсним правочин. Так, Цивільним кодексом України встановлені випадки, коли дійсним може бути визнаний нікчемний правочин (ч.2 ст.215 ЦК України). Зокрема, у разі спору може бути визнаний судом дійсним правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, нотаріального посвідчення (ст.ст.218, 219,220 ЦК України).

Відповідно до приписів, встановлених ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом’якшує або скасував цивільну відповідальність особи.

Таким чином, відповідність чи невідповідність договору закону повинна визначатися на підставі законодавства, яке було чинним на момент укладення.

Вказані позивачем п.2 ст.220 ЦК України, ст.ст.179,180,181 ГК України не були чинними на момент укладення договору, тому не можуть бути підставою для задоволення позову.

На момент укладення договору 03.10.1996р. був чинний Цивільний кодекс УРСР. Статтею 47 зазначеного Кодексу була встановлена обов’язковість нотаріальної форми у випадках, зазначених у законі, і наслідки її недодержання. Так, передбачалось: якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Із змісту зазначеної норми слідує, що визнання дійсною угоди у зв’язку з недодержанням нотаріальної форми угоди можливо при наявності умов, зокрема: спірна угода повинна бути виконана; виконана угода підлягала обов’язковому нотаріальному посвідченню у порядку, встановленому Законом України “Про нотаріат”; обов’язковість нотаріальної форми повинна бути указана в законі; визнати дійсною угоду з цих підстав можливо за вимогою сторони, яка виконала угоду; суд повинен перевірити, чому угода не була нотаріально посвідчена.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, чинного на момент укладення зазначеного договору, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов’язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Законодавство, яке діяло на момент укладення договору від 03.10.1996р., не встановлювало обов’язкової нотаріальної форми щодо договору купівлі-продажу складського приміщення. Статтею 227 цього Кодексу встановлювалися вимоги щодо нотаріальної форми договору купівлі-продажу жилого будинку. В самому договорі сторони встановили умову про те, що він підлягає нотаріальному посвідченню. Із матеріалів справи слідує, що такий нотаріально посвідчений договір було укладено між сторонами 14.11.1996р.

Приписами ст.ст. 33,34 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі викладеного, суд вважає, що позивачем не доведено належними засобами доказування і нормативно не обґрунтовано підстави для визнання договору купівлі-продажу №1 від 03.10.1996р. дійсним, а саме: не наведена норма законодавства, яка встановлювала необхідність нотаріального посвідчення договору, не надано доказів, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення, що позивачем сплачено вартість майна саме на підставі цього договору.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що як вбачається із матеріалів справи, фактично за своїм змістом вимога позивача визнати дійсним договір купівлі-продажу №1 від 03.10.1996р. є вимогою встановити факт. Між тим, статтею 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Із змісту ст.12 ГПК України слідує, що господарський суд розглядає спори. Факт може встановлюватися господарським судом лише при існуванні та розгляді між сторонами договору спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обгрунтованості вимог у разі виникнення спору між сторонами і не може самостійно розглядатися в окремій справі. Як вбачається із матеріалів справи, такий спір розглядався господарським судом Запорізької області у справі №8/408/07 щодо усунення перешкод у користуванні силовим кабелем.

У зв’язку з викладеними обставинами посилання позивача на інші надані ним документи, у тому числі листування між сторонами, договір №5729 від 13.08.2001р. на користування електричною енергією, державний акт на право постійного користування землею, акт розподілу території і встановлення зовнішніх меж у натурі, довідку про зарахування на баланс будівлі складу, не спростовують висновки суду, наведені вище. При цьому суд звертає увагу, що в довідці про зарахування на баланс позивач також зазначає, що 14/100 частин комплексу придбано, введено в експлуатацію і зараховано на баланс 21.11.1996р. Як вбачається із претензії позивача від 23.11.2007р., він посилався на ухилення відповідача від підписання акта приймання-передачі, а не нотаріального посвідчення договору, пропонував визначити і встановити право і правила проїзду автотранспорту, укласти договори по сумісному користуванню систем водо -, тепло- і електропостачання.

За таких обставин відсутні підстави для визнання договору дійсним в судовому порядку, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст.49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя                      Л. П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення підписано у повному обсязі 03.03. 2008 р.