ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2008 р.

№
9/121-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кривди
Д.С.,

суддів:

Жаботиної
Г.В., Уліцького А.М.

розглянувши
касаційну скаргу

Ірпінської
міської ради

на
постанову

від
13.12.07 Київського міжобласного апеляційного господарського суду

у
справі

№9/121-07

господарського
суду

Київської
області

за
позовом

Фізичної
особи підприємця ОСОБА_1

до

Ірпінської
міської ради

третя
особа

Ірпінський
міський відділ земельних ресурсів

про

визнання
договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеним

за
участю представників сторін

від
позивача:

ОСОБА_1

від
відповідача:

у
засідання не прибули

від
третьої особи:

у
засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Фізична
особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Київської області з
позовом до Ірпінської міської ради про визнання укладеним між сторонами у
справі договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1189 га у АДРЕСА_1
(кадастровий номер :01:019:0043).

Позов
мотивовано наданням відповідачем згідно з рішенням від 02.03.06 №1657-46-4
дозволу на викуп спірної земельної ділянки, орендованої позивачем, та сплатою
ним коштів, визначених у звіті про експертну грошову оцінку земельної ділянки,
затвердженому Київським обласним головним управлінням земельних ресурсів та
поданому для затвердження відповідачеві. Позивач вважає, що ним виконано всі
необхідні дії для укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки,
а відповідач ухиляється від затвердження звіту та укладення договору.

Рішенням
від 24.04.07 господарський суд Київської області (суддя Євграфова Є.П) позов
задовольнив повністю, визнавши укладеним спірний договір купівлі-продажу на
викладених умовах.

Рішення
мотивовано посиланням на положення ч. 2 ст. 644 ЦК України та обставини
вчинення позивачем усіх необхідних дій для укладення спірного договору.

Ухвалою
від 13.09.07 Київський міжобласний апеляційний господарський суд залучив до
участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача Ірпінський міський відділ земельних
ресурсів.

Постановою
від 13.12.07 Київський міжобласний апеляційний господарський суд (колегія
суддів у складі: Фердорчука Р.В. -головуючого, Ткаченко О.Б., Лобаня О.І.)
рішення залишив без змін, погодившись з висновками суду першої інстанції.

Ухвалою
від 20.02.08 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за
касаційною скаргою відповідача, в якій заявлено вимоги про скасування постанови
суду апеляційної інстанції та прийняття нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Касаційна
скарга мотивовано неправомірністю встановлення судами ціни земельної ділянки до
затвердження звіту про її оцінку, що належить до повноважень органу місцевого
самоврядування. Також касатор зазначає про неправомірність захисту прав
позивача у непередбачений законом спосіб.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, судова
колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних
підстав.

Порядок
продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та
юридичним особам врегульований ст. 128 ЗК України, за змістом якої особи,
зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву
(клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної,
міської ради, або державного органу приватизації. Прийняте за результатами
розгляду такої заяви позитивне рішення є підставою для укладання договору
купівлі-продажу земельної ділянки.

Як
встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, між сторонами у справі
01.05.05 укладено договір оренди строком на 5 років земельної ділянки площею
0,1312 га за адресою: АДРЕСА_1. Земельна ділянка передана позивачеві за актом
прийому-передачі від 24.05.05. На вказаній ділянці розташований належний
позивачу на праві власності об'єкт нерухомого майна -магазин.

Позивач
25.01.06 звернувся з заявою про надання дозволу на викуп вищевказаної земельної
ділянки до відповідача, який рішенням від 02.03.06 №1657-46-ІV надав дозвіл на
викуп земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 1189 м2
в АДРЕСА_1 для обслуговування магазину. Земельна ділянка площею 123 м2
в межах "червоних ліній" залишилася на умовах оренди.

На
підставі цього рішення Комунальне підприємство "Ірпінське
земельно-кадастрове бюро" на замовлення позивача 04.04.06 розробило Звіт
про експертну грошову оцінку вказаної земельної ділянки, визначивши її вартість
в розмірі 69794,30 грн. із розрахунку вартості 1 м2 -58,70 грн. Звіт
про експертну грошову оцінку земельної ділянки пройшов державну землевпорядну
експертизу, що засвідчено висновком Київського обласного головного управління
земельних ресурсів №6а-119 від 11.04.06, та поданий відповідачеві для його
затвердження, але таке затвердження не здійснено.

Разом
з тим, позивачем внесено до Державного бюджету України плату за викуп
вищевказаної земельної ділянки, у тому числі 16.03.07 в сумі 69794,30 грн. та
16.11.07 в сумі 250000 грн.

Звертаючись
до господарського суду, позивач заявив вимогу про визнання укладеним між ним та
відповідачем договору купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки.

Суди
першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про задоволення вказаної
вимоги, зважаючи на ухилення відповідача від обов'язку щодо затвердження Звіту
про експертну грошову оцінку земельної ділянки та укладення спірного договору.

З
аналізу ст. 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу;
суд може захистити таке право та інтерес способами, що встановлені договором
або законом.

Задовольняючи
позов про визнання укладеним договору купівлі-продажу, суди першої та
апеляційної інстанцій не зазначили норму закону, яка передбачає захист права
позивача вказаним способом.

При
вирішенні спору суди виходили з положень ст.ст. 641-644 ЦК України, які
передбачають укладення договору шляхом надання відповіді (акцепту) на
відповідну пропозицію (оферту). Зокрема, суди послались на те, що згідно з ч. 2
ст. 644 ЦК України, якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк
для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка
зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом
цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом
нормально необхідного для цього часу.

Проте
судова колегія вважає безпідставним посилання судів на вказану норму, зважаючи
на відсутність встановлення у рішенні та постанові у справі передбачених нею
обставин щодо надання відповіді на пропозицію позивача укласти договір на
відповідних умовах. Наявність же рішення ради про надання дозволу на продаж
земельної ділянки згідно з положенням ч. 6 ст. 128 ЗК України не є власне
укладенням відповідного договору купівлі-продажу, а лише підставою для його
укладення.

До
того ж суди не врахували, що в силу ст. 14 Конституції України земля є основним
національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а відтак
згідно з ч. 7 ст. 128, ч. 3 ст. 132 ЗК України та ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно
до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. При цьому визнання
в судовому порядку такого договору дійсним передбачено лише в разі, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

З
рішення та постанови у справі не вбачається встановлення на підставі певних
доказів обставин щодо погодження сторонами усіх істотних умов договору.
Визнаючи спірний договір укладеним, суд першої інстанції виходив лише з умов,
запропонованих позивачем.

Згідно
зі ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної
реєстрації. Положення щодо визнання в судовому порядку дійсним правочину, який
не є вчиненим через нездійснення його державної реєстрації, у чинному
законодавстві відсутні.

Вбачається,
що положення ст. 14 Конституції України, ст.ст. 210, 220, 657 ЦК України та
ст.ст. 128, 132 ЗК України не були враховані судам першої та апеляційної
інстанцій при прийнятті рішення і постанови у справі, та не досліджено
обставини щодо дотримання передбачених цими нормами вимог.

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови
від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Зважаючи
на викладене, судова колегія дійшла висновку, що судами першої та апеляційної
інстанцій при розгляді справи не дотримано вимог ст.ст. 43, 47,
43, 84, 105 ГПК України, а відтак рішення та постанова підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення
на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо наявності підстав
для задоволення позовних вимог.

Керуючись
ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України,
Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу задовольнити.

2.
Рішення господарського суду Київської області від 24.04.07 та постанову
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 13.12.07 у справі
№9/121-07 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Головуючий
Д.Кривда

Судді
Г.Жаботина

А.Уліцький