Харківський апеляційний
господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2008 р.
Справа № 07/05-07

Колегія суддів у складі:

головуючого  судді -Могилєвкіна Ю.О., суддів -Пушай В.І., Плужника
О.В.

при секретарі -Гудкової І.В.

за
участю представників сторін:

позивача -ОСОБА_1

відповідача -Маренич А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.
№ 3574Х/3-7) на рішення господарського суду Харківської області від
13.11.2007 р. по справі № 07/05-07

за позовом -СПД-ФО ОСОБА_1, м. Харків

до -ДП „Торговий Дім „Облагрохімія” , м. Харків

про стягнення 79886,35 грн., -

встановила:

Позивач - фізична особа - підприємець ОСОБА_1, звернувся до суду з
позовом, з урахуванням заявлених 12.10.07 р. уточнень (а.с.111), прийнятих
судом, про стягнення з відповідача - Державного підприємства „Торговий Дім „Облагрохімія"
95551,75 грн., в тому числі, 84801,75 грн. заборгованості по оплаті виконаних
робіт за договором доручення від 05.05.06р., 10750,00 грн. моральної шкоди та
відшкодування судових витрат по справі.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13 листопада
2007 р. по справі № 07/05-07 (суддя Інте Т.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення господарського суду Харківської області мотивоване з тих
підстав, що наданий до справи двосторонній акт виконаних робіт № 1 від 30.12.06
р. за договором від 05.05.06 р., підтверджує виконання позивачем щоденних
юридичних консультацій по поточним питанням господарської діяльності
підприємства та сплату щомісячного тарифу в розмірі 530 грн. В акті зазначено
про надання доручення по оскарженню рішення Дзержинського районного суду м.
Харкова № 2-277/06 від 25.05.06 р. про витребування - приміщень і виселення
відповідача та вказані виконані позивачем дії. Доручення визнане сторонами
виконаним в повному обсязі, без зауважень, проведення оплати передбачене згідно
договору.

В судовому засіданні
було встановлено, що даний акт виконаних робіт не дає позивачу підстав для
стягнення з відповідача 84801,75 грн. боргу по оплаті робіт за відсутності
розрахунку суми гонорару. Звіт про виконання доручення і саме доручення
відповідача щодо зазначених в акті робіт, суду не надано в зв'язку з їх
відсутністю. Крім того, спір по оскарженню рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова № 2-277/06 від 25.05.06 р. не є майновим.

Представниками сторін
в судовому засіданні підтверджено, що борг відповідача перед позивачем по
оплаті щомісячної винагороди відсутній.

В підтвердження
заявлених вимог, після їх неодноразового уточнення, позивачем був наданий суду
звіт про виконану роботу від 16.08.07 р.(а.с.95) та докази його направлення
відповідачу", який даний звіт не прийняв, пояснивши суду причини -
ненадання належних документів в підтвердження виконаних робіт, низька
кваліфікація спеціаліста, тощо.

Дослідивши наданий
звіт, суд першої інстанції дійшов висновку про суперечливість відомостей, які в
ньому містяться.

Так, як зазначено у
вступній частині, звіт надано про виконану роботу за період з 27.05.06 р. по
08.11.06 р. пункт 1 звіту зазначає про виконання робіт на суму 81850,00 грн.
(10% вартості приміщення, збереженого за відповідачем, відповідно до рішення
апеляційного суду - без зазначення саме якого суду, від 08.11.06 р. №
22-ц-4453/2006 р. та постанови Апеляційного господарського суду - без
зазначення саме по якій справі, від 31.05.07 р.). Пункт 2 звіту зазначає про
участь позивача в судовому засіданні за позовом ОСОБА_2 на суму 45071,75 грн.,
зменшення позовної суми до 29517.50 грн.. що передбачає виплату 10% в сумі
2951,75 грн. В п.3 звіту зазначено про виконання техніко-економічного
обґрунтування сільськогосподарської реформи та надання його на затвердження
відповідачу.

Даний звіт не може
бути прийнятий судом як доказ виконання позивачем робіт за договором, так як в
ньому відсутні посилання на доручення, які були надані відповідачем, не зазначено
які саме роботи були доручені і які виконані, як того вимагає чинне цивільне
законодавство, а саме ст.ст. 1003-1006 ЦК України.

Крім того, позивачем
наданий суду акт № 2 від 08.09.07 р. виконаних робіт за договором від 05.05.05
р.. який відповідачем не підписаний і не містить, як і вищезазначений звіт,
необхідних відомостей, які мають бути відображені, згідно умов договору та
чинного цивільного законодавства.

У задоволення
клопотання позивача, судом було вчинено запит до Дзержинського районного суду
м. Харкова з проханням надати суду копію довіреності на ім'я ОСОБА_1 та рішення
апеляційного суду Харківської області у справі № 22-ц-4453/2006.

Від Дзержинського
районного суду м. Харкова 24.10.07 р. надійшли витребувані копії рішення у
справі № 22-Ц-4453/2006 від 08.11.06 р. та довіреність від 26.07.06 р. на ім'я
ОСОБА_1, виданої на право представлення інтересів Державного підприємства
„.Харківський обласний державний проектно-технологічний центр охорони родючості
ґрунту і якості продукції". Довіреності, виданої відповідачем державним
підприємством „Торговий дім Облагрохімія" Дзержинським районним судом
надано не було.

Тільки 31.10.07 р., в
час виготовлення судом повного тексту-рішення, від позивача, через канцелярію
суду, надійшла копія довіреності від 05.06.06 р., виданої відповідачем, яка не
може бути прийнята як доказ, в зв'язку з її не засвідченням належним чином, що
порушує вимоги ст. 36 ГПК України, згідно якої, письмові докази подаються в
оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Крім того, даний документ не
був предметом дослідження судом, так як, останнє судове засідання відбулось
24.10.07 р. і відповідач не міг надати суду відповідних пояснень щодо дійсності
даного доручення. Крім того, дане доручення не відповідає вимогам ст. 1003 ЦК
України, так як не містить чіткого визначення юридичних дій, які належить
вчинити повіреному. Пунктом 1.1 договору підкреслено значення саме об'єму
доручення Довірителя, яке повинно встановлювати межі прав та обов'язків
Повіреного. Пунктом 2.2 договору Довіритель зобов'язався забезпечувати
Повіреного довіреністю, тобто, останній мав діяти лише за її наявності та в її
межах. Дані факти позивачем не підтверджені.

При поданні позову
позивачем не враховано умови ст. 628 ЦК України, згідно якої, зміст договору
становлять умови визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 629 ЦК
України передбачає обов'язковість договору для виконання сторонами.

На підставі
викладеного, суд дійшов висновку, що факт заборгованості відповідача перед
позивачем в сумі 84801,75 грн. позивачем не доведений.

Позовні вимоги по
стягненню 10750,00 грн. моральної шкоди, позивач обґрунтовує як суму
несплачених аліментів за рішенням суду Київського району м. Харкова від
07.02.06 р., які на 11.10.07 р. складають 10750,00 грн. На його думку, в разі
своєчасної сплати відповідачем гонорару за договором доручення, він міг би
погасити суму боргу по оплаті аліментів.

Згідно ст. 1167 ЦК
України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за
наявності її вини.

Стаття 23 ЦК України
зазначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої
внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, заподіяна фізичній особі полягає у
фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з ушкодженням
здоров'я у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї або близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна; у приниженні її
честі, гідності а також ділової репутації.

Відповідно до
загальних норм цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при
вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням її заподіювача та вини останнього в її заподіянні
( п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. та п. 9
роз'яснення Вищого арбітражного суду України 02-5/95 від 29.02.96р.

Позивач не надав
доказів на підтвердження факту заподіяння йому, як фізичній особі, будь-яких
втрат немайнового характеру та доказів того, за яких обставин чи якими діями
(бездіяльністю) вони заподіяні.

За таких обставин,
заявлені вимоги по стягненню моральної шкоди, задоволенню не підлягають.

Позивач з винесеним
рішенням не погоджується, надав апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати та прийняти нове, яким в позов задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Свою скаргу позивач
обґрунтовує тим, що суд першої інстанції
при вирішенні спору та винесенні рішення повинен був керуватись діючим
законодавством України та наданим до справи доказам. Однак, суд першої
інстанції в ч. 2 мотивувальної частині рішення, посилаючись на п. 2.1 договору
доручення від 05.05.07 р. на обов'язок повіреного передати докладний звіт з
додатками документів як фінансового, так і іншого характеру і зазначає, що звіт
є підтвердженням виконання доручення.  На
думку скаржника, суд дав невірну оцінку даному документу, переплутавши відносини
договору доручення, що повинен
виконуватись від імені доверітеля з відношеннями договору підряду.
Згідно ст.1006 повірений зобов'язаний надати звіт про свої дії, котрі він
здійснив від імені доверітеля з викладенням обставин та умов, при котрих поступив
так, а не інакше. Але доказами виконання доручення є рішення суду (згідно
виданої відповідачем довіреністю), що набрало законної сили та забезпечило
майнові права доверітеля.

Згідно ст. 1002 ЦК
України, сума гонорару і порядок встановлюються договором, а не актом. Немає ні
одного нормативного акту, котрий би визначав на обов'язковість встановлення
суми в акті. В судій практиці та звичаю господарського договору це положення
мається тільки при виконанні договору будівельного підряду і тільки в тих
випадках, коли актом закривається проміжний етап робіт. По договору доручення
від 05.05.07г. мова йде про виконання окремого доручення (майнової справи), а
вартість її була визначена судом при прийнятті до провадження позовної заяви та
рішенням суду. З цього приводу наданих або не наданих звітів суду було
доведено, що вимоги ч.2 и ч. З. ст. 1006 ЦК України повіреним були виконані
своєчасно. Підтвердженням того є надані суду разом з додатками до позовної
заяви завірені відповідачем рішення судів. А те, що відповідач прийняв звіт,
але не підписався на другому екземплярі - не відносить до компетенції
повіреного. Крім того, за вимогою суду повіреним повторно був надісланий звіт.
Факт закінчення договору не є перепоною виконання (в т.ч. і повторно) зобов'язань.
Інакше був би виключений інститут стягнення заборгованості цивільного
судочинства.

Також, в своїй скарзі
скаржник зазначає, що в ч. 6 мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд
вийшов за межі своєї компетенції, установив, що доручені спори є не майновими,
по котрим прийняті судом першої інстанції і судом 2-ї інстанції ухвали та
рішення, а також витребувано держмита із розрахунку майнового позову. Крім
того, і в першому та другому випадках апеляційний суд скасував рішення 1-ї
інстанції і постановив нове, виявивши обставини спору. Доводи про те, що нібито
рішення, що вступило в законну силу скасоване і направлено на новий розгляд, до
нього ніякого відношення не має. Факт виконання доручення - це рішення що
набрало законну силу і є придатним до виконання і обов'язковим для всієї
території України. Але, якби відповідач його не обманув, а дав доручення на
участь в касаційній інстанції, то він це рішення однозначно захистив і довів би
його законність. Крім того в ч. 9 мотивувальної частині оскаржуваного рішення
йдеться, що доверітель наданий звіт не прийняв за відсутністю належних
документів, підтверджуючих виконання робіт. Підтверджуючі документи довірителю
були передані згідно ч.2 и ч. 3. ст. 1006 ЦК України відразу по виконанню
доручення, що підтверджується завіренням копій рішень печаткою довірителя. А
згідно ч. 3. ст. 1006 ЦК України и п. 2.2. довіритель зобов'язаний прийняти
звіт і не інакше, та при бажанні перевірити його і в випадку порушення
повіреним інтересів довірителя при виконанні доручення оскаржити дії останнього
в судовому порядку. По питань кваліфікації спеціаліста, то це поза межами
компетенції відповідача. Тем паче, що вона підтверджена рішеннями судів
прийнятими на користь довірителя,  а
спеціалістам, котрі зараз обслуговують відповідача і в голову не прийшло б - де
і які докази взяти, щоб довести законність володіння приміщеннями. При тому, що
наказом  № 93 Міністерства юридична особа
утворена на майні філіалу ТД «Облагрохімія». Також, в ч. 11 мотивувальної
частині оскаржуваного рішення, суд вказав на протиріччя, що мають місце в
вступної частині звіту в тому, що звіт наданий за період з 27.05.06 р. по
08.11.06 р., а описані в звіти дії повіреного від імені довірителя - до
оголошення постанови Апеляційного господарського суду від 31.05.07 р. Зазначена
описка не може потягнути за собою будь-які наслідки, так як, сторони достовірно
знають про період їх взаємовідношень і рішень судів прийнятих за цей період.
Згідно ст. 89 ГПК України навіть суд допускає описки та виправляє їх без наслідків
для прийнятого рішення.

Як далі зазначає
скаржник,  в зв'язку  з тим, що відповідач шляхом обману залишив
його без коштів до існування, позбавив його можливості перераховувати аліменти
на утримання сина та його навчання і виникнення реальної погрози порушення
кримінальної справи за несплату аліментів - він змушений був надіслати свого
представника в судове засідання, передавши йому матеріали і чисті листи з
підписом, а сам зайнявся пошуком роботи. Тому, можлива його помилка в даті. Але
суд, приймаючи рішення, повинен посилатись на
первинні документи, котрі є доказами. До матеріалів справи надані разом
з позовною заявою три рішення судів 1 -ї інстанції та рішення з постановою
апеляційних судів. В ч. 12 мотивувальної частині рішення суд зазначає, що даний
звіт не може бути прийнятий судом як доказ виконання робіт, так як в ньому
відсутні посилання на «доручення», котрі були надані відповідачем, не визначено
які саме роботи були доручені і які були виконані. Дане твердження суду на
думку скаржника не ґрунтується на законі так як ст.7. ЦК України передбачено,
що суб'єкти права можуть визначати свої відношення та на звичаях господарського
обороту. Як звичайно в суд подається довіреність без найменування спора і
сторони - учасників процесу. Згідно ст. 627 ЦК України: «Відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та
визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та
справедливості»Скаржник зазначає, що в даному випадку сторони визначились, що
укладається єдиний договір доручення, включає до себе порядок відношень по
окремим майновим справам - дорученням, котрі підтверджуються наданням
довіреності та матеріалів, що маються у довірителя по окремому спору.
Довіреності, згідно ГПК, надаються суду без надання, котрої суд не допускає до
участі в процесі представництва. По ч. 14-15 мотивувальної частини суд
посилається на клопотання про витребування даних з Дзержинського райсуду, але
дане клопотання не було задоволено, а навіть відкликано. Так, як відповідач
заявив в судовому засіданні, що він підтверджує надання довіреності з
матеріалами і його участь в цьому процесі. Тому, зазначені докази були надані
суду до винесення рішення по суті і ненадання оцінки (не сприйняття наданих
доказів) на думку скаржника є порушенням його процесуальних прав, що стало
підставою для прийняття незаконного рішення.

Відповідач вважає рішення
місцевого господарського суду законним та обґрунтованим і просить залишити його
без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В своїх запереченнях
відповідач зазначає, що під  час  розгляду справи в  Господарському  суді Харківської  області, позивач  не надав
доказів  того, що судові  справи,
в  котрих  він
приймав участь як  довірена  особа, були
майновими. Крім  того, до справи
не надано жодного  підписаного  сторонами документу,  який
свідчив  би  про
те,  що  обидві
сторони визначали  будь -який   позов
як  майновий. Всі  наявні
документи (договір від 05.05.2006 р., акт  виконаних
робіт -послуг від  31.12.2006 р.,
рішення  суду  від
08.11.2006р.) підтверджують
це,  оскільки не мають хоча б будь
якої згадки  про  вартість
майна,  або розміру  винагороди
довіреній  особі  у
випадку  вигідного для нас  рішення
суду. Але, до справи не надано
додатків  до договору від
05.05.2006  року,   котрі
визначали б  умови ведення  довіреним
кожного окремого  майнового  позову (котрі, за  умовами
договору  від  05.05.2006 року, є  необхідною
умовою доручення  по  майновим
позовам). Даний  факт  додатково підтверджує,  що
позови, котрі  довіритель  доручив підприємцю ОСОБА_1 вести  від
його  імені в  суді
не  є  майновими
та  оплачуються  відповідно
до  умов договору  від 05.05.2006  року
як  немайнові, тобто 530 грн.  на місяць.

Оплата ОСОБА_1 за  захист
інтересів  довірителя  за
немайновими  позовами здійснена в
повному обсязі, що  підтверджується
підписним обома  сторонами  акту
виконаних робіт -послуг  від
31.12.2006р.,  яким  було визначено  підсумок діяльності ОСОБА_1 по виконанню
договору  від  05.05.2006 р. за  період
2006 року. В даному  акті  (який
був  складений ОСОБА_1) зазначений
перелік діяльності ОСОБА_1 в  судах  на
користь  нашого  підприємства,
а також  зазначається,  що належна
йому  за  цей труд винагорода визначена в  сумі
530 грн. на  місяць. Будь
-яких  інших  сум не
зазначено. Навіть в  рішенні суду
від 08.11.06 р.  та позовах  котрі
розглядав позивач ніде  не
зазначено  ніякої суми  позову, тому незрозуміло як  взагалі ОСОБА_1 визначив  суму свого
так  званого гонорару  за це рішення суду,  тим
паче,  що весь  його
позитив  для відповідача
зазначається в  тому, що забороняє
виселити підприємство,  поки  ми
не  знайшли  іншого приміщення. Даний  акт
виконаних  робіт -послуг
підтверджує той  факт,  що , як найменш станом на  31.12.2006 р., розбіжностей  між
сторонами  у  вигляді
того, що  діяльність ОСОБА_1
полягала у веденні виключно по
немайнових позовів -не  було.

Звітів про  виконану
роботу, котрі ОСОБА_1 повинен був надавати довірителю за  результатами
кожного  судового  рішення,
а  ні  на
протязі  дії  договірних
відносин, та  після  їх розірвання за  ініціативою ОСОБА_1 будь-яких звітів  надано
не  було. Звіт, котрий  був зроблений та  наданий
на  вимогу  суду в
ході  судового розгляду  справи, не
містив  докладного опису
проведених на  користь    підприємства дій з  обґрунтуванням їх  мотивування,
але  містив претензії про надумані
вимоги щодо  сплату  йому зазначених  грошових
сум. Звіт, по суті, являв
собою  откореговану позовну  вимогу.
Даний  звіт на думку відповідача
не є звітом по  суті,  він
не  є  фінансовим документом  за формою
та  не  може
бути доказом виконання доручених послуг і підставою для сплати
необґрунтованих вимог.

Позивач  не
надав  доказів в  підтвердження завданих  йому
як  фізичній особі будь -яких  втрат
немайнового характеру  та  доказів
того ,  за  яких
обставин або  якими  діями
чи  бездіяльністю  вони
викликані. Тому  за  цією
причиною вимоги позивача  про  відшкодування
йому  моральної шкоди  є
безпідставними та  повністю
надуманими.

Перевіривши повноту
встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх
юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст.101
ГПК України, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення
місцевого суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 104
Господарського процесуального кодексу України, підставою для скасування або
зміни рішення є невиконання або невірне застосування вимог передбачених
зазначеною статтею. Порушення або неправильне застосування норм процесуального
права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо
це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Жодних обставин які б були
підставою для скасування рішення місцевого господарського суду скаржник не
зазначив та відповідних доказів не надав.

Як вбачається з матеріалів
справи і встановлено місцевим господарським судом, відповідно до укладеного між
сторонами договору доручення від 05.05.06р. (далі -договір), Довіритель
(відповідач) доручив, а Повірений (позивач) прийняв на себе зобов'язання
здійснити від імені та за рахунок Довірителя захист його прав та законних
інтересів за  окремими дорученнями, які є
невід'ємною частиною договору; в разі необхідності представляти та захищати
інтереси Довірителя в суді, відповідно до довіреності (п.1.1).

Повірений
зобов'язався надавати довірителю докладний звіт з додатком документів як
фінансового, так і іншого характеру, що підтверджують виконання доручення;
виконувати доручення згідно з вказівками довірителя (п.2.1). При необхідності,
зобов'язався представляти інтереси Довірителя в судах, державних органах, у
взаємовідношеннях з третіми особами але в межах правовідносин, що виникли при
виконанні доручення (п.2.2).

Довіритель
зобов'язався, на виконання доручення,
забезпечити Повіреного довіреністю на право  представлення та захисту його інтересів;
приймати звіт Повіреного; оплатити йому винагороду в розмірі, відповідно до
договору (п.2.2).

Порядок розрахунків за
договором сторони передбачили наступний:

п.3.1.1 -  за немайновими справами (дорученнями) -530
грн. в місяць

п.3.1.2 -  за майновими справами (дорученнями) -10% суми
позову за рішення суду та 5% за виконання рішення суду.

п.3.1.3 -  гонорар виплачується в наступному порядку:

за немайновими справами
(дорученнями) -з 5 по 10 число  кожного
місяця;

за майновими справами
(дорученнями) -по факту, а саме -30% суми гонорару на момент підписання  договору, 40% суми гонорару на момент
оголошення рішення суду,30% суми гонорару на момент виконання рішення.

В підтвердження
правомірності заявлених вимог, позивачем надано суду двосторонній акт  виконаних робіт № 1 від 30.12.06 р. за
договором від 05.05.06 р., згідно якого,
позивачем виконані  щоденні юридичні
консультації по поточним питанням господарської діяльності підприємства та
сплачено  щомісячний тариф в розмірі 530
грн. В акті зазначено про надання доручення по оскарженню рішення
Дзержинського районного суду м. Харкова № 2-277/06 від 25.05.06 р. про
витребування приміщень і виселення відповідача та вказані виконані позивачем
дії. Доручення визнане сторонами виконаним в повному обсязі, без зауважень,
проведення оплати передбачене згідно договору.

Приймаючи рішення суд першої інстанції
обґрунтовано визнав, що даний акт виконаних робіт не дає позивачу підстав для
стягнення з відповідача 84801,75 грн. боргу по оплаті робіт за відсутності
розрахунку суми гонорару. Звіт про виконання доручення відповідача відповідно
до умов договору, щодо зазначених в акті робіт, суду не надано. Тобто позивачем
не надано узгодження з відповідачем вартості виконаних робіт.

Як зазначалось вище, відповідач заявляв про
те, що справа за позовом про його виселення передана на новий розгляд, крім
того, даний спір не є майновим.

Суд обґрунтовано прийняв дане заперечення і
визнав, що виконана позивачем робота у справі по виселенню відповідача з
займаних приміщень, повинна оплачуватись, як зазначено у акті виконаних робіт,
відповідно до умов договору, а саме п. 3.1.1, із розрахунку 530 грн. на місяць.

Сторонами в судовому засіданні підтверджено,
що борг відповідача перед позивачем по оплаті щомісячної винагороди відсутній.

В
підтвердження заявлених вимог, після їх неодноразового уточнення, позивачем
тільки на вимогу суду був наданий звіт про виконану роботу від 16.08.07
р.(а.с.95) та  докази його направлення
відповідачу, який даний звіт не прийняв, пояснивши суду причини - ненадання
належних документів в підтвердження виконаних робіт, низька кваліфікація
спеціаліста, тощо.

Дослідивши
наданий звіт, суд дійшов висновку про суперечливість відомостей, які в ньому
містяться.

Так, як зазначено у вступній частині, звіт
надано про виконану роботу за період з 27.05.06 р. по 08.11.06 р. Пункт 1.
звіту зазначає про виконання робіт на суму 81850,00 грн. ( 10% вартості
приміщення, збереженого за відповідачем, відповідно до рішення апеляційного
суду - без зазначення саме якого суду, від 08.11.06 р. № 22-ц-4453/2006 р. та
постанови Апеляційного господарського суду - без зазначення саме по якій
справі, від 31.05.07 р.). Пункт 2 звіту зазначає про участь позивача в судовому
засіданні за позовом ОСОБА_2 на суму 45071,75 грн., зменшення позовної суми до
29517,50 грн., що передбачає виплату 10% в сумі 2951,75 грн. В п. 3 звіту
зазначено про виконання техніко-економічного обґрунтування
сільськогосподарської реформи та надання його на затвердження відповідачу.

Суд обґрунтовано не
визнаний даний звіт як доказ виконання позивачем робіт за договором, так як в
ньому відсутні посилання на узгодження сторонами вартості робіт та на
доручення, які були надані відповідачем, не зазначено які саме роботи були
доручені і які виконані, як того вимагає чинне цивільне законодавство, а саме
ст.ст. 1003-1006 ЦК України.

Крім того, позивачем
наданий суду акт № 2 від 08.09.07 р. виконаних робіт за договором від 05.05.05
р., який відповідачем не підписаний і не містить, як і вищезазначений звіт,
необхідних відомостей, які мають бути відображені, згідно умов договору та
чинного цивільного законодавства.

Як правомірно
зазначає суд першої інстанції, надане до справи після її розгляду доручення не
відповідає вимогам ст. 1003 ЦК України, так як не містить чіткого визначення
юридичних дій, які належить вчинити повіреному. Пунктом 1.1 договору
підкреслено значення саме об'єму доручення Довірителя, яке повинно
встановлювати межі прав та обов'язків Повіреного. Пунктом 2.2 договору
Довіритель зобов'язався забезпечувати Повіреного довіреністю, тобто, останній
мав діяти лише за її наявності та в її межах. Дані факти позивачем не
підтверджені.

Проаналізувавши в сукупності всі обставини
справи, суд дійшов висновку, що факт заборгованості відповідача перед позивачем
в сумі 84801,75 грн. позивачем не доведений.

Позовні вимоги по стягненню 10750,00 грн.
моральної шкоди, позивач обґрунтовує як суму несплачених аліментів за рішенням
суду Київського району м. Харкова від 07.02.06 р., які на 11.10.07 р. складають
10750,00 грн. На його думку, в разі своєчасної сплати відповідачем гонорару за
договором доручення, він міг би погасити суму боргу по оплаті аліментів.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Стаття 23 ЦК України
зазначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої
внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, заподіяна фізичній особі полягає у
фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з ушкодженням
здоров*я; у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї або близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна; у приниженні її
честі, гідності а також ділової репутації.

Відповідно до загальних норм цивільно-правової відповідальності,
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди
підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача
та вини останнього в її заподіянні ( п.5 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03.95 р. та п. 9 роз'яснення Вищого арбітражного суду
України 02-5/95 від 29.02.96р.).

Позивач не надав доказів на підтвердження факту заподіяння йому,
як фізичній особі, будь-яких втрат немайнового характеру та доказів того, за
яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні.

За таких обставин, заявлені вимоги по стягненню моральної шкоди,
задоволенню не підлягають.

З огляду на
вищевказане, висновки, викладені в рішенні місцевого господарського суду
відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а
доводи позивача викладені в апеляційній скарзі не можуть бути підставою для
його скасування.

Враховуючи вищевикладене
та керуючись ст.ст. 23, 1003-1006, 1167 ЦК України,  ст.ст. 22, 49, 75, 99, 101, 104, п.1 ст.103,
105 ГПК України, -

постановила:

Рішення господарського суду Харківської області від 13.11.2007 р.
по справі № 07/05-07 залишити без змін, а апеляційну скаргу -без
задоволення.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

судді
Пушай В.І.

Плужник О.В.

Повний
текст постанови підписаний 09.02.2008 року.