ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.12.07р.

Справа № 3/273-07

За позовом Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз", м. Дніпропетровськ

3-я особа на боці Позивача Державний комітет України з державного матеріального резерву, м. Київ

про стягнення 109 989 352 грн. 99 коп.

За зустрічним позовом Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз", м. Дніпропетровськ

до Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ

про визнання договору доручення б/н від 24.11.1999р. не укладеним

Суддя Юзіков С. Г.

ПРЕДСТАВНИКИ:

позивача - Микитьон В.В., начальник відділу особливого та окремого проваджень, дов. №14/82 від 06.03.2007р.

відповідача - Бойко О. П., начальник юр. відділу, дов. №1 від 03.01.2007р.

3-ї особи - не з'явився (про час і місце засідання суду сповіщений належно)

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить стягнути з Відповідача основний борг - 92 769 749,77 грн., збитки від інфляції - 3 367 541,91 грн., 3% річних - 1 136 111,73 грн., пеню - 6 222 067,10 грн., 7% штрафу - 6 493 882,48 грн., а всього - 109 989 352,99 грн.

Відповідач позов заперечує, мотивуючи тим, що Відповідач не мав і не має укладеного сторонами оригіналу договору доручення від 24.11.1999р. з протоколом розбіжностей, який Позивач після підписання не повертав. Відповідач одержав копію договору доручення від 24.11.1999р. без протоколу розбіжностей, як додаток до позовної заяви, але без номера, а на ньому проставлений №14/1117-2000. У вказаних у договорі доручення розпорядженнях Кабінету Міністрів України не йде мова про відпуск Держкомрезервом України природного газу Відповідачеві. Акт виконаних робіт, на який посилається Позивач, підписаний неналежними особами не уповноваженими на його підписання, без довіреності. З боку Відповідача – головним бухгалтером Феденко Н.П., а з боку Позивача - заступником головного бухгалтера Алдаркіною Т.Г. За змістом акт виконаних робіт від 31.12.1999р. також не відповідає дійсності, в ньому стверджується, що Позивач повністю погасив заборгованість Відповідача перед Держкомрезервом за використаний природний газ згідно вищевказаних розпоряджень Кабінету Міністрів України, але Відповідач заборгованості перед Держкомрезервом України не мав. Позивач в позовній заяві вказує, що протягом 2005-2006р.р. заборгованість Відповідача перед Позивачем була частково погашена, але доказів до позовної заяви не надано. Відповідач стверджує, що починаючи з вересня 2001р. до теперішнього часу ніякого погашення заборгованості з його боку не було. В позовній заяві Позивач також вказує, що розмір заборгованості Відповідача підтверджується Актом про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату (01.01.2005р.) та не погашена станом на 01.08.2006р., але вищевказаний акт було складено відповідно до Закону України "Про заходи спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" від 23.06.2005р. №2711-ІV та Порядку підтвердження заборгованості, що виникла внаслідок неповних розрахунків за енергоносії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.2006р. №191 та підписувався з метою погашення заборгованості шляхом застосування механізму списання. Відповідач не погодився зі штрафними санкціями, які нараховано необґрунтовано. Не підлягає стягненню пеня, нарахована Позивачем на заборгованість за 2007р. оскільки 14.10.2005р. господарським судом Дніпропетровської області у відношенні Відповідача порушено справу про банкрутство №Б24/235/05. Ухвалою суду введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовується інша санкція за невиконання грошових зобов’язань і зобов’язань щодо оплати податків і зборів (обов’язкових платежів).

15.10.2007р. Відповідач на підставі ст. 267 ЦК України, звернувся із заявою про застосування строків позовної давності.

03.09.2007р. Відповідач звернувся із зустрічним позовною заявою до Позивача, у якій просить визнати договір доручення б/н від 24.11.1999р. не укладеним.

Позивач за первісним позовом зустрічний позов не визнав, посилаючись на ст. 20 ГК України, ст. 16 ЦК України. Іншим законом, ніж ЦК України та ГК України , а також договором б/н від 24.11.1999р. не передбачений такий спосіб захисту цивільного права, як визнання договору неукладеним. Позивач не обґрунтував у зустрічному позові за захистом якого порушеного чи оспорюваного права він звернувся до суду, а також не довів, що визнання договору неукладеним є передбаченим законодавством способом захисту такого права. Відповідна позиція Верховного Суду України та Вищого господарського суду України щодо розгляду справ про визнання договорів неукладеними відображена в постанові Судової палати у господарських справах Верховного суду України від 14.01.2002р., в постановах Вищого господарського суду України від 11.10.2006р. у справі №11/47-пд-06, від 24.06.2004р. у справі №18/123 та від 20.04.2006р. у справі №8/140.

3-я особа у поясненні по справі вказала, що Позивач передав казначейські векселі на суму 1 470 388 758,00 грн. в рахунок погашення заборгованості відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 20.02.1996р. №130, від 02.12.1996р. №771, від 09.06.1997р. №302, від 03.06.1998р. №1093/51, від 02.03.1998р. №128, від 09.07.1998р. №542, від 15.12.1998р. №25890/53.

Справа, згідно зі ст. 75 ГПК України, розглядається за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач посилається на те, що 24.11.1999р. сторонами укладено договір доручення №14/1117-2000 (далі Договір), за яким Довіритель (Відповідач) доручив, а Повірений (Позивач) зобов’язався за дорученням Довірителя здійснювати юридичні дії від імені та за рахунок Довірителя з погашення заборгованості Відповідача перед Державним комітетом України з державного матеріального резерву за спожитий природний газ відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 20.02.1996р. №130, від 02.12.1996р. №771, від 09.06.1997р. №302, від 03.06.1998р. №1093/51, від 02.03.1998р. №128, від 09.07.1998р. №542, від 15.12.1998р. №25890/53, а Довіритель зобов’язався прийняти все виконане Повіреним у його інтересах і повернути за домовленістю сторін сплачену Повіреним суму.

Відповідно до п. 2.1 Договору Відповідач зобов’язався повернути Позивачеві суму погашеної заборгованості Відповідача перед Держкомрезервом України у розмірі 135 469 467,59 грн. (включаючи ПДВ).

За п.9.1 Договору він вступає в силу з дня його підписання повноважними представниками сторін і діє до повного виконання сторонами прийнятих за цим Договором зобов’язань.

Відповідачем вказаний Договір підписано з протоколом розбіжностей, про що зазначено у Договорі.

Ні Позивач, ні Відповідач протокол розбіжностей до Договору суду не надали.

Відповідач посилається на те, що залишивши Позивачеві два примірника протоколу розбіжностей до Договору, він не отримав від Позивача оригінал Договору з підписаним протоколом розбіжностей.

Сторони не надали суду доказів врегулювання розбіжностей до Договору.

Згідно з актом виконаних робіт від 31.12.1999р. до договору доручення б/н від 24.11.1999р. Позивач повністю погасив загальну заборгованість Відповідача перед Держкомрезервом України за спожитий природний газ відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 20.02.1996р. №130, від 02.12.1996р. №771, від 09.06.1997р. №302, від 03.06.1998р. №1093/51, від 02.03.1998р. №128, від 09.07.1998р. №542, від 15.12.1998р. №25890/53 на суму 135 469 467,59 грн. в тому числі ПДВ 0%.

За даними Позивача протягом 2000-2006р.р. Відповідач частково погасив борг перед Позивачем на суму 42 699 711,18 грн. і, станом на день зверхня до суду з позовною заявою, борг становить 92 769 749,77 грн.

Однак Позивач не надав суду доказів часткового проведення Відповідачем розрахунків за Договором.

За актом про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату (01.01.2005р.) та не погашена станом на 01.08.2006р. борг Відповідача за даними Позивача становить 92 769 749,77 грн., за даними Відповідача 92 769 756,41 грн., однак даний акт не містить посилань на спірний Договір.

Посилаючись на ч. 2 ст. 530 ЦК України Позивач пред’явив Відповідачеві вимогу від 07.02.2007р. №14/2-296 про оплату боргу. У зв’язку з цим, він вважає, що Відповідач повинен був виконати обов’язок щодо сплати боргу у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, тобто з урахуванням поштового перебігу, не пізніше 20 лютого 2007р., однак на момент звернення Позивача до суду з позовом заборгованість Відповідачем не погашена.

Позивачем Відповідачеві пред’являлася претензія №14/2-20 від 28.03.2007р., яка була залишена без відповіді та задоволення.

На підставі ст. 625 ЦК України, Позивач на борг Відповідача нарахував збитки від інфляції з простроченої суми –3 367 541,91 грн., 3% річних –1 136 111,73 грн. та просить їх стягнути.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що у разі порушення узгоджених сторонами термінів повернення грошових коштів Сторона 1 сплачує Стороні 2 пеню у розмірі 0,5% від несвоєчасно повернутої суми за кожен день затримки. Позивачем нараховано пеню –6 222 067,47 грн. З посиланням на ч.2 ст. 231 ГК України Позивач нарахував 7% штрафу –6 493 882,48 грн.

Статтею 153 ЦК УРСР, що діяв у момент укладання Договору визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Аналогічні положення містить і стаття 638 ЦК України (2003р.).

З наведеного вбачається, що сторони під час укладення Договору не досягли згоди щодо усіх істотних умов, тобто угоду між сторонами фактично не було укладено, тому провадження у справі за первісним позовом підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Зустрічна позовна заява, у якій Відповідач (Позивач за зустрічним позовом) просить визнати Договір не укладеним, мотивована тим, що запропонований Позивачем (Відповідачем за зустрічним позовом) договір доручення б/н від 24.11.1999р. з боку ВАТ "Дніпропетровськгаз" підписаний неналежною особою, без довіреності та з протоколом розбіжностей. Відповідно до ст. 10 Арбітражного процесуального кодексу України, який діяв на момент укладання договору, розбіжності, що виникають між підприємствами, організаціями при укладанні господарських договорів, розглядаються керівниками чи заступниками керівників підприємств та організацій або за їх уповноваженням іншими особами. При наявності заперечень щодо умов договору підприємство чи організація, які одержали проект договору, складають протокол розбіжностей, про що робиться застереження в договорі, та у 20-денний строк надсилають другій стороні два примірника протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Підприємство, організація, які одержали протокол розбіжностей, зобов’язані протягом 20 днів розглянути його, вжити заходів до врегулювання розбіжностей з другою стороною, включаючи до договору всі пропозиції, а ті розбіжності, що залишаються неврегульованими, передати в цей же строк на вирішення арбітражного суду. Якщо підприємство чи організація, які одержали протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні, не передадуть розбіжності, що залишились неврегульованими, на вирішення арбітражного суду в зазначений строк, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. В інших випадках договір вважається не укладеним.

Аналогічний порядок укладення господарських договорів передбачено і ст. 181 ГК України, чинного на момент вирішення спору судом.

Позивач (Відповідач за зустрічним позовом) заперечує позовні вимоги, посилаючись на те, що ст. 20 ГК України, 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту цивільного права, як визнання договору неукладеним.

Статтею 20 ГК України передбачено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

З наведеного вбачається, що Відповідач, подаючи позов до Позивача, обрав не передбачений чинним законодавством спосіб захисту свого права, у зв’язку з чим його позов не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 49 ГПК України, судові витрати за первісним позовом слід покласти на Позивача, за зустрічним позовом - на Відповідача.

Керуючись ст. 33, 34, 49, 60, 75, п.1-1 ч.1 ст. 80, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

Провадження за первісним позовом припинити за відсутністю предмету спору.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Витрати у справі за первісним позовом покласти на Позивача.

Витрати у справі за зустрічним позовом покласти на Відповідача.

Суддя С.Г. Юзіков

Рішення підписане 14.01.2008р.