ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2008 р.

№
17/491/07

Вищий господарський
суд України у складі колегії суддів:

головуючого
судді

Добролюбової
Т.В.,

суддів

Гоголь
Т.Г.,

Швеця
В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на постанову

Одеського апеляційного господарського суду
від 09 жовтня 2007 року

у
справі

№
17/491/07

господарського
суду

Миколаївської
області

за позовом

Відкритого акціонерного товариства
"Миколаївський комбінат хлібопродуктів"

до

фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про

стягнення заборгованості

за участю
представників сторін від:

позивача: Конті М.П. (дов. від 01.06.07);

відповідача: ОСОБА_2 (дов. від 08.08.07),

ВСТАНОВИВ:

У
червні 2007 року Відкрите акціонерне товариство "Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" (далі - позивач) звернувся до Господарського суду
Миколаївської області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі -
відповідач) про стягнення боргу у розмірі 38628, 00 грн., 6362, 51 грн. - 18 %
річних та 3669, 66 грн. інфляційних за невиконання умов договору № 12/18 від
01.01.03.

Рішенням
Господарського суду Миколаївської області від 07 серпня 2007 року (суддя
-Коваль С.М.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення
мотивоване посиланнями на пропущений позивачем строк позовної давності для
звернення до суду з даним позовом.

Постановою
Одеського апеляційного господарського суду від                    09 жовтня 2007 року
(колегією суддів у складі: Савицький Я.Ф. - головуючий, Гладишева Т.Я.,
Лавренюк О.Т.) апеляційну скаргу ВАТ "Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" задоволено частково, рішення Господарського суду
Миколаївської області від 07.08.07 скасовано, позов задоволено частково.
Стягнено з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 31 348,00
грн., 3669,66 грн. інфляційних та судові витрати.

Приймаючи
постанову, апеляційний суд вказав на необхідність застосування до спірних
правовідносин статті 264 ЦК України, яка передбачає переривання строку позовної
давності у разі вчинення особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. У зв'язку з тим, що після переривання строк позовної
давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної
давності до нового строку не зараховується, апеляційний суд дійшов до висновку
щодо необґрунтованості відмови судом першої інстанції у задоволенні позову.

Не
погоджуючись з постановою апеляційного суду, фізична особа - підприємець
ОСОБА_1 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в
якій просить постанову Одеського апеляційного господарського суду від 09.10.07
скасувати, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.08.07
залишити в силі, мотивуючи доводи посиланнями на порушення судом апеляційної інстанції
процесуальних норм, зокрема, статті 101 ГПК України. Скаржник вказує на
порушення апеляційним судом меж перегляду справи в апеляційному порядку шляхом
прийняття останнім додаткових доказів до апеляційної скарги, які виникли після
прийняття Господарським судом Миколаївської області рішення. Крім того,
скаржник зазначає про існування між сторонами, крім відносин за договором
купівлі-продажу також  орендних відносин.

У
відзиві на касаційну скаргу ВАТ "Миколаївський комбінат
хлібопродуктів" вказує на законність та обґрунтованість оскаржуваної
постанови, а тому не вбачає підстав для її зміни чи скасування.

Заслухавши
суддю-доповідача та пояснення представників сторін, розглянувши та
обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування господарськими судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу
України, касаційна інстанція переглядає за касаційною скаргою (поданням)
рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських
судів та, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіряє
застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і
процесуального права.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 01
січня 2003 року між ВАТ „Миколаївський комбінат хлібопродуктів” (продавець) та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу
матеріальних засобів № 12/18 (далі - Договір), відповідно до умов якого,
продавець передає у власність оборотні матеріальні засоби, що належать до
продажу у торгівельній мережі покупця, а покупець зобов'язаний їх прийняти та
оплатити протягом 7 днів з моменту отримання накладної повністю або частково
шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок у банку або внесення у
касу продавця.

Договір
купівлі-продажу оборотних матеріальних засобів № 12/18 від 01.01.03 було
укладено сторонами одночасно з договором оренди магазину „Млин-2” №12/48 від
01.01.03.

Строк
дії Договору визначено з 01 січня 2003 року до повного виконання сторонами
своїх зобов'язань.

Згідно
з п. 3.1 Договору передача товару здійснюється у місці його знаходження після
підписання договору та підтверджується накладною.

Відповідно
до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України та п. 4 Прикінцевих
положень ГК України щодо цивільних та господарських відносин, які виникли до
набрання чинності ЦК України та ГК України, положення цих кодексів
застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати
після набрання ним чинності.

Таким
чином, до відносин, які виникли на підставі укладеного між сторонами Договору
слід застосовувати положення Цивільного та Господарського кодексів України в
редакції 2004 року.

Згідно
зі статтею 509 ЦК України зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно
до вимог статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним
чином та у встановлений строк, одностороння відмова від виконання прийнятих на
себе зобов'язань не допускається.
і

Статтею
610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне
виконання).

Відмовляючи
у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на статтю 257
ЦК України вказав на пропуск позивачем строків позовної давності.

Не
погоджуючись з висновками Господарського суду Миколаївської області,
апеляційний суд зазначив про необхідність застосування до спірних правовідносин
положень статті 264 Цивільного кодексу України, згідно з якою перебіг позовної
давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого
боргу або іншого обов'язку, після переривання перебіг позовної давності
починається заново, час що минув до переривання перебігу позовної давності, до
нового строку не зараховується.

Судом
апеляційної інстанції встановлено, що на виконання умов Договору ВАТ
„Миколаївський комбінат хлібопродуктів” поставив відповідачу товар на суму
68128 грн., що підтверджується накладною № 26 від 14.05.03. Натомість, фізична
особа-підприємець ОСОБА_1, порушуючи умови Договору, в період з 27.10.05 по
07.07.06 здійснив оплату ВАТ „Миколаївський комбінат хлібопродуктів” за
отриманий товар  частково, в розмірі
29500 грн., що підтверджується прибутковими касовими ордерами № 3220 від
27.10.05, № 1899 від 05.07.06, № 1907 від 06.07.06, № 1924 від 07.07.07, в яких
підставою оплати вказано „товар”,  у
зв'язку з чим, в останнього утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі
38 628 грн.

Крім
того, про визнання відповідачем боргу перед ВАТ „Миколаївський комбінат
хлібопродуктів” та обов'язку щодо оплати поставленого товару свідчать й
квитанції до прибуткового касового ордеру № 540 від 20.08.07 (2400 грн.), № 575
від 27.08.07 (520 грн.), реєстри прийнятих платежів за 04.09.07 (500 грн.),
11.09.07 (2600 грн.), 17.09.07 (620 грн.), 24.09.07 (640 грн.). При цьому,
інших відносин, пов'язаних з поставкою товару між сторонами не виникало.

Відповідно
до п. 4.1 Договору в разі несвоєчасної оплати отриманого товару покупець
зобов'язаний оплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 18% річних з простроченої суми.

Згідно
зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором або законом.

З
огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду
щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача
основного боргу з урахуванням інфляційних виплат за договором купівлі-продажу
оборотних матеріальних засобів № 12/18 від 01.01.03.

З урахуванням меж перегляду справи в
касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи
фактичні її обставини були встановлені апеляційним господарським судом на
підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки
суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним
застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно
до частини другої статті 1117 Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду
чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково
перевіряти докази.

Згідно
роз'яснень пленуму Верховного Суду України викладених в п. 1 постанови від
29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення” Законним рішення є тоді, коли суд,
дотримавшись всіх вимог процесуального законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно відображені обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,
дослідженими у судовому засіданні.

Таким
чином, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про
відсутність порушень норм матеріального і процесуального права при
постановленні судом апеляційної інстанції оскаржуваного судового рішення.

Доводи
позивача, що містяться в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду
апеляційної інстанції. Інші ж доводи скарги зводяться до намагань відповідача
надати перевагу його доказам над іншими, що суперечить вимогам статті 1117
Господарського процесуального кодексу України, тому судовою колегією до уваги
не приймаються.

Враховуючи
вищенаведене, судова колегія вважає, що оскаржувана постанова Одеського
апеляційного господарського суду є законною та обґрунтованою, а тому не
вбачається підстав для її зміни чи скасування.

На
підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, п.1
статті 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського
апеляційного господарського суду від 09 жовтня 2007 року - без змін.

2.
Справу № 17/491/07 скерувати до Господарського суду Миколаївської області.

Головуючий суддя:
Добролюбова Т.В.

Гоголь
Т.Г.

Судді:

Швець В.О.