КИЇВСЬКИЙ МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
П О С Т А Н О В А

18.02.08 р.                                                                                                    № 18/124

Київський міжобласний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді:                    Агрикової О.В. (доповідач по справі),

суддів:

Жук Г. А.

Рудченка С.Г.

при секретарі судового засідання Рустам’яні Е.А.,

за участю представників сторін:

від позивача: Коваль Н.В. –представник за дов. б/н від 18.01.2008р.;

від відповідача: не з’явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу закритого акціонерного товариства «Кременчуцький лікеро-горілчаний завод»на рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року

у справі           №18/124 (суддя В.В. Паламарчук)

за позовом          закритого акціонерного товариства «KGS & Co», зона №07, землі Малиновської селищної рада Чугуївського району Харківської області

до          закритого акціонерного товариства «Кременчуцький лікеро-горілчаний завод», м. Кременчук, Полтавська область

про          стягнення 196 012,68 грн. заборгованості, -

встановив:

Закрите акціонерне товариство & Со»(позивач) звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до закритого акціонерного товариства «Кременчуцький лікеро-горілчаний завод»(відповідач) про стягнення 196 012,68 заборгованості (а.с. 2), 22.10.2007р. позивачем було подано до суду клопотання про збільшення позовних вимог, а саме уточнений розрахунок ціни позову (а.с. 46). Згідно вказаного розрахунку ціна позову збільшилась до 175 862,00 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 р. у справі №18/124 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з закритого акціонерного товариства «Кременчуцький лікеро-горілчаний завод»на користь закритого акціонерного товариства GS & Со»109480 грн. основного боргу, 1687,20 грн. пені, 12485,28 грн. інфляційних витрат, 9322,31 грн. за використання чужих коштів, 1329,75 грн. державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (а.с. 57). В решті позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд керувався п.п. 3.3., 6.3. договору та ст. ст. 526, 625 ЦК України, згідно з якими зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов’язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Клопотання позивача про збільшення позовних вимог місцевим господарським судом залишено без розгляду з підстав того, що позивачем не сплачено державне мито на збільшену частину ціни позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач, закрите акціонерне товариство «Кременчуцький лікеро-горілчаний завод», подав апеляційну скаргу на рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції мало місце неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Так, згідно доводам скаржника, господарський суд Полтавської області не з’ясував права виконуючого обов’язки голови правління відповідача на вчинення від імені товариства юридично значущих дій, а саме укладення договору №6-КП від 30.05.2006р., та не врахував того, що, згідно статуту відповідача, договори, укладені на суму більшу, ніж статутний фонд відповідача, потребують погодження спостережною радою товариства.

Також, скаржник стверджує, що товару, зазначеного в договорі №6-КП він не отримував, а сам договір №6-КП є неукладеним, оскільки не досягнуто між сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору.

Серед порушень норм процесуального права відповідач відмічає те, що місцевим господарським судом не враховано його клопотання про відкладення розгляду справи, натомість, прийнято рішення у відсутності представника відповідача.

28.01.2008р. від закритого акціонерного товариства & Со»надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач не погодився з вимогами, які викладені відповідачем в апеляційній скарзі. На думку позивача, рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007р. є законним, об’єктивним і таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а тому просить залишити це рішення без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 27.12.2007р. апеляційну скаргу закритого акціонерного товариства «Кременчуцький лікеро-горілчаний завод»на рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007р. у справі №18/124 прийнято до провадження та призначено розгляд справи.

В судовому засіданні представник позивача надав свої пояснення та підтримав доводи, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судові засідання не з’являвся, про причини неявки суд не повідомляв. Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника позивача, Київським міжобласним апеляційним господарським судом встановлено наступне.

30.05.2006р. між позивачем та відповідачем укладено договір №6-КП (договір), відповідно до умов якого позивач зобов’язався виготовити та передати у власність відповідача ковпачки алюмінієві, а відповідач зобов’язався прийняти та оплатити товар.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі замовлення на виготовлення товару №621 від 31.05.2006р. та згідно товарно-транспортної накладної серії 02АББ №570119 від 18.06.2006р., позивачем поставлено відповідачу товар на суму 112 480 грн. (а.с. 13 та 29 відповідно).

Листом відповідача до позивача від 21.09.2006р. та актом звірки взаєморозрахунків від 01.12.2006р., підписаним сторонами, підтверджується, що відповідач визнає заборгованість перед позивачем в сумі 112 480 грн. станом на 01.12.2006р. (а.с. 14 та 15 відповідно).

Відповідачем частково сплачено суму заборгованості, а саме згідно платіжних доручень №133 від 22.02.2007р. на суму 1000 грн. та №186 01.03.2007р. на суму 2000 грн. (а.с. 61-62). Факт сплати частини коштів на загальну суму 3000 грн. позивачем не заперечується.

Крім цього, пунктом 3.3 договору № 6-КП від 30.05.2006 р. визначено, що розрахунок за поставлений товар повинен бути зроблений шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця протягом 30 календарних днів з моменту фактичного отримання покупцем кожної окремої партії товару. Згідно п.6.3 вказаного вище договору за несвоєчасну оплату отриманого товару передбачено нарахування пені, інфляційних, процентів за користування чужими коштами.

Відповідачем не надано суду доказів погашення заборгованості перед позивачем.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга є такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст.173 ГК України господарським визнається зобов’язання, що виникає між суб’єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб’єкт (зобов’язана сторона, у тому числі боржник) зобов’язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб’єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб’єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

Згідно ст.174 ГК України господарські зобов’язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб’єкту або суб’єктом господарювання, придбання або збереження майна суб’єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об’єктів інтелектуальної власності та інших дій суб’єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов’язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

У відповідності до ст.193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов’язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов’язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов’язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Зобов’язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов’язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із ст.ст.525, 526, 629 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Відповідно до 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань»визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За переконанням колегії суддів апеляційного господарського суду, при прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позивачем правомірно нараховано 109 480 грн. основного боргу, 124 85,28 грн. інфляційних витрат, 93 22,31 грн. за користування чужими коштами. Крім цього, судом правомірно здійснено перерахунок пені з урахуванням положень ст. 232 ГК України, ст. 258 ЦК України та становить 1 687,20 грн.

Окрім зазначеного, при винесенні оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку щодо незадоволення позовних вимог в частині стягнення вартості резервного запасу у сумі 24 121,58 грн., оскільки, цей товар фактично не отриманий відповідачем, а угодою укладеною між сторонами не передбачено порядок його оплати.

Колегією суддів апеляційного господарського суду твердження відповідача про те, що договір №6-КП від 30.05.2006р. є неукладеним, відхиляються, оскільки відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов’язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Твердження відповідача про те, що він не отримував взагалі товару за договором спростовуються матеріалами справи, а саме товарно-транспортною накладною, згідно якої позивачем поставлено відповідачу товар на суму 112 480 грн., який відповідачем отриманий, про що свідчить підпис уповноваженої особи та відтиск печатки відповідача на зазначеній товарно-транспортній накладній.

Посилання відповідача на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, а саме залишення без задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, не підтверджуються, оскільки із матеріалів справи вбачається, що відповідачем в процесі розгляду справи було заявлено одне клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 31), яке судом було задоволено, про що свідчить протокол судового засідання від 18.09.2007р. та ухвала від 18.09.2007р. (а.с. 35 та 36 відповідно).

Згідно вимог п. 2 ч. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976р. №11 з наступними змінами «Про судове рішення», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 р., прийнято після повного з’ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв’язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є законним та обґрунтованим.

Таким чином, апеляційну скаргу закритого акціонерного товариства «Кременчуцький лікеро-горілчаний завод»на рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року у справі № 18/124 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, ст.103, ст.105 ГПК України, Київський міжобласний апеляційний господарський суд, -

п о с т а н о в и в:

1.           Апеляційну скаргу закритого акціонерного товариства «Кременчуцький лікеро-горілчаний завод»на рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року у справі №18/124 за позовом закритого акціонерного товариства & Со»до закритого акціонерного товариства «Кременчуцький лікеро-горілчаний завод»про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

2.           Рішення господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року у справі №18/124 за позовом закритого акціонерного товариства & Со»до закритого акціонерного товариства «Кременчуцький лікеро-горілчаний завод»про стягнення заборгованості залишити без змін.

3.           Справу №18/124 повернути до господарського суду Полтавської області.

4.           Постанова набирає чинності з дня її прийняття.

Головуючий суддя:                                                                      Агрикова О.В.

Судді:

Жук Г. А.

Рудченко С.Г.

Дата відправки 28.02.08