СУД
Постанова

Іменем України

12
лютого 2008 року

Справа
№ 2-5/13123-2007

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого
судді                                                  Видашенко
Т.С.,

суддів                                                                      Дугаренко
О.В.,

Прокопанич Г.К.,

без
участі представників сторін

розглянувши
апеляційну скаргу
суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 на рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим (суддя Гаврилюк М.П.) від 07 грудня 2007 року у
справі № 2-5/13123-2007

за
позовом           Гурзуфської селищної ради (вул.Подвойського,
9, смт. Гурзуф, місто Ялта, Автономна Республіка Крим, 98640)

до          суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,
пгт.Гурзуф, місто Ялта, 98640)

про
розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення 35400,38грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
господарського суду Автономної Республіки Крим від 07 грудня 2007 року у справі
№ 2-5/13123-2007 (суддя Гаврилюк М.П.) частково задоволенні позовні вимоги
Гурзуфської селищної ради до відповідача суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1, розірвано договір оренди земельної ділянки від 02 вересня 2002 року,
реєстровий номер 4895, укладений між позивачем та відповідачем, а також з
відповідача на користь позивача стягнута заборгованість з орендної плати в
розмірі 13395,40грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не
погодившись з рішення суду, суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1
звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського
суду від 07 грудня  2007 року скасувати,
а в позові відмовити.

Апеляційна
скарга обґрунтована порушенням судом положень матеріального права, зокрема в
частині незастосування до спірних правовідносин строку позовної давності, вимог
закону щодо досудового вирішення спорів (ст. 188 Господарського кодексу
України) та крім того скаржник наполягає на неповному з'ясуванні судом усіх
обставин, які мають суттєве значення для вирішення справи.

Більш
детальніше доводи вказані в апеляційній скарзі.

Позивач
відзив на апеляційну скаргу не надав.

У
зв'язку з хворобою судді Заплава Л.М. на підставі розпорядження заступника
голови суду від 12 лютого 2008 року, здійснено заміну судді Заплава Л.М. на
суддю Дугаренко О.В.

В
судове засідання представники сторін не з'явились, про місце і час розгляду апеляційної
скарги були повідомлені належним чином. Суд вважає можливим розглянути
апеляційну скаргу у відсутність даних сторін за наявними у справі доказами,
оскільки згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги
(подання) і перевіряє законність і обґрунтованість  рішення місцевого господарського суду у
повному обсязі.

Судова
колегія, повторно в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу
України розглянувши справу, вважає, що рішення господарського суду Автономної
Республіки Крим підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без
задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно
до роз'яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України
від 29 грудня 1976 року за № 11 "Про судове рішення", рішення є
законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із
загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для
даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна
частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення
для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких
суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і
відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Так
судом першої інстанції в порядку ст.ст. 47, 43 Господарського процесуального
кодексу України, були встановлені наступні обставини справи.

02
вересня 2002 року між Гурзуфською селищною радою, орендодавцем з одного боку та
приватним підприємцем ОСОБА_1 орендарем з іншого боку був укладений договір
оренди земельної ділянки, відповідно до якого орендодавець на підставі рішення
5-ої сесії 24-го скликання Гурзуфської селищної ради від 17 липня 2002 року за
№17 передає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку площею 0,0601га для
обслуговування танцмайданчика за адресою: місто Ялта, АДРЕСА_2

Договір
підписано його сторонами та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом
Ялтинського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстровано в реєстрі за №
4895. Договір зареєстровано в виконавчому комітеті Гурзуфської селищної ради в
книзі записів державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок від 06
вересня 2002 року за №41.

Відповідно
до підпунктів 2.1, 2.2 договору оренди землі, договір укладено строком на 25
років, при цьому орендна плата вноситься орендарем щомісячно, в строк до 15
числа місяця, наступного за звітним, виходячи з суми орендної плати
7306,58грн., відповідно до розрахунку орендної плати за землю Гурзуфської
селищної ради від 06 серпня 2002 року.

Орендна
плата вноситься також у разі, якщо орендар не використовує земельну ділянку з
поважних причин.

Згідно
зі статтею 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», за
договором оренди орендаря може бути зобов'язано використовувати об'єкт оренди
за цільовим призначенням відповідно до профілю виробничої діяльності
підприємства, майно якого передано в оренду, та виробляти продукцію в обсягах,
необхідних для задоволення потреб регіону.

Орендар
зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Судом
першої інстанції правомірно встановлено, що заборгованість відповідача за
договором оренди землі від 02 вересня 2002 року щодо сплати орендної плати
складає 13395,40грн., початок якої слід обчислювати з моменту її виникнення, а
саме з 01 січня  2004 року та закінчуючи
моментом фактичного припинення користування земельною ділянкою, а саме з 10
жовтня 2005 року, дати коли за актом приймання-передачі, земельна ділянка була
передана в оренду іншому орендарю приватному підприємству «Аркада».

Зокрема
03 січня 2004 року між Гурзуфською селищною радою, орендодавець та орендарем
приватним підприємством «Аркада» був укладений договір оренди земельної
ділянки. Відповідно до додаткової угоди до зазначеного договору, земельна
ділянка за актом приймання-передачі від 10 жовтня 2005 року була передана в
користування орендареві - приватному підприємству «Аркада».

Відповідно
до пункту 13 роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України «Про деякі
питання практики застосування Закону України "Про оренду державного та
комунального майна» за № 02-5/237 від 25 травня 2000 року, одностороння відмова
від договору оренди не допускається. Однак на вимогу однієї із сторін цей
договір може бути достроково розірвано за погодженням сторін, а за наявності
спору - за рішенням господарського суду. Підставою для розірвання договору може
бути належним чином доведене невиконання орендарем хоча б одного з його
зобов'язань, передбачених статтею 18 Закону або договором оренди.

За
таких обставин, висновки суду про можливість розірвання договору та стягнення
заборгованості з орендної плати відповідають обставинам справи та
підтверджуються матеріалами справи, адже відповідачем у встановленому законом
порядку не представлено суду доказів сплати орендних платежів.

Крім
того, обґрунтованим видається висновок суду про відмову в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення пені. Так відповідно до частини 6 статті 232
Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вимога
позивача щодо стягнення пені заявлена після спливу строку визначеного частиною
6 статті 232 Господарського кодексу України, що є підставою для відмови в
задоволенні позову в цієї частині.

В
іншу чергу, необґрунтованими є доводи відповідача викладені в апеляційній
скарзі, зокрема про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати
положення чинного законодавства про досудове врегулювання спору.

Відповідач
вказує, що позивач, звернувшись до суду з позовною заявою про розірвання
договору, не виконав приписи статті 188 Господарського кодексу України, якою
передбачається, що у разі, якщо сторона договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором, яка у двадцятиденний строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про результати її розгляду та тільки у разі, якщо
сторони договору не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу,
заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Однак
таке твердження є необґрунтованим та не може бути застосовано до спірних правовідносин,
оскільки положення статті 188 Господарського кодексу України є загальними
нормами які визначають підстави та порядок розірвання (зміни) договорів.

Правовідносини,
пов'язані з орендою державного майна, майна, що належить Автономній Республіці
Крим або перебуває у комунальній власності, врегульовано положеннями Законом
України «Про оренду державного та комунального майна». Згідно зі статтею 3
Закону України «Про оренду державного та комунального майна» ці правовідносини
регулюються також нормами Цивільного кодексу України та іншими нормативними
актами. Крім того, Законом регулюється оренда майна інших, крім державної та
комунальної  форм власності майна, якщо
орендарями виступають державні підприємства.

Тобто
Закон України «Про оренду державного та комунального майна» є спеціальним
нормативно-правовим актом, який поряд із відповідними положеннями Цивільного
кодексу України регулює відносини майнового найму державного та комунального
майна.

Відповідно
до частини 3 статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального
майна», договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу
однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням
суду, арбітражного суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших
підстав, передбачених законодавчими актами України.

Судовою
колегією встановлено, що орендар за договором оренди земельної ділянки від 02
вересня 2002 року, відповідач у справі, належним чином, покладені на нього за
договором (п. 2.2) та Законом України «Про оренду державного та комунального
майна» (ст. 18) обов'язки не виконує, орендну плату своєчасно не сплачує, що в
свою чергу й є підставою для розірвання договору.

Також
безпідставними є посилання відповідача на той факт, що позивачем пропущено строк
позовної давності стосовно вимог про стягнення заборгованості, початок періоду
обчислення якої як встановлено судом слід відраховувати з 01 січня 2004 року.
Так відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність
- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно
з частинами 2, 3 статті 267 Цивільного кодексу України, заява про захист
цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від
спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тобто,
чинним законодавством визначено, що за відсутності заяви сторони у спорі, про
застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд повинен
вирішувати справу навіть у разі, якщо строк позовної давності сплинув,
відповідач у справі у суді першої інстанції такої заяви не зробив, що як слід
виключає можливість застосування положень статей 256, 257 Цивільного кодексу
України до спірних правовідносин.

Крім
того, судовою колегією дослідженні, надані до матеріалів справи численні судові
рішення, предметом яких є правовідносини, пов'язанні із орендою суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1 земельної ділянки відповідно до договору від
02 вересня 2002 року, однак жодним з них не встановлено факту належного
виконання орендарем обов'язку щодо сплати орендних платежів.

Відповідно
до ст.ст. 32, 34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини
справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Надані
до матеріалів справи судові рішення, не спростовують доводів позивача щодо
наявності заборгованості з орендної плати.

Відповідно
до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Керуючись статтями 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.
Апеляційну скаргу суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

2.
Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 07 грудня 2007 року
у справі № 2-5/13123-2007 залишити без змін.

Головуючий суддя
Т.С. Видашенко

Судді
О.В. Дугаренко

Г.К. Прокопанич