ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2008 р.

№ 2/242/6/1

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

закритого акціонерного товариства "Укрпромспілка" (далі Товариство)

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від

15.10.07

у справі

№ 2/242/6/1

господарського суду

Чернігівської області

за позовом

Товариства

до

комунального підприємства "Ніжинтеплоенерго"

(далі Підприємство)

про

стягнення 919 643,97 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:

Коломієць В.А. (за дов. б/н від 16.01.08)

- у судовому засіданні 07.02.08;

- відповідача:

Заболотний О.М. (за дов. № 30-11/06 від 30.11.06)

- у судовому засіданні 24.01.08, 07.02.08;

Ухвалою від 07.12.07 Вищого господарського суду України касаційна скарга Товариства б/н від 13.11.07 була прийнята до провадження, справа призначена до розгляду у судовому засіданні на 24.01.08.

У судове засідання 24.01.08 представник Товариства не з’явився, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла до висновку про необхідність відкладення розгляду справи на 07.12.08.

Про вказані обставини представників сторін було повідомлено на початку судового засідання 07.02.08. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 07.02.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 08.06.07 господарського суду Чернігівської області (колегія суддів у складі: головуючий –Михайлюк С.І., судді –

Федоренко Ю.В., Оленич Т.Г.) позовні вимоги Товариства задоволено частково.

З Підприємства на користь Товариства стягнуто 600 000,00 грн. збитків,

6 000,00 грн. державного мита та 79,99 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

У задоволенні решти позовних вимог Товариству відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно ст. 213 Цивільного кодексу УРСР, ст. 612 Цивільного кодексу України у разі, якщо у зв'язку з простроченням боржника виконання втратило для кредитора інтерес, то він може відмовитись від прийняття виконання та вимагати відшкодування збитків, у зв'язку з чим місцевий суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з Підприємства 600 000,00 грн. сплаченої Товариством предоплати за договором, визначивши цю суму як збитки.

Постановою від 15.10.07 Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Коваленка В.М., суддів –

Вербицької О.В., Гарник Л.Л.) апеляційну скаргу Підприємства задоволено.

Резолютивну частину рішення від 08.06.07 господарського суду Чернігівської області в частині стягнення з Підприємства на користь Товариства 600 000,00 грн. збитків, 6 000,00 грн. державного мита та

79,99 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, змінено.

У цій частині прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

При винесенні постанови апеляційний суд прийшов до висновку про те, що суд першої інстанції, зробивши висновок про наявність підстав для стягнення з Підприємства 600 000,00 грн. збитків, вийшов за межі позовних вимог та безпідставно відніс суму неповернутої Підприємством передоплати до збитків, не врахувавши норми чинного законодавства, які дають визначення поняттю збитки.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від 15.10.07 Київського апеляційного господарського суду скасувати, а рішення від 08.06.07 господарського суду Чернігівської області по даній справі залишити в силі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 161, 166, 203, 213 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, ст.ст. 42, 43, 101 Господарського процесуального кодексу України.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Підприємство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 15.10.02 між Товариством (Покупець) та Підприємством (Постачальник) було укладено договір № 18-08 (далі Договір), відповідно до

п. 1.1 якого у межах терміну дії цього Договору Постачальник взяв на себе зобов'язання з постачання на адресу Покупця продукції у відповідності зі специфікацією до даного Договору, а Покупець зобов'язався приймати продукцію та оплачувати її вартість.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що умови розрахунків між сторонами врегульовано п. 3.1 Договору, яким визначено, що оплата за поставлену продукцію здійснюється протягом 45 календарних днів після постачання у безготівковому порядку шляхом переказу всієї суми вартості фактично поставленої продукції на розрахунковий рахунок Постачальника.

Також, судовими інстанціями встановлено, що відповідальність сторін передбачена р. 6 Договору, зокрема, відповідно п. 6.1 Договору за невиконання, чи неналежне і несвоєчасне виконання зобов'язань за даним Договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України й умовами, обговореними в даному Договорі. Крім того, у п.п. 6.2, 6.3 Договору сторони передбачили, що у разі недопоставки або поставки неякісної продукції Постачальник відшкодовує всі зв'язані з цим збитки, а за прострочення платежів на термін більш 1-го дня Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі 0,5 % за кожний день прострочення, але не більше 8% від загальної суми Договору.

При цьому, попередніми судовими інстанціями встановлено, що згідно

п. 7.1 Договору термін його дії визначено з моменту підписання сторонами до 31.12.02.

При вирішенні спору місцевим та апеляційним судами встановлено, що Товариство платіжними дорученнями № 2 від 05.11.02, № 3 від 08.11.02 та

№№ 4, 5, 8 від 11.11.02 перерахувало Підприємству 1 970 000,00 грн., тобто загальну суму, яка мала бути сплачена ним відповідно до умов Договору. При цьому, встановлено, що Підприємство свої зобов'язання за Договором в частині постачання продукції у відповідності зі специфікацією протягом дії Договору не виконало та повернуло Товариству лише частину коштів, отриманих Підприємством у якості передоплати.

У зв'язку з зазначеними обставинами Товариство звернулось до суду з позовною заявою в якій просило стягнути з Підприємства на його користь суму заборгованості з урахуванням збитків від інфляції в розмірі

847 001,25 грн. та суму процентів у розмірі 72 642,72 грн., а також

9 196,43 грн. –державного мита та 118,00 грн. –витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Переглядаючи справу суд апеляційної інстанції зазначив, що умови укладеного між сторонами Договору не передбачали право Товариства перераховувати кошти до постачання, тобто як попередню оплату, а відповідно і правових наслідків виконання Товариством зобов'язання щодо оплати продукції до постачання, за умови, що таке постачання не відбулося. У зв'язку з зазначеним апеляційний суд прийшов до висновку про те, що відносини між Товариством та Підприємством щодо повернення суми коштів, перерахованих Товариством в якості попередньої оплати, є позадоговірними.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Разом з тим, відповідно до ст. 231 Цивільного кодексу УРСР якщо продавець на порушення договору не передає покупцеві продану річ, покупець вправі вимагати передачі йому проданої речі і відшкодування збитків, завданих затримкою виконання, або, з своєї сторони, відмовитись від виконання договору і вимагати відшкодування збитків.

Виходячи зі змісту ст. ст. 546, 548, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання. Також, правові наслідки порушення зобов'язання встановлені ст. 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що згідно положень ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання може потягнути за собою такі наслідки: повернення суми попередньої оплати, сплату неустойки, розірвання договору.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст.ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Вказане положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Крім того, встановлено, що вказане положення застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що аналогічні положення містить ст. 469 Цивільного кодексу УРСР.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що спір розглянуто без дослідження в повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності та призвело до прийняття рішень з помилковим застосуванням норм права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судами не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

З урахуванням ухвали від 27.12.06 Верховного Суду України, оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду Чернігівської області.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу закритого акціонерного товариства "Укрпромспілка" б/н від 13.11.07 задовольнити частково.

Рішення від 08.06.07 господарського суду Чернігівської області та постанову від 15.10.07 Київського апеляційного господарського суду у справі № 2/242/6/1 господарського суду Чернігівської області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська