ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28.01.08 р.                     Справа № 19/275пн

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Дучал Н.М.

При секретарі Мішиній М.О.

За участю представників сторін:

Від позивача: Юрасова Т.О., довіреність

Від відповідача: Черняк А.Г., директор

Розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Донецького спеціалізованого колективного підприємства „Чорнобиль-Допомога”, м. Донецьк

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Маріупольська фармацевтична фабрика” м. Маріуполь

про визнання права власності на майно

Позивач, Донецьке спеціалізоване колективне підприємство „Чорнобиль-Допомога” м. Донецьк, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю „Маріупольська фармацевтична фабрика” м. Маріуполь, про визнання права власності на майно, розташоване за адресою: 87532, м. Маріуполь, вул. Семенішина, 4.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на укладені між позивачем та відповідачем договори займу №№ 123/0 від 01.09.98 року, 123/1 від 01.09.98 року, 123/2 від 01.09.98 року, 123/3 від 16.12.98 року, 123/4 від 11.01.99 року, 123/5 від 18.01.99 року, 123/6 від 20.01.99 року, 123/7 від 10.02.99 року, 123/8 від 22.02.99 року, 123/9 від 05.10.99 року на загальну суму 55891 грн., у відповідності до п. 2.4. яких позивач мав право у майбутньому у рахунок компенсації переданих позикових коштів, вимагати передачі йому у власність придбане за ці кошти майно або іншу власність відповідача. Позивачем зазначено, що, у відповідності до п. 1 Угоди від 14.11.1999 р. відповідач передав позивачу майно, зазначене у додатку № 1 до угоди, а на підставі п. 2 право власності на зазначене майно перейшло до позивача. Стверджує, що переданим майном (будівлею та спорудами до нього, а також рухомим майном) він фактично володіє та користується з моменту передачі у 1999 році по теперішній час, але не має можливості ним розпоряджатися зважаючи на відсутність реєстрації права власності у БТІ, у зв’язку з чим позивач просить суд визнати за ним право власності на таке майно.

31.10.2007 року позивач змінив позовні вимоги (вх. № 02-41/40765 від 31.10.2007 року) та просить суд визнати за позивачем право власності на майно, розташоване за адресою: 87532, м. Маріуполь, вул. Семенішина, 4:

1.          основна будівля площею 266,5 кв.м. (Літ А), до нього тамбур площею 6,5 кв.м. (Літ а) та площадка площею 1,3 кв.м. (Літ а1);

2.          основна будівля площею 68,9 кв.м. (літ Б) та площадка площею 2,2 кв.м. (Літ б);

3.          склад площею 59,6 кв.м. (Літ В-1);

4.          склад площею 17,1 кв.м. (Літ Г-1);

5.          склад площею 120,9 кв.м. (Літ Ж-1);

6.          склад площею 27,6 кв.м. (Літ З-1);

7.          склад площею 58,4 кв.м. (Літ Е-1);

8.          склад площею 100,3 кв.м. (літ К-1).

Позивачем зазначено, що саме це майно було передано відповідачем позивачу у 1999 році в рахунок погашення суми заборгованості на підставі додаткової угоди до договорів.

Позивачем надані Пояснення (вх. № 02-41/43646 від 23.11.2007 року), в яких додатково викладено обґрунтування заявлених вимог.

Відповідач, згідно з відзивом на позовну заяву (вх. № 02-41/38385 від 11.10.2007 року) пояснив, що, оскільки по укладеним між сторонами у 1998 – 1999 роках договорам позики у відповідача не було можливості своєчасно погасити борг, відповідач просив розглянути питання про можливість погашення всієї суми заборгованості шляхом передачі позивачу майна, та, відповідно до укладеної між сторонами 14.11.1999 року угоди до договорів позики, відповідачем було передано позивачу належне майно, розташоване за адресою: м. Маріуполь, вул. Семенішина, 4. Враховуючи викладене, а також те, що майно знаходиться у володінні позивача, відповідач не заперечує щодо розгляду питання про укладення між сторонами мирової угоди.

22.01.2008 р. до матеріалів справи надійшло пояснення відповідача на позов, в якому повідомлено, що позов не визнається з огляду на те, що угода від 14.11.1999 р. мала бути нотаріально посвідчена сторонами, що здійснено не було. Тому право власності у позивача не виникло.

Позивач заперечив проти заявленого, повідомивши що згідно приписів законодавства Угода не підлягала нотаріальному посвідченню.

У відповідності до п.п. 2, 3, 4 частини 3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України - правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України - судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши в засіданні пояснення представників сторін, Господарським судом

В с т а н о в л е н о.

12.11.1996 року між Донецьким регіональним відділенням Фонду державного майна України (продавцем) та Комунальним підприємством „Маріупольська фармацевтична фабрика” (покупцем) було укладено договір № 2123 купівлі-продажу державного комунального майна Державного комунального підприємства „Маріупольська фармацевтична фабрика”, посвідчений 11.12.1996 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А. за реєстровим номером 4320.

Відповідно до п.1.1. зазначеного договору продавець продав, а покупець придбав державне комунальне майно цілісного майнового комплексу Державного комунального підприємства „Маріупольська фармацевтична фабрика”, який знаходиться за адресою: м. Маріуполь, вул. Семенішина, будинок 4, у відповідності до умов, зазначених у даному договорі. Майно підприємства включає до себе всі його активи та пасиви: інвентар, обладнання, пристрої та інше майно згідно протоколу засідання інвентарної комісії, який додається до даного договору.

У відповідності до Акту оцінки, затвердженого наказом Донецького регіонального відділення Фонду Державного майна України від 25.06.1996 року № 3113, вартість відчужуваного державного майна складає 2 024 163 000 карбованців, що відповідає 20 241,63 грн. (п. 1.2 договору).

Право власності Покупця на відчужуване майно посвідчується видаваємим Продавцем Свідоцтвом про право власності на приватизоване державне комунальне майно ( п. 1.4. договору).

Відповідно до п. 3.1 договору право власності на об’єкт приватизації переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

В триденний термін після нотаріального посвідчення договору покупець та продавець підписують акт передачі приватизуємого майна.

Між сторонами 15.01.1997 року було укладено додаткову угоду до договору купівлі-продажу державного комунального майна Державного комунального підприємства „Маріупольська фармацевтична фабрика” від 12.11.1996 року № 2123, якою сторони домовились внести зміни до п. 2.3. зазначеного договору.

Відповідно до акту передачі державного комунального майна Державного комунального підприємства „Маріупольська фармацевтична фабрика” м. Маріуполь, складеного 31.03.1997 року, Донецьким регіональним відділенням Фонду державного майна України передано, а Комунальним підприємством „Маріупольська фармацевтична фабрика” прийнято продане майно вартістю 20241,63 грн. Серед іншого майна, продавцем було передано покупцеві: виробничу будівлю у кількості 2 шт., склад-сарай у кількості 2 шт.

Згідно Свідоцтва про власність на майно Державного комунального підприємства „Маріупольська фармацевтична фабрика”, виданого Фондом державного майна України 14.04.1997 року за реєстраційним номером 1767 покупцеві на підставі договору купівлі-продажу № 2123 від 12.11.1996 року, а також акту приймання-передачі від 31.03.1997 року між покупцем та Фондом державного майна України, покупець за зазначеним договором є власником вищезгаданого майна Державного комунального підприємства „Маріупольська фармацевтична фабрика”.

Товариство з обмеженою відповідальністю „Маріупольська фармацевтична фабрика” є суб’єктом підприємницької діяльності, створеним шляхом приватизації цілісного майнового комплексу Державного комунального підприємства „Маріупольська фармацевтична фабрика” згідно договору купівлі-продажу № 2123 від 12.11.1996 року ( п. 1 статуту відповідача).

Відповідно до п. 14 Статуту Товариство несе самостійну відповідальністю за зобов’язаннями усім належним йому майном, на яке у відповідності з діючим законодавством може бути накладено стягнення.

14.04.1999 року між Донецьким регіональним відділенням Фонду державного майна України (продавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Маріупольська фармацевтична фабрика” (покупцем) було укладено договір № 3135 купівлі-продажу інвентарних об’єктів, які знаходяться на балансі ТОВ „Маріупольська фармацевтична фабрика”, посвідчений 14.04.1999 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бодягіною І.І. за реєстровим номером 1202.

Відповідно до п.1.1. зазначеного договору продавець зобов’язався передати у власність Покупцю інвентарні об’єкти, які знаходяться на балансі ТОВ „Маріупольська фармацевтична фабрика”: сарай площею 27,6 кв.м., склад-сарай площею 17,1 кв.м., сарай площею 92 кв.м., сарай площею 53,1 кв.м., які знаходяться за адресою: 341032, м. Маріуполь, вул. Семенішина, 4, а покупець зобов’язався прийняти вказані інвентарні об’єкти і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі, та пройти реєстрацію споруд у Бюро технічної інвентаризації.

Право власності на інвентарні об’єкти переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення цього договору (п. 1.2. договору).

Вказані у зазначеному договорі об’єкти придбані за 1250 грн. (п. 1.5 договору).

Передача об”єктів продавцем і прийняття об”єктів покупцем посвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами.

Відповідно до акту передачі інвентарних об’єктів, які знаходяться на балансі ТОВ „Маріупольська фармацевтична фабрика”, складеного 25.06.1999 року, Донецьким регіональним відділенням Фонду державного майна України передано, а ТОВ „Маріупольська фармацевтична фабрика” прийнято продане 14.06.1999 року майно вартістю 1250грн. згідно акту оцінки, а саме: сарай вартістю 0,4тис.грн., сарай вартістю 0,12тис.грн., сарай вартістю 0,41тис.грн., склад-сарай вартістю 0,2тис.грн.

Відповідно до свідоцтва про власність на майно, інвентарних об’єктів, які знаходяться на балансі ТОВ „Маріупольська фармацевтична фабрика”, виданого Фондом державного майна України 25.06.1999 року за реєстраційним номером 2116 покупцеві на підставі договору купівлі-продажу № 3135 від 14.04.1999 року між покупцем та Фондом державного майна України, покупець за зазначеним договором є власником вищезгаданого майна, інвентарних об’єктів.

У відповідності до оціночних актів інвентаризаційної справи, складених Маріупольським бюро технічної інвентаризації, за Товариством з обмеженою відповідальністю „Маріупольська фармацевтична фабрика” значиться:

- споруда літ. А, що складається з основної будівлі (літ. А) площею 266,5 кв.м., тамбуру (літ. а) площею 6,5 кв.м., площадки (літ. а1) площею 1,3 кв.м.;

- споруда літ. Б-1, що складається з основної будівлі (літ. Б) площею 68,9 кв.м., площадки (літ. б) площею 2,2 кв.м.;

- споруда літ В-1, що складається зі складу площею 59,6 кв.м.;

- споруда літ Г-1, що складається зі складу площею 17,1 кв.м.;

- споруда літ Ж-1, що складається зі складу площею 120,9 кв.м.;

- споруда літ З-1, що складається зі складу площею 27,6 кв.м.;

- споруда літ Е-1, що складається зі складу площею 58,4 кв.м.;

- споруда літ К-1, що складається зі складу площею 100,3 кв.м.

У відповідності до поетажних планів споруд, розташованих за адресою: м. Маріуполь, вул. Семенішина, № 4, та експлікацій внутрішніх площ до плану, що були складені Маріупольським борю технічної інвентаризації внутрішні площі зазначених споруд склали: внутрішня площа споруди під літерою А – 258,00кв.м.; внутрішня площа споруди під літерою Б-1 - 68,9 кв.м.; внутрішня площа споруди під літерою В-1 - 51,5 кв.м., що складається з двох складів внутрішньої площею 35,9 кв.м. та 15,6 кв.м.; внутрішня площа споруди під літерою Г-1 - 14,6 кв.м.; внутрішня площа споруди під літерою Ж-1 – 106,2 кв.м.; внутрішня площа споруди під літерою З-1 - 19,7 кв.м.; внутрішня площа споруди під літерою Е-1 - 53,1 кв.м.; внутрішня площа споруди під літерою К-1 – 92,0 кв.м.

Між Донецьким спеціалізованим колективним підприємством „Чорнобиль-Допомога” (позикодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Маріупольська фармацевтична фабрика” (позичальником) було укладено договори безпроцентної цільової позики: № 123/0 від 01.09.1998 року, № 123/1 від 01.09.1998 року, № 123/2 від 01.09.1998 року, № 123/3 16.12.1998 року, № 123/4 від 11.01.1999 року, № 123/5 від 18.01.1999 року, № 123/6 від 20.01.1999 року, № 123/7 від 10.02.1999 року, № 123/8 від 22.02.1999 року, № 123/9 від 05.10.1999 року на загальну суму 55861 грн.

Відповідно до п. 1.1 зазначених договорів позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у сумах: за договором № 123/0 – 11400,00 грн., за договором № 123/1 – 1200,00 грн., за договором № 123/2 – 2000,00 грн., за договором № 123/3 – 8905,00 грн., за договором № 123/4 – 2918,00 грн., за договором № 123/5 – 5000,00 грн., за договором № 123/6 – 9200,00 грн., за договором № 123/7 – 2538,00 грн., за договором № 123/8 – 2700,00 грн., за договором № 123/9 – 10000,00 грн.

Пунктом 2.3 договорів безпроцентної цільової позики встановлено обов’язок позичальника повернути позикодавцю позику: за договором № 123/0 – у строк до 06.12.1998 року, за договором № 123/1 – у строк до 06.12.1998 року, за договором № 123/2 – у строк до 20.12.1998 року, за договором № 123/3 – у строк до 30.01.1999 року, за договором № 123/4 – у строк до 18.02.1999 року, за договором № 123/5 – у строк до 25.02.1999 року, за договором № 123/6 – у строк до 05.03.1999 року, за договором № 123/7 – у строк до 16.03.1999 року, за договором № 123/8 – у строк до 25.03.1999 року, за договором № 123/9 – у строк до 15.10.1999 року.

Згідно п. 2.4 договорів безпроцентної цільової позики, позикодавець має право у майбутньому в рахунок компенсації переданих позичальнику позикових коштів, вимагати передачі йому у власність придбане на ці кошти майно або іншу власність позичальника шляхом оформлення додаткової угоди до договору.

У випадку неповернення позикодавцю позики грошовими коштами у гривнях по закінченні строку, вказаного в п. 2.3, позичальник протягом п’яти календарних днів здійснює розрахунок з позикодавцем майном, товарно-матеріальними цінностями (п. 4.3 договорів).

Відповідачем не було своєчасно виконано свої зобов’язання перед позивачем за договорами безпроцентної цільової позики та, як вбачається з відповіді на претензію (вих. № 52 від 06.11.1999 року), надісланої ТОВ „Маріупольська фармацевтична фабрика” на адресу позивача, відповідач звернувся до позивача з клопотанням розглянути можливість погашення всієї суми заборгованості фабрики за договорами позики шляхом передачі майна.

14.11.1999 року між Донецьким спеціалізованим колективним підприємством „Чорнобиль-Допомога” (далі за договором - Підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Маріупольська фармацевтична фабрика” (надалі – Фабрика) було укладено Угоду, відповідно до п. 1 якої, у зв’язку з тим, що фабрика не має можливості повернути Підприємству позикові кошти по договорам № 123/0 від 01.09.1998 року, № 123/1 від 01.09.1998 року, № 123/2 від 01.09.1998 року, № 123/3 16.12.1998 року, № 123/4 від 11.01.1999 року, № 123/5 від 18.01.1999 року, № 123/6 від 20.01.1999 року, № 123/7 від 10.02.1999 року, № 123/8 від 22.02.1999 року, № 123/9 від 05.10.1999 року в сумі 55861 грн., сторони дійшли згоди про передачу Фабрикою в рахунок компенсації отриманих позикових коштів Підприємству майна, що узгоджене з Підприємством, перераховане у Додатку № 1 до даної угоди.

Передача зазначеного в п. 1 майна здійснюється одночасно з підписанням даної угоди та оформлюється актом приймання-передачі (п. 2 угоди).

Право власності на дане майно переходить до Підприємства з моменту підписання даної угоди (п. 3 угоди).

Пунктом 4 угоди встановлено, що Підприємство вважає фінансову заборгованість Фабрики в сумі, визначеної п. 1 даної угоди, погашеною з моменту переходу права власності на зазначене майно до Підприємства.

У додатку № 1 до угоди сторонами узгоджено перелік майна, що підлягає передачі: будівля та споруди - 54701,74, сарай - 160, сарай - 544, сарай - 265, сарай - 531, асфальтобетонне покриття - 10047,08, місткість - 664-49, місткість - 664-49, місткість - 664-49, місткість - 664-49, машина УФМ - 674-26, машина УФМ - 640-38, машина - УФМ 673-16, конвеєр 2-хпоточний - 1268-74, металеві двері - 494-62.

Відповідно до складеного сторонами 15.11.1999 року акту приймання-передачі майна ТОВ „Маріупольська фармацевтична фабрика”, переданого в рахунок заборгованості по договорам позики № 123/0 від 01.09.1998 року, № 123/1 від 01.09.1998 року, № 123/2 від 01.09.1998 року, № 123/3 16.12.1998 року, № 123/4 від 11.01.1999 року, № 123/5 від 18.01.1999 року, № 123/6 від 20.01.1999 року, № 123/7 від 10.02.1999 року, № 123/8 від 22.02.1999 року, № 123/9 від 05.10.1999 року, ТОВ „Маріупольська фармацевтична фабрика” передало зі свого балансу, а Донецьке спеціалізоване колективне підприємство „Чорнобиль-Допомога” прийняло на свій баланс нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Маріуполь-32, вул. Семенішина, 4, а саме: одноповерхові будівлі та споруди № 1 - 265,98 кв.м., сарай № 6 - 15,6 кв.м., сарай № 8 – 92,0 кв.м., сарай № 7 - 19,7 кв.м., сарай № 5 - 35,9 кв.м., асфальтобетонне покриття № 72.

Тобто, підписанням сторонами Угоди від 14.11.1999 року та передачею позивачу у власність майна відповідача за актом приймання-передачі від 15.11.1999 року, припинились зобов’язання відповідача перед позивачем за договорами безпроцентної цільової позики, а у позивача виникло право власності на майно, перелічене у додатку № 1 до угоди та у зазначеному акті приймання-передачі.

З урахуванням матеріалів справи, зокрема, інвентаризаційної справи, судом встановлено, що за угодою від 14.11.1999 року відповідачем було передане у власність позивача належне йому на праві власності майно, розташоване за адресою: м. Маріуполь-32, вул. Семенішина, 4, а саме:

1. основна будівля (літ. А) площею 266,5 кв.м., тамбур (літ. а) площею 6,5 кв.м., площадка (літ. а1) площею 1,3 кв.м. (внутрішня площа споруди – 258,00 кв.м., зовнішня – 266,5 кв.м.), що є тотожною переданій за угодою від 14.11.1999 року одноповерховій будівлі та споруді № 1 площею 265,98 кв.м.;

2. склад (літ. В-1) площею 59,6 кв.м., що складається з двох складів внутрішньої площею 35,9 кв.м. та 15,6 кв.м., та є тотожним переданому за угодою від 14.11.1999 року сараю № 5 площею 35,9 кв.м. та сараю № 6 площею 15,6 кв.м.;

3. склад (літ. З-1) площею 27,6 кв.м. (внутрішня площа споруди – 19,7 кв.м.), що є тотожним переданому за угодою від 14.11.1999 року сараю № 7 площею 19,7 кв.м.;

4. склад (літ. К-1) площею 100,3 кв.м. (внутрішня площа споруди – 92,0 кв.м.)., що є тотожним переданому за угодою від 14.11.1999 року сараю № 8 площею 92,0 кв.м.;

Позивачем надано до матеріалів справи Зміни до акту приймання-передачі майна ТОВ „Маріупольська фармацевтична фабрика”, переданого в рахунок заборгованості по договорам позики, відповідно до яких у відповідності до інвентаризаційної справи абзац другий акту приймання-передачі викладено у наступній редакції:

ТОВ „Маріупольська фармацевтична фабрика” передало зі свого балансу, а Донецьке спеціалізоване колективне підприємство „Чорнобиль-Допомога” прийняло на свій баланс нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Маріуполь-32, вул. Семенишина, 4, загальною площею: основна будівля площею 266,5 кв.м., до нього тамбур площею 6,5 кв.м. та площадка площею 1,3 кв.м.; основна будівля площею 68,9 кв.м. та площадка площею 2,2 кв.м.; склад площею 59,6 кв.м.; склад площею 17,1 кв.м.; склад площею 120,9 кв.м.; склад площею 27,6 кв.м.; склад площею 58,4 кв.м.; склад площею 100,3 кв.м.

Судом встановлено, що Зміни до акту не мають дати, не зазначені особи ( прізвища, посади), що підписали вказані Зміни; перелік майна не відповідає переліку майна, що погоджений в Додатку до Угоди про передачу.

Господарський суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 128 Цивільного кодексу УРСР, що діяв на момент підписання сторонами договорів безпроцентної цільової позики та Угоди від 14.11.1999 року, право власності у набувача майна виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом ( ст. 49 Закону України “Про власність”, що також діяв на час підписання Угоди).

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Рішення суду про відсутність у ТОВ «Маріупольска фармацевтична фабрика» м. Маріуполь права власності на майно, що є предметом Угоди від 14.11.1999 р. та спору у цій справі, до матеріалів справі жодною з сторін не надано; документи, що підтверджують право відповідача на зазначене майно оглянуті в судовому засіданні та повернуті відповідачу.

Власник на свій розсуд розпоряджається, володіє та користується майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої діяльності, не забороненої законом, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам ( ст. 4 Закону України “Про власність”).

Як зазначалося вище, позивач набув право власності на майно на підставі Угоди від 14.11.1999 р., укладеної сторонами.

Рішення суду про визнання недійсною Угоди від 14.11.1999 р. про передачу майна, сторонами до матеріалів справи не представлено.

Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

За умовами Угоди від 14.11.1999 р. сторонами не обумовлювалося обов”язковість нотаріального посвідчення Угоди.

Приймаючи до уваги, що Цивільний Кодексу УРСР в редакції 1963 р. не встановлював обов”язковість нотаріального посвідчення Угод про передачу майна, що укладалися двома юридичними особами, в тому числі нерухомості, Угода від 14.11.1999 р. не підлягала нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним з засобів захисту цивільного права та інтересу є визнання такого права ( ст. 16 Цивільного Кодексу України).

Як встановлено судом, укладеною між сторонами угодою від 14.11.1999 року відповідачем було передано позивачу у власність в рахунок погашення заборгованості за договорами безпроцентної цільової позики належне йому на праві власності майно: основна будівля (літ. А) площею 266,5 кв.м., тамбур (літ. а) площею 6,5 кв.м., площадка (літ. а1) площею 1,3 кв.м.; склад (літ. В-1) площею 59,6 кв.м., що складається з двох складів внутрішньої площею 35,9 кв.м. та 15,6 кв.м., склад (літ. З-1) площею 27,6 кв.м.; склад (літ. К-1) площею 100,3 кв.м.

У матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про неправомірність знаходження у позивача зазначеного майна та навпаки, як зазначалось, відповідно до п. 3 укладеної між сторонами 14.11.1999 року угоди сторони дійшли згоди про те, що право власності на передане майно переходить до Підприємства з моменту підписання даної угоди.

Відповідно до складеного сторонами 15.11.1999 року акту приймання-передачі майна ТОВ „Маріупольська фармацевтична фабрика”, з урахування внесених до нього сторонами змін, відповідачем було передано у власність позивача зазначене нерухоме майно.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судом задовольняються вимоги позивача в частині визнання права власності на майно, розташоване за адресою: 87532, м. Маріуполь, вул. Семенішина, 4, а саме: основна будівля (літ. А) площею 266,5 кв.м., тамбур (літ. а) площею 6,5 кв.м., площадка (літ. а1) площею 1,3 кв.м.; склад (літ. В-1) площею 59,6 кв.м., що складається з двох складів внутрішньої площею 35,9 кв.м. та 15,6 кв.м., склад (літ. З-1) площею 27,6 кв.м.; склад (літ. К-1) площею 100,3 кв.м.

Що стосується вимог позивача про визнання права власності на основну будівлю площею 68,9 кв.м. (літ Б) та площадку площею 2,2 кв.м. (літ б); склад площею 17,1 кв.м. (літ Г-1); склад площею 120,9 кв.м. (літ Ж-1); склад площею 58,4 кв.м. (літ Е-1), то такі вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

До матеріалів справи позивачем не додано належних доказів, які б свідчили про передачу відповідачем у власність позивача основної будівлі площею 68,9 кв.м. (літ Б) та площадки площею 2,2 кв.м. (літ б); складу площею 17,1 кв.м. (літ Г-1); складу площею 120,9 кв.м. (літ Ж-1); складу площею 58,4 кв.м. (літ Е-1).

Зміни до Акту прийому-передачі не є підставою для отримання права власності на майно. Як вбачається з матеріалів справи, зазначене нерухоме майно не включено до погодженого в Додатку № 1 переліку майна, що передавалось позивачу за угодою від 14.11.1999 року.

Інших договорів про передачу відповідачем у власність позивача такого майна, до матеріалів справи не додано. Інших правових підстав для визнання права позивача на зазначене майно до матеріалів справи не представлено.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача в частині визнання права власності на майно, розташоване за адресою: 87532, м. Маріуполь, вул. Семенішина, 4, а саме: основну будівлю площею 68,9 кв.м. (літ Б) та площадку площею 2,2 кв.м. (літ б); склад площею 17,1 кв.м. (літ Г-1); склад площею 120,9 кв.м. (літ Ж-1); склад площею 58,4 кв.м. (літ Е-1), є недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Судові витрати, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають віднесенню на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49, 77, 82, 84, 85 Господарського процесуального Кодексу України, Господарський суд,-

В И Р І Ш И В :

Задовольнити частково позовні вимоги Донецького спеціалізованого колективного підприємства „Чорнобиль-Допомога” м. Донецьк до Товариства з обмеженою відповідальністю „Маріупольська фармацевтична фабрика” м. Маріуполь про визнання права власності на майно, розташоване за адресою: 87532, м. Маріуполь, вул. Семенішина, 4, а саме: основної будівлі площею 266,5 кв.м. (літ А), до неї тамбур площею 6,5 кв.м. (літ а) та площадка площею 1,3 кв.м. (літ а1); основної будівлі площею 68,9 кв.м. (літ Б) та площадки площею 2,2 кв.м. (літ б); складу площею 59,6 кв.м. (літ В-1); складу площею 17,1 кв.м. (літ Г-1); складу площею 120,9 кв.м. (літ Ж-1); складу площею 27,6 кв.м. (літ З-1); складу площею 58,4 кв.м. (літ Е-1); складу площею 100,3 кв.м. (літ К-1).

Визнати за Донецьким спеціалізованим колективним підприємством „Чорнобиль-Допомога” м. Донецьк право власності на майно, розташоване за адресою: 87532, м. Маріуполь, вул. Семенишина, 4, а саме: основна будівля (літ. А) площею 266,5 кв.м., тамбур (літ. а) площею 6,5 кв.м., площадка (літ. а1) площею 1,3 кв.м.; склад (літ. В-1) площею 59,6 кв.м., що складається з двох складів внутрішньої площею 35,9 кв.м. та 15,6 кв.м., склад (літ. З-1) площею 27,6 кв.м.; склад (літ. К-1) площею 100,3 кв.м.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Маріупольська фармацевтична фабрика” м. Маріуполь на користь Державного бюджету України державне мито в сумі 42,50 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Маріупольська фармацевтична фабрика” м. Маріуполь на користь Державного бюджету України витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справ у судах в сумі 59,00 грн.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині – відмовити.

Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

Текст рішення оголошений в судовому засіданні 28.01.2008 р.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя Дучал Н.М.

Вик. Вознева Н.В.

Надруковано 3 екземпляри:

1 – позивачу;

1 – відповідачу;

1 – у справу.