ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

04.02.2008

Справа №2-27/16931-2007А

За позовом – Комунальне підприємство «Общепит», м. Сімферополь, вул.. Тургенєва, 58.

До відповідача – Контрольно – ревізійне управління в АР Крим, м. Сімферополь, бул. Леніна, 5/7.

За участю третьої особи - Кримський Республіканський Вищий учбовий заклад «Сімферопольське музикальне училище ім.. П. І. Чайковського», м. Сімферополь.

Про визнання частково недійсним акт перевірки.

Суддя Н.В. Воронцова.

При секретарі Круцюк П. С.

представники:

Від позивача – Лазебна, дор. у справі; Озерова, дор. у справі; Кабанов, дор. у справі.

Від відповідача – Бархіян, дор. у справі.

Від третьої особи - Аверина, дор. у справі; Сидоренко, дор. у справі; Чапак, дор. у справі.

Сутність спору:

Позивач звернувся до Господарського суду АР Крим з позовом до відповідача про визнання недійсним акту ревізії фінансово – господарської діяльності Кримського Республіканського Вищого учбового закладу «Сімферопольське музикальне училище ім.. П. І. Чайковського» за період з 01.02.2004 р. – 01.11.2006 р. Контрольно – ревізійного управління в АР Крим №03-22/55 від 24.11.2006 р. в частині визначення збитків комунального підприємства «Общепит» за надані послуги по теплопостачанню.

Ухвалою ГС АР Крим від 13.11.2007 р. було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Кримський Республіканський Вищий учбовий заклад «Сімферопольське музикальне училище ім.. П. І. Чайковського», м. Сімферополь.

Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що при проведенні перевірки і визначенні шкоди, що була спричинена третій особі по справі, відповідачем було неправильно застосовано нормативні акти.

Відповідач у відзиві на позов вказав на той факт, що ним перевірку проведено у чіткої відповідності до норм чинного законодавства України та виявлено порушення, що дійсно мали місце. Також вказав, що в господарських судах України не можуть оспорюватися акти ревізій, документальних перевірок, дії посадовців в процесі або за наслідками перевірок, оскільки такі акти не мають обов’язкового характеру, про що вказано в п. 6.2 ч. 2 Роз’яснень Президії Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням недійсними актів державних або інших органів» від 26.01.2000 р. №02-5/35.

Третя особа у поясненнях по справі повідомила про те, що акт, складений по результатам перевірки фінансово – господарської діяльності є актом індивідуальної дії і не носить нормативного характеру. Крім того спірний акт було складено у відношенні третьої особи по справі, а не у відношенні позивача.

На підставі викладеного, вважає, що у позові необхідно відмовити.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач проти позовних вимог заперечує по мотивам, викладеним у відзиві на позов.

04.02.2008 р. суд під час судового розгляду даної адміністративної справи здійснював повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до ст.. 41 КАСУ.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представника відповідача, суд, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до ст.. 2 Закону України «Про державну контрольно – ревізійну службу в Україні» головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 вказаного Закону Головному контрольно-ревізійному управлінню України, контрольно-ревізійним управлінням в Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, контрольно-ревізійним підрозділам (відділам, групам) у районах, містах і районах у містах надається право безперешкодного доступу при проведенні ревізій на склади, у сховища, виробничі та інші приміщення, що належать підконтрольним установам, для їх обстеження і з'ясування питань, пов'язаних з ревізією.

Відповідно до ст.. 11 вказаного Закону Плановою виїзною ревізією вважається ревізія у підконтрольних установах, яка передбачена у плані роботи органу державної контрольно-ревізійної служби і проводиться за місцезнаходженням такої юридичної особи чи за місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така планова виїзна ревізія.

Відповідно до п. 1.1.1.1 Плану роботи на третій квартал 2006 р., на підставі наказу Контрольно – ревізійного Управління в АР Крим від 03.11.2006 р. №614, ревізійною групою у складі головних контролерів – ревізорів відділу контролю в сфері освіти і культури Шустової С. Г. і Олійник О. А., старшого контролера – ревізора Звонарьової Г. П.. контролера – ревізора Лисенко О. С. була проведена планова ревізія фінансово – господарської діяльності в Кримському республіканському вищому навчальному закладі «Сімферопольське музичне училище ім. П. І. Чайковсього» за період з 01.02.2004 р. по 01.11.2006 р.

По результатам ревізії було складено акт №03-22/55 від 24.11.2006 р.

В ході проведення ревізії було встановлено факт порушення п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність на Україні», п. 2.1 Положення «Про документальне забезпечення запасів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88, а саме за період з 01.02.2004 р. по 01.11.2006 р. кошти в сумі 15336, 53 грн., в тому числі за лютий – грудень 2004 р. – 3092,89 грн., у 2005 р. – 5798,42 грн., у січні – жовтні 2006 р. – 6445,22 грн. за опалення позивача по справі безпідставно віднесені по бухгалтерському обліку третьої особи по справі на видатки в меморіальному ордері №6 «Накопичувальна відомість за розрахунками з іншими кредиторами» за дебетом субрахунку 802 «Видатки з місцевого бюджету на утримання установ та інші заходи» та кредитом субрахунку 675 «Розрахунки з іншими кредиторами».

Таким чином, відповідач дійшов висновку про заподіяння третьою особою по справі матеріальної шкоди ( збитків ) у розмірі 15336,53 грн.

Судом встановлено, що третьою особою по справі було укладено договір від 30.11.1999 р. б/н про організацію харчування учнів Кримського республіканського вищого навчального закладу «Сімферопольське музичне училище ім. П. І. Чайковсього» з позивачем по справі.

Відповідно до п. 3.1 вказаного договору третя особа забовязалася надати позивачу по справі приміщення безкоштовно, яке відповідає необхідним санітарно – технічним умовам.

Відповідно до п. 2.6 вказаного договору позивач по справі забовязався відшкодовувати витрати на комунальні послуги відповідно до показників електролічильників і водомірів.

Відповідно до п. 4.1 вказаного договору позивач забовязався проводити оплату за комунальні послуги, воду і каналізацію в строк до 5 – ого числа наступного за розрахунковим.

При цьому умовами вказаного не передбачено обов’язку позивача по справі від оплати за отриману теплову енергію ( опалення ).

Відповідно до ст.. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.. 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Судом встановлено, що рахунки на оплату за теплопостачання, наданого позивачу в зв’язку з виконанням вказаного договору, третьою особою не виставлялися та оплата вказаних послуг позивачем не здійснювалася. Дебіторська заборгованість по сплаті за комунальні послуги, а саме опалення, станом на 01.11.2006 р. за даними бухгалтерського обліку третьої особи не значиться. Фактично витрати були здійснені за рахунок коштів республіканського ( місцевого ) бюджету.

Крім того умовами договору не передбачено розмір площі приміщень, які займає позивача та безоплатна передача обладнання у користування позивача.

Відповідно до листа Державного казначейства України від 18.01.2002 р. №07-07/92-353 «про роз’яснення щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету», наказу Державного казначейства України від 04.11.2004 р. №194 «про затвердження роз’яснень про застосування економічної класифікації видатків бюджету» та Роз’яснень «Про застосування класифікації кредитування бюджету» до коду економічної класифікації видатків 1160 «Оплата комунальних послуг та енергоносіїв» відносяться не тільки витрати на оплату водопостачання і воловідведення, електроенергії, природного газу, але і теплопостачання.

Також відповідно до п. 1 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про житлово – комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Судом встановлено, що договір від 30.11.1999 р. б/н у встановленому чинним законодавством України недійсним не визнаний, яких – небудь додаткових угод, на підставі яких на позивача покладалося забовязання по оплаті послуг за опалення, не укладалося.

Також судом встановлено, що між орендним підприємством «Кримтеплокомуненерго» ( постачальник ) і третьою особою по справі ( Споживач ) було укладено договір №310 від 01.06.2005 р. на постачання тепловою енергією.

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору теплова енергія надається Постачальником Споживачу у обсягах і по температурному графіку, затвердженою заявкою Споживача.

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору Споживач забовязався приймати теплову енергію і оплачувати її у встановлені тарифами строки , передбачені договором.

Відповідно до п. 1.2 статуту Кримського Республіканського Вищого учбового закладу «Сімферопольське музикальне училище ім.. П. І. Чайковського» третя особа є неприбутковою організацією, має відокремлене майно, має самостійний баланс, рахунки в Управлінні Державного казначейства України в АР Крим, власний кошторис, яким передбачено, зокрема, витрати на опалення.

Також треба вказати, що позивач просить суд визнати недійсним акт ревізії фінансово – господарської діяльності Кримського Республіканського Вищого учбового закладу «Сімферопольське музикальне училище ім.. П. І. Чайковського» за період з 01.02.2004 р. – 01.11.2006 р. Контрольно – ревізійного управління в АР Крим №03-22/55 від 24.11.2006 р. в частині визначення збитків комунального підприємства «Общепит» за надані послуги по теплопостачанню.

З вказаного суду вважає за необхідне вказати на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАСУ справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст.. 17 КАСУ Компетенція адміністративних судів поширюється на: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також спори, які виникають з приводу укладання та виконання адміністративних договорів; спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом; спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процессом чи процесом референдуму.

Відповідно до Роз’яснень Президії Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням недійсними актів державних та інших органів” №02-5/35 від 26.01.2000 р. (з наступними змінами та доповненнями) акт державного чи іншого органу — це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов’язковий характер для суб’єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт — це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов’язки тільки у того суб’єкта (чи визначеного ними певного кола суб’єктів), якому вони адресовані.

Відповідно до п. 6. 2 вказаних Розяснень не підлягають розгляду господарськими судами, зокрема, заяви про визнання недійсними актів ревізій, документальних перевірок, дії службових осіб, вчинені у процесі чи за результатами перевірок тощо, оскільки ці акти не мають обов'язкового характеру.

Відповідно до п. 3 Порядку проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою акт ревізії - документ, який складається особами, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта

Отже, акт перевірки є лише службовим документом, на підставі якого орган КРУ приймає відповідні обов’язкові вимоги, а тому він не має обов’язковий характер для суб’єктів господарювання та не породжує для платників податків жодних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАСУ кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги і заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача – орган публічної влади , який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії

При таких обставинах справи, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошено і підписано складом суду 04.02.08 р.

07.02.08 р. постанову було виготовлено у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.. 94, 98, 122, 158 – 164, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити.

У разі неподання заяви про апеляційне оскарження, Постанова набирає законної сили через 10 днів з дня її проголошення.

Якщо після подачі заяви про апеляційне оскарження, апеляційна скарга не подана, Постанова вступає в закону силу через 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені ст.. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Воронцова Н.В.