КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2008                                                                                           № 3/134

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової Л.Г.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - 1) не з’явився;

2) не з’явився;

від відповідача: Гоголіна Н.В. (довіреність № б/н від 19.03.2008 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Лубенське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів" та

Державного підприємства “Укртранснафтопродукт”

на рішення Господарського суду м.Києва від 17.04.2008

у справі № 3/134

за позовом                               1) Державного підприємства "Лубенське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів"

2) Державного підприємства "Укртранснафтопродукт"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафта ЛВ"

про                                                  розірвання договору та зобов"язання вчинити дії

В судовому засіданні відповідно до ст. 77 ГПК України оголошувались перерви з 08.07.2008 р. до 02.09.2008 р., з 02.09.2008 р. до 24.09.2008 р., 24.09.2008 р. розгляд справи відкладено на 15.10.2008 р.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство “Лубенське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів” та Державне підприємство “Укртранснафтопродукт” звернулись до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Нафта ЛВ” про розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 31.07.2002 р., укладеного між Державним підприємством “Лубенське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Нафта ЛВ”; про зобов’язання Товариства з обмеженою відповідальністю “Нафта ЛВ” протягом 10 робочих днів з моменту набрання рішенням законної сили звільнити автозаправну станцію, кафе “За Сулою” площею 182,30 кв. м, що розташовані в Полтавській області Лубенського району в с. Засулля вул. Київська та повернути зазначені приміщення Державному підприємству “Укртранснафтопродукт”.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.04.2008 р. у справі № 3/134 в позові відмовлено повністю. Оскаржуване рішення мотивовано тим, що відповідач не допустив істотного порушення умов спірного договору оренди, тому підстав для його розірвання немає.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачі подали до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просять вказане рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивачі обґрунтовують свою апеляційну скаргу тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, крім того, на думку позивачів, при прийнятті оскаржуваного рішення має місце неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу та його представник в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення Господарського суду м. Києва без змін, а скаргу – без задоволення.

Представники позивачів в судове засідання не з’явились. Від позивача-1 надійшла телеграма про відкладення розгляду справи. Колегія суддів відхилила клопотання позивача-1, викладене в телеграмі, оскільки розгляд справи неодноразово відкладався саме за клопотанням позивачів, крім того, позивачем-1 не надано доказів, які б підтверджували перебування представника позивача-1 у відпустці. Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників позивачів.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

31.07.2002 р. між Державним підприємством “Лубенське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів” (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Нафта ЛВ” (орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (далі – Договір), відповідно до пункту 1.1. якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - автозаправочну станцію за адресою: Полтавська обл., Лубенський район, село Засулля, площею 182,3 кв. м, що знаходиться на балансі Державного підприємства “Лубенське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів”, вартість якого визначена згідно з актом оцінки, експертною оцінкою і становить 43424,00 грн.

01.08.2002 р. між тими ж сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 31.07.2002 р., відповідно до якої до пункту 1.1. договору оренди були внесені зміни, а саме: в загальну площу 182,3 кв. м АЗС с. Засулля включено приміщення, де розташоване кафе “За Сулою”.

Наказом Міністерства палива та енергетики України від 13.03.2006 р. № 76 припинено діяльність Державного підприємства “Лубенське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів” шляхом реорганізації у формі злиття та утворено на його базі Державне підприємство “Укртранснафтопродукт”.

Позивач-1 передав на баланс позивачу-2 за передавальним актом цілісного майнового комплексу Державного підприємства “Лубенське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів” від 01.04.2006 р. та передавальним балансом від 01.04.2006 р. необоротні та оборотні активи, власний капітал, забезпечення витрат і платежів, довгострокові і поточні зобов’язання, доходи майбутніх періодів.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

В матеріалах справи міститься виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серія ААА № 344568 від 12.12.2007 р., з якої вбачається, що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців не внесено запис про припинення Державного підприємства “Лубенське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів”.

Крім того, згідно п. 10.7. Договору, реорганізація орендодавця чи орендаря або перехід права власності на орендоване майно третім особам не визнається підставою для зміни або припинення чинності цього Договору і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників), за винятком випадку приватизації орендованого майна орендарем.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції підтримує висновок суду першої інстанції про те, що і Державне підприємство “Лубенське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів”, і Державне підприємство “Укртранснафтопродукт” мають право виступати позивачами у даній справі.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 р., встановлено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим кодексом, його положення застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Господарського кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 р., встановлено, що Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, що виникли до набрання ним чинності, але продовжують існувати після набрання чинності цими положеннями.

Оскільки оспорюваний договір був укладений 31.07.2002 р., акт приймання-передачі майна підписаний 09.08.2002 р., а строк дії Договору встановлений до 31.07.2022 р., то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що до правовідносин за Договором застосовуються положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 188 Господарського кодексу передбачено порядок зміни та розірвання господарських договорів.

Виконуючи вимоги ч. 2 ст. 188 Господарського кодексу України, позивач-2 надіслав на адресу відповідача лист № 01/08 від 13.08.2007 р. про розірвання договору оренди з проектами угод про розірвання договору, який отримано відповідачем 16.08.2007 р.

Згідно ч. 3 ст. 188 Господарського кодексу України, сторона, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Відповідач вимог ч. 3 ст. 188 Господарського кодексу України не виконав, відповіді на лист про розірвання договору оренди не надіслав.

Відповідно до ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу України, у разі неодержання відповіді у встановлений строк, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно ст. 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду.

Договором оренди передбачено (п.п. 10.4., 10.8.), що цей договір може бути розірвано, в тому числі і достроково, за ініціативою однієї із сторін за рішенням суду, у випадках, передбачених чинним законодавством.

Частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути розірвано на вимогу однієї із сторін за рішенням суду у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що твердження позивачів з приводу того, що істотними порушеннями договору є: 1) нарахування орендної плати без застосування індексу інфляції; 2) несвоєчасна сплата відповідачем орендної плати; 3) сплата відповідачем заниженої орендної плати, розмір якої не відповідає Методиці розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786 (далі – Методика розрахунку); 4) відмова підписати додаткову угоду про збільшення розміру орендної плати; 5) ненадання копій платіжних доручень з відміткою обслуговуючого банку; 6) несплата авансової оплати як забезпечення зобов’язання зі сплати орендної плати за два місяці; 7) здійснення відповідачем реконструкції орендованого приміщення без дозволу орендодавця; 8) неукладення з балансоутримувачем орендованого майна договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю; 9) невиконання відповідачем умов додаткової угоди від 10.08.2005 р.; 10) відмова відповідача надати документацію з експлуатації АЗС; 11) використання АЗС не за цільовим призначенням, є необгрунтованими, виходячи з наступного.

Доводи позивача з приводу того, що несвоєчасна сплата відповідачем орендної плати є істотним порушенням умов договору та підставою для розірвання договору оренди, правомірно вважаються судом першої інстанції необгрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 782 Цивільного кодексу України наймодавцю надано право відмовитися від договору оренди у разі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

В матеріалах справи відсутні докази несплати відповідачем орендної плати протягом трьох місяців підряд. Позивачами лише вказано на наявність у відповідача заборгованості зі сплати орендної плати протягом вказаного періоду.

Отже, суд апеляційної інстанції підтверджує, що несвоєчасність сплати орендарем орендної плати, не є суттєвим порушенням умов договору оренди, оскільки за умовами пункту 3.5 договору оренди, несвоєчасно перерахована орендарем оренда плата чи сплачена ним не у повному обсязі підлягає індексації та стягується з орендаря з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що істотним порушенням умов договору та підставою для його розірвання може бути несплата відповідачем орендної плати протягом трьох місяців підряд. Доказів такої несплати позивачами не надано.

Таким чином, несвоєчасна сплата відповідачем орендної плати не є істотним порушенням умов договору оренди.

Що стосується нарахування відповідачем орендної плати без застосування індексу інфляції, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Умовами договору встановлено (п. 3.1.), що за перший місяць оренди орендна плата становить 542,8 грн. х на індекс інфляції за липень 2002 року.

Відповідно до п. 3.2 договору оренди, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно п. 3.3. договору оренди орендна плата перераховується до державного бюджету та орендодавцеві у співвідношенні 30 % до 70 % щомісяця не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним місяцем.

В матеріалах справи містяться банківські виписки за період з березня 2007 року по січень 2008 року, з яких вбачається, що відповідач дійсно сплачував на рахунки орендодавця орендну плату з порушенням строків, встановлених п. 3.3. договору оренди. Однак, з цих банківських виписок також вбачається, що відповідачем на рахунки орендодавця перераховувалась орендна плата у розмірі, що перевищує розмір, передбачений у договорі оренди.

Отже, суд апеляційної інстанції підтримує висновок суду першої інстанції та вважає, що твердження позивачів про сплату орендарем орендної плати без урахування індексу інфляції є необгрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам та матеріалам справи.

З приводу несплати відповідачем авансової оплати як забезпечення зобов’язання зі сплати орендної плати за два місяці, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно п. 3.7. договору оренди, зобов'язання орендаря по сплаті орендної плати забезпечуються у вигляді авансової оплати в розмірі не менше ніж орендна плата за два місяці.

Дійсно, відповідач не надав суду доказів виконання ним вимог п. 3.7. договору оренди.

Але, враховуючи ту обставину, що доказів наявності у відповідача заборгованості зі сплати орендної плати не надано, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відсутність авансового платежу не є істотним порушенням договору оренди, оскільки не завдало позивачам шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що невідповідність встановленого у договорі оренди розміру орендної плати Методиці розрахунку та вимогам ст. 10 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” не є підставою для розірвання договору оренди, оскільки такий факт може бути лише підставою для визнання договору оренди недійсним у разі суперечності його умов вимогам законодавства України або підставою для внесення змін в умови договору оренди в частині розміру орендної плати.

Щодо відмови відповідача підписати додаткову угоду до договору оренди про збільшення розміру орендної плати, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ст. 21 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

Згідно п. 10.3. договору оренди зміни і доповнення до договору вносяться за взаємною згодою сторін.

Отже, орендодавцю надано гарантоване право вимагати збільшення розміру орендної плати. Однак, як правильно зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, це не означає автоматичного внесення змін у цій частині до вже укладеного між сторонами договору оренди. Крім того, процедура внесення змін, пов'язаних із зміною розміру орендної плати, у тому числі, з метою приведення умов договору у відповідність з чинним законодавством, вичерпно врегульована ст. 21 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, згідно з якою спори з питань зміни орендної плати вирішуються у судовому порядку у відповідності до ст. 188 Господарського кодексу України.

Отже, недосягнення між сторонами договору оренди згоди щодо розміру орендної плати може бути предметом окремого судового розгляду, а не підставою для розірвання договору оренди.

Відповідно до п. 5.6. договору оренди, орендар зобов'язаний щомісяця 12 числа місяця, наступного за звітним місяцем, надавати орендодавцю інформацію про перерахування орендної плати (копію платіжного доручення з відміткою обслуговуючого банку).

На думку позивачів невиконання відповідачем обов’язку, передбаченого п. 5.6. договору оренди, є істотним порушенням договору.

Колегія суддів вважає таку думку позивачів необгрунтованою, виходячи з нижченаведеного.

Дійсно, в матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем обов'язку, зазначеного в п. 5.6. договору оренди. Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, невиконання орендарем такого обов'язку не є суттєвим порушенням умов договору оренди, оскільки надання чи ненадання відповідачем таких платіжних документів не впливає на обставину щодо дійсної сплати орендної плати. Крім того, позивачами не доведено, що внаслідок невиконання відповідачем обов'язку, передбаченого пунктом 5.6. договору оренди, їм завдано шкоди.

Позивачі стверджують, що відповідачем без дозволу орендодавця було здійснено реконструкцію орендованого майна.

Колегія суддів, проаналізувавши матеріали справи, встановила що дане твердження спростовується наступним.

Згідно з ч. 1 ст. 778 Цивільного кодексу України, наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Відповідно до п. 6.3. договору оренди, орендар має право з дозволу орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, проводити його реконструкцію, технічне переозброєння, що зумовлює підвищення його вартості.

В матеріалах справи міститься лист Державного підприємства “Лубенське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів” від 07.04.2005 р. № 01-132/2, яким орендодавець особисто надав орендарю дозвіл на здійснення реконструкції, технічного переозброєння та змін у складі орендованого майна.

Отже, порушення в даному випадку п. 6.3. договору оренди з боку орендаря відсутнє.

Наступним порушенням договору оренди з боку відповідача, на думку позивачів, є невиконання відповідачем вимог п. 5.8. договору оренди, яким останнього зобов'язано укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Таке твердження спростовується умовами договору оренди та рішенням Господарського суду м. Києва від 28.03.2005 р. № 6/238 (копія міститься в матеріалах справи).

Відповідно до рішення Господарського суду м. Києва від 28.03.2005 р. № 6/238 орендар уклав з балансоутримувачем договір про відшкодування витрат останнього на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. Та обставина, що такий договір було укладено 30.04.2004 р., тобто через два роки після укладення договору оренди, не свідчить про порушення відповідачем умов договору оренди, оскільки умовами договору оренди на нього не було покладено обов'язок укласти такий договір у чітко визначений строк.

Отже, порушення відповідачем вимог пункту 5.8 договору оренди не мало місця.

Позивачі також вважають, що відповідач не виконав умов додаткової угоди від 10.08.2005 р.

Вищезазначене твердження не підтверджується матеріалами справи, оскільки згідно п.п. 4, 5 вказаної угоди, відшкодування орендарем орендодавцю витрат зі сплати земельного податку за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, здійснюється орендарем щомісячно на підставі виставлених орендодавцем рахунків орендарю. Протягом трьох днів з моменту отримання таких рахунків від орендодавця орендар зобов'язаний перерахувати на розрахунковий рахунок орендодавцю витрати зі сплати земельного податку.

Згідно ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлено виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання.

Господарський суд м. Києва вірно визначив, що позивачі не надали суду доказів того, що ними виставлялися рахунки відповідачу на сплату земельного податку та доказів того, що останнім, в порушення вимог п. 5 додаткової угоди від 10.08.2005 р., не було здійснено їх оплати.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає з боку відповідача порушення умов додаткової угоди від 10.08.2005 р., оскільки обов'язок останнього щодо сплати земельного податку залежить від виконання обов'язку орендодавця щодо надання рахунку для сплати такого податку орендарю.

Відмова відповідача від надання позивачу документації з експлуатації АЗС не є підставою для розірвання договору, оскільки ні договором оренди, ні законом на відповідача не покладено такий обов’язок.

Також, п. 13 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 р. № 1442, передбачено заборону допускати в службові приміщення АЗС, спеціалізованих магазинів, інших пунктів продажу нафтопродуктів сторонніх осіб, за винятком службових осіб органів виконавчої влади та державного нагляду за наявності у них посвідчень для проведення перевірок у межах їх компетенції.

Стосовно посилання позивачів на те, що відповідач використовує орендоване майно не за цільовим призначенням, Київський апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” за договором оренди орендаря може бути зобов'язано використовувати об'єкт оренди за цільовим призначенням.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. договору оренди та додаткової угоди від 01.08.2002 р. № 1, орендар зобов'язаний використовувати орендоване майно під автозаправочну станцію та кафе.

Позивачі зазначають, що орендар використовує орендоване майно для розміщення газового обладнання, що підтверджується листом Лубенського територіального управління Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області від 04.04.2008 р. № 30 та Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13.04.2007 р. по справі № 3-3558/07.

Але, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з листа від 04.04.2008 р. № 30 не вбачається факту використання відповідачем орендованої АЗС для розміщення газового обладнання, а з Постанови Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13.04.2007 р. по справі № 3-3558/07 неможливо зробити висновок про те, що здійснення заправки автомобілів скрапленим газом за допомогою газового модуля здійснювалося саме на АЗС, що орендується відповідачем та за рахунок газового обладнання, на яке посилаються позивачі. В матеріалах справи міститься технічний паспорт на АЗС, в якому також відсутні будь-які відомості про те, що у складі орендованого майна встановлене газове обладнання.

Що стосується твердження позивачів про порушення відповідачем пункту 5.5 договору оренди щодо зобов’язання орендаря протягом місяця після укладення даного договору застрахувати орендоване майно не менш ніж на його балансову вартість на користь орендодавця, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ризик випадкової загибелі чи пошкодження об'єкта оренди несе орендодавець, якщо інше не встановлено договором оренди. Орендоване майно страхується орендарем на користь того учасника договору оренди, який бере на себе ризик випадкової загибелі чи пошкодження об'єкта оренди.

Відповідач не надав суду доказів виконання вимог п. 5.5 договору оренди. Копія договору обов'язкового страхування від 02.07.2007 р. ОПН № 038/0069 не є доказом виконання орендарем зазначеної вимоги, оскільки, за умовами договору обов'язкового страхування орендар застрахував свої майнові інтереси, пов'язані з відшкодуванням заподіяної ним шкоди третім особам внаслідок пожежі та/або аварії на об'єкті оренди на суму 765 000 грн. Тобто, за вказаним договором здійснено страхування цивільної відповідальності відповідача за шкоду, яка може бути завдана джерелом підвищеної небезпеки третім особам. Таким чином, орендар не виконав свого обов'язку щодо страхування безпосередньо об'єкта оренди в інтересах орендодавця.

Але, згідно ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Позивачі не надали суду доказів заподіяння відповідачем шкоди внаслідок порушення вимог вказаного пункту договору.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачі в порушення зазначеної норми належним чином апеляційну скаргу не обґрунтували, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не навели.

Тому колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 17.04.2008 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв’язку з чим підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства “Лубенське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів” та Державного підприємства “Укртранснафтопродукт” залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 17.04.2008 р. у справі № 3/134 - без змін.

Матеріали справи № 3/134 повернути Господарському суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом одного місяця з дня її прийняття.

Головуючий суддя

Судді

22.10.08 (відправлено)