ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.02.2008 Справа № 13/13-О-08

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К. при секретарі Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні справу

за позовом Компанії "Дніпро Карго Лімітед"

до Виконавчого комітету Херсонської міської ради

про скасування рішення відповідача № 249 від 16 травня 2006 року в частині видачі свідоцтва про право власності на зерновий склад –літера Б, що розташований по проспекту Ушакова у м. Херсоні,

за участі:

3-х осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Міністерства транспорту та зв’язку України та Херсонського морського торговельного порту,

представників сторін:

позивача –Захарова Д.С.,

відповідача –не з’явився,

3-ї особи-1 –не з’явився,

3-ї особи-2 –Анікєєвої І.В.,

в с т а н о в и в:

За змістом позовної заяви (а.с. 2-4) та заяви про зміну позовних вимог (а.с 72) вимоги позивача ґрунтуються на незаконності прийнятого рішення в спірній частині з тих підстав, що воно обмежує його господарську діяльність та направлене на позбавлення права власності на частку у спільній власності, яким є зерновий склад, збудований за результатами спільної діяльності за договором № 133 від 12 травня 1998 року з у рахуванням додатків до нього.

Відповідачем зазначені вимоги не визнаються з посиланням на законність прийнятого рішення. За твердженнями відповідача спірне майно в експлуатацію не здавалося, а тому відсутні підстави для визнання права власності на майно за позивачем.

Розгляд справи розпочато в судовому засіданні, що відбулося 17 січня з відкладенням до 31 січня та 7 лютого поточного року. За результатами розгляду справи судом оголошено вступну та резолютивну частину даного рішення.

Безпосередньо в судовому засіданні 7 лютого розгляд справи проведено без участі представників відповідача та 3-ї особи-1, оскільки в засідання вони не прибули, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду справи.

Під час судового розгляду справи представником 3-ї особи-2 було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв’язку з неявкою представника 3-ї особи-1. Проте, дане клопотання судом відхилено у зв’язку відсутністю поважних причин, які б вказували на неможливість прибуття в судове засідання.

Поряд з викладеним з матеріалів справи слідує, що 16 травня 2006 року виконавчим комітетом Херсонської міської ради прийнято рішення № 249 „Про видачу свідоцтва про право власності” (а.с. 8), за яким управління комунальної власності зобов’язано видати свідоцтво про право власності державі в особі Міністерства транспорту та зв’язку України на будівлі та споруди по проспекту Ушакова, 4 у м. Херсоні.

Згодом, на підставі цього рішення видано свідоцтво про право власності Держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України на будівлі і споруди, серед якого зазначено зерновий склад –літера Б по проспекту Ушакова, 4 у м. Херсоні (а.с. 67).

Саме ця частина рішення є предметом спору у даній справі.

З цього приводу судом констатується, що безпосередньо визначення поняття „справа адміністративної юрисдикції” наведено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб’єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб’єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов’язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб’єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб’єктів, а ці суб’єкти відповідно зобов’язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб’єкта.

В той же час, у випадку, якщо суб’єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб’єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Крім цього, слід зазначити, що поняття „суб’єкт владних повноважень” визначено у статті 3 КАС України –це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, необхідною та єдиною ознакою суб’єкта владних повноважень є здійснення цим суб’єктом владних управлінських функцій, при цьому ці функції повинні здійснюватись суб’єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

У випадку, якщо суб’єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказаних владних управлінських функцій (щодо іншого суб’єкта, який є учасником спору), то такий суб’єкт не знаходиться „при здійсненні управлінських функцій”, та не має встановлених нормами КАС України необхідних ознак суб’єкта владних повноважень.

В той же час, за частиною 2 статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший прядок судового вирішення.

Отже, спори про право власності не мають ознак публічно-правових, оскільки носять характер цивільних (господарських), так як правовідносини, які стосуються права є цивільними, а тому провадження у даній справі підлягає розгляду саме за правилами господарського судочинства, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 15 травня 2007 року за результатами розгляд конкретної справи, в незалежності, що предметом спору є акт, виданий органом місцевого самоврядування.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що 12 травня 1998 року між Херсонським морським торговим портом (надалі –Порт), Компанією „Дніпро Карго Лімітед” (надалі – Компанія) та підприємством „Дніпрокарго Лтд” (Великобританія) (надалі –Підприємство) укладено договір № 133 К про спільну господарсько-підприємницьку, інвестиційну діяльність за участі іноземного інвестора (а.с. 12- 21), відповідно до якого сторони організовують спільну діяльність по будівництву і експлуатації на території порту складу для зберігання вантажів та їх перевалці через технологічну лінію порту з використанням цього складу (пункт 2.1. договору). Спільна діяльність включає проведення спільних господарських операцій, спільне володіння майном та результатами спільної діяльності (пункт 22. договору). Відповідно до пункту 2.4.3. договору сторонами підтверджена неможливість розпорядження власною часткою в спільному майні без згоди інших учасників договору.

Розділом 4 договору сторонами визначено обов’язки сторін у спільній діяльності. Зокрема, Підприємство серед інших обов’язків зобов’язалося розробити за рахунок інвестиційного капіталу проектно-кошторисну документацію для будівництва складу (пункту 4.1.1.); Компанія зобов’язалася за рахунок інвестиційного капіталу Підприємства найняти підрядні організації для виконання будівельно-монтажних робіт, придбати необхідні матеріали і конструкції, повністю нести витрати по проведенню всіх будівельно-монтажних та допоміжних робіт (пункт 4.2.1.); Порт зобов’язався: отримати висновки державної експертної експертизи дотримання в проекту будівництва діючих нормативів та отримати необхідні дозволи на капітальне будівництво (пункту 4.3.1.), надати територію для будівництва складу.

Згідно до пункту 4.4. договору сторонами обумовлено по завершені будівництва, монтажу та наладці обладнання складу, скласти акт приймання будівництва, підписавши його, а також розробити і затвердити технологію виробництва по перевалці вантажів і їх зберіганні на складі (пункту 4.5.).

Приймаючи до уваги, що предмет спору тісно пов’язаний з правом власності позивача на частку у спільній діяльності судом враховується правова природа названого вище договору. Характеристика його умов, прав та обов’язків сторін вказує на те, що договір № 133 за своєю правовою природою є договором про сумісну діяльність. А у зв’язку з тим, що він укладений в 1998 році правовідносини що пов’язані з його укладенням регулювалися Цивільним кодексом Української РСР, оскільки відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Так, згідно до статті 430 ЦК Української РСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов’язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін.

За статтею 432 того ж Кодексу для досягнення мети, зазначеної у статті 430, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору.

Правовідносини щодо спільної діяльності урегульовані на даний час положеннями глави 77 ЦК України.

Відповідно до статті 1130 цього Кодексу за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов’язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об’єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об’єднання вкладів учасників.

Статтею 1132 ЦК України визначено, що за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов’язання об’єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Такими вкладами згідно до положень статті 1133 Кодексу є все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Аналогічні норми статті 432 ЦК Української РСР мають місце в статті 1134 ЦК України щодо визначення спільного майна учасників. Зокрема, внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном. Користування спільним майном учасників здійснюється за їх спільною згодою, а в разі недосягнення згоди - у порядку, що встановлюється за рішенням суду. Обов’язки учасників щодо утримання спільного майна та порядок відшкодування витрат, пов’язаних із виконанням цих обов’язків, встановлюються договором простого товариства.

За змістом додатків № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12 (а.с. 22-42) до договору № 133 К сторонами підтверджено частки у спільній діяльності, які складають: Порту – 57 %, Підприємства – 42,3 %, Компанії –0,7 %.

Безпосередньо будівництво обумовленого договором про спільну діяльність складу підтверджується „Актом робочої комісії про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом будівлі, споруди, приміщення”, затвердженим 6 серпня 1999 року (а.с. 10-11), а також свідоцтвом про право власності від 25.05.2007 року, яке видане в тому числі на спірний зерновий склад Міністерству транспорту та зв’язку України.

З викладених правових позицій та обставин справи слідує, що збудований в процесі спільної діяльності зерновий склад є спільною власністю учасників договору про спільну діяльність.

Система самоврядування, засади організації та діяльності місцевого самоврядування в Україні визначені положеннями Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”. Так, відповідно до частини 1 статті 5 цього Закону до системи місцевого самоврядування включено серед інших міські ради, які згідно до підпункту 10 пункту „б” статті 30 Закону можуть делегувати повноваження щодо обліку та реєстрації об’єктів нерухомого майна виконавчим комітетам рад. За частиною 6 статті 59 Закону встановлено, що виконавчий комітет в межах своїх повноважень приймає рішення, яке згідно до частини 10 тієї ж статті може бути визнане незаконним в судовому порядку у випадку його невідповідності Конституції та законам України.

Безпосередньо порядок, випадки та умови видачі свідоцтва про право власності на майно органами місцевого самоврядування встановлені положеннями пункту 6.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.02 № 7/5, відповідно до якого органами місцевого самоврядування оформлення права власності на об’єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності серед інших випадків на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об’єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об’єкта і введення його в експлуатацію.

Таким чином, суд доходить висновку, що рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради № 249 від 16 травня 2006 року в частині видачі свідоцтва про право власності на зерновий склад – літера Б, що розташований по проспекту Ушакова у м. Херсоні, порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, які співвласника цього зернового складу, у зв’язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

При задоволенні позовних вимог судом враховуються також законодавчі приписи статті 393 ЦК України, відповідно до частини 1 якої правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові або порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Оскільки позовні вимоги задоволенні сплачене позивачем державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на відповідача, оскільки спірна частина рішення прийнята ним без належних на то документів, необхідність яких встановлена законодавством для видачі свідоцтва про право власності.

На підставі зазначених правових норм і керуючись статтями 82-85, 44, 49 України,

в и р і ш и в :

1.Позовні вимоги задовольнити.

2.Скасувати рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради № 249 від 16 травня 2006 року в частині видачі Міністерству транспорту та зв’язку України свідоцтва про право власності на зерновий склад –літера Б, що розташований по проспекту Ушакова у м. Херсоні.

3.Стягнути з виконавчого комітету Херсонської міської ради (розташованого за адресою: м. Херсон, проспект Ушакова, 37; розрахунковий рахунок невідомий) на користь Компанії „Дніпро Карго Лімітед” (розташованої за адресою: м. Херсон, вул. Чекістів, буд. 6, оф. 23; розрахунковий рахунок невідомий) – компенсації по сплаті державного мита в розмірі 85 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 118 грн).

Дата підпису рішення –11 лютого 2008 року

Суддя М.К. Закурін