Господарський суд
Чернігівської області
проспект Миру,20 7-99-18
РІШЕННЯ

“31” січня 2008 року Справа № 12/322/27

Позивач: Відкрите акціонерне товариство енергопостачальна компанія "Чернігівобленерго", вул. Горького, 40, м. Чернігів, 14000

Відповідач:          Закрите акціонерне товариство "Ніфар", вул. Березанська, 108, м. Ніжин, Чернігівська область, 16611

Предмет спору: про врегулювання переддоговірного спору

Суддя Л.М.Лавриненко

Представники сторін:

позивач: Пономар Ю.В. –представник, довіреність № 17/8173 від 17.12.2007 року.

відповідач: Діденко М.О. –директор.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про врегулювання переддоговірного спору по договору про спільне використання технологічних мереж № 828 від 29.10.2007 року, а саме: залишення в редакції позивача - Відкритого акціонерного товариства енергопостачальної компанії "Чернігівобленерго" п. 2.1., розділи 4, 5, 8, 9 та додаток № 2 до Договору про спільне використання технологічних мереж № 828 від 29.10.2007 року.

Позивач в судовому засіданні 31.01.2008 року підтримав свої позовні вимоги та надав письмові пояснення в яких зазначає, що в ситуації, що є предметом розгляду даної справи, позивач передає (транспортує) електроенергію мережами відповідача до своїх споживачів, тому для сторін укладення договору про спільне використання технологічних електричних мереж є обов’язковим в силу вимог Закону України „Про електроенергетику”. Враховуючи положення частини 7 ст. 181 Господарського кодексу України, позивач вважає, що він на законних підставах звернувся до суду з заявою про врегулювання переддоговірного спору.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував.В поданих в судове засідання 15.01.2008 року письмових поясненнях на позовну заяву, відповідач посилається на те, що договір про спільне використання технологічних мереж між сторонами не є договором за державним замовленням, не існує закону на підставі якого укладення даного виду договору є обов"язковим, угодою сторін не було передачено, що у разі виникнення спору при уклаенні договору він передається на розгляд суду, між сторонами не було укладено попереднього договору, тому він не може бути предметом розгляду суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представника відповідача, дослідивши докази, які мають суттєве значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав:

Загальні підстави укладення договору регулюються главою 53 Цивільного кодексу України та главою 20 Господарського кодексу України.. За змістом ст.638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальний порядок укладення господарських договорів, що породжують господарські зобов’язанні, визначений нормами Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

Частинами 1 –4 ст. 181 Господарського кодексу України , визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Аналогічні норми містяться і в ст.ст.638- 642 Цивільного кодексу України.

10 вересня 2007р. відповідач звернувся до позивача листом № 719 з проханням укласти договір про спільне використання технологічних електромереж, які належать ЗАТ „ Ніфар”.

29.10.2007 року позивачем було направлено відповідачу проект Договору про спільне використання технологічних мереж з Додатками № 828.

Даний Договір відповідачем було підписано з протоколом розбіжностей та 16.11.2007 року повернуто позивачеві.

Протокол №1 розбіжностей 14.11.2007 року по Договору № 828 від 29.10.2007 року позивачем підписано не було.

У відповідності зі ч. 2 ст. 649 Цивільного кодексу України та п. 5 ст. 181 Господарського кодексу України, сторона, яка отримала протокол розбіжностей до договору, зобов’язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до Договору всі пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода іншої сторони.

У зв”язку з не врегулюванням між сторонами виниклих розбіжностей при укладенні договору , 06.12.2007р. позивач в межах двадцятиденного строку передав неврегульовані розбіжності на вирішення суду.

Частиною 1 статті 187 Господарського кодексу України передбачено, що спори, які виникають при укладенні господарських договорів за державним замовленням або договорів, укладення яких є обов’язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов’язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

В силу ст.649 Цивільного кодексу України , розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Обов”язковість укладення договору про спільне використання технологічних мереж не передбачено ні чинним законодавством України, ні правовим актом органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування. Вказаний договір не заснований на державному замовленні. Власник технологічних мереж – відповідач по даній справі , також не визнаний монополістом на даному ринку послуг .

За таких обставин суд доходить висновку, що укладення договору про спільне використання технологічних мереж є правом власника цих мереж.

Відповідач ні до моменту звернення позивача до суду, ні в судовому засіданні не надав згоди на розгляд судом розбіжностей, які виникли між сторонами при укладенні договору про спільне використання технологічних мереж № 828 від 29.10.2007 року. Умовами договору про спільне використання технологічних мереж № 828 від 29.10.2007 року також не передбачено право звернення сторони до суду. В разі виникнення розбіжностей при укладенні цього договору. Пунктом 9.3 проекту договору про спільне використання технологічних мереж № 828 від 29.10.2007 року сторони визначили, що всі лише майнові суперечки з питань цього Договору вирішуються відповідно до законодавства України. Розгляд розбіжностей при укладенні договору не відноситься до майнових суперечок.

Твердження позивача про те, що обов”язковість укладення договору про спільне використання технологічних мереж передбачена Законом України "Про електроенергетику” судом до уваги не може бути прийнято з наступних підстав.

Стаття 26 Закону України „ Про електроенергетику” передбачає обов”язковість укладення договору між споживачем та електропередавальною організацією на споживання електроенергії.

Стаття 1 Закону України „ Про електроенергетику” визначає поняття постачання електричної енергії , а саме –це надання електричної енергії споживачу за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору.

Таким чином Закон України „ Про електроенергетику” регулює постачання електроенергії безпосередньо споживачу і обов”язковість укладення договору на постачання електроенергії із споживачем.

Договір про спільне використання технологічних мереж не регулює взаємовідносини між споживачем електроенергії та електропередавальною організацією, а тому відповідно він не відноситься до договорів на постачання електроенергії.

Статтею 13 Закону України „ Про електроенергетику” визначено, що діяльність з виробництва , передачі та постачання електричної енергії здійснюється лише на підставі спеціального дозволу ( ліцензії).

Відповідач не здійснює діяльності з виробництва , передачі та постачання електричної енергії .

У відповідності до ст. 319 Цивільного кодексу України , власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

З урахуванням вищезазначеного, суд доходить висновку, що вимоги чинного законодавства не встановлюють обов”язковість укладення договору про спільне використання технологічних мереж , це є вільним волевиявленням власника мереж.

Частиною 8 ст. 181 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору. такий довгомір вважається неукладеним ( таким , що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Керуючись ст.ст. 179, 180, 181, 187 Господарського кодексу України, ст.ст.319, 638,639,641,641,649 Цивільного кодексу України, ст.ст.1,13,26 Закону України „ Про електроенергетику”, ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити

Суддя                                          Л.М. Лавриненко

Рішення оформлено відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України та підписано 04.02.2008р.

Суддя                                          Л.М. Лавриненко

04.02.08