ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.08
Справа№ 25/20 А

17
год. 50 хв.

79014,
м.Львів вул.Личаківська,128.  Зал судових засідань № 310

Господарський
суд Львівської області розглянувши в судовому засіданні справу:

за
позовом :

Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1, м.Борислав

до
відповідача:Дрогобицького
міськрайонного центру зайнятості Львівської області, м.Дрогобич

про :

спонукання
до виконання дій

Головуючий
суддя : Пазичев В.М.

Пазичев
В.М.

Секретар
: Люта Я.Я.

Люта
Я.Я.

Представники сторін:

від
позивача:

ОСОБА_1

від
відповідача:

Мельничук
В.А. -представник (довіреність № 11021/10-010 від 16.05.2007 р.)

Присутнім
в судовому засіданні, згідно ст. 130 КАС України, роз'яснено їхні процесуальні
права та обов'язки, а також видано пам'ятки про їхні права та обов'язки.

Суть
спору: На розгляд
Господарського суду Львівської області подано позов Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1, м.Борислав  до
Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості Львівської області, м.Дрогобич
про спонукання до виконання дій.

Ухвалою
суду від 24.01.2008 р. відкрито провадження у справі та призначено судовий
розгляд справи на 07.02.2008 року. В судовому засіданні 07.02.2008 р. оголошено
перерву до 19.02.2008 р.

Позивач
вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 24.01.2008 р. в
повному обсязі не виконав, явку повноважного представника в судове засідання
забезпечив.

14.02.2008
р.  до суду за вх. № 3438 від позивача
поступила заява -2 про розширення позовних вимог, в якій змінено позовні
вимоги, тобто позивач просить визнати протиправним Акт Дрогобицького МРЦЗ від
04.10.2005р. і про скасування або визнання його нечинним повністю.

14.02.2008
р. до суду за вх. № 3439 від позивача поступила заява-клопотання про розширення
позовних вимог, в якій змінено позовні вимоги, тобто позивач просить визнати
відсутність компетенції (повноважень) на розгляд питання надання дотації на
створене додаткове робоче місце ОСОБА_1 04 жовтня 2005 року при перебуванні
останнього у Дрогобицькому міжрайонному центрі зайнятості Львівської області та
розглянуте комісією Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості Львівської
області, в наслідок чого був створений АКТ від 04.10.2005 р., що розглядається
у судовому засіданні.

19.02.2008
р. до суду за вх. № 3834 від позивача поступили письмові пояснення.

В судовому
засіданні 19.02.2008 р. від позивача поступила заява -3 про розширення позовних
вимог, в якій змінено позовні вимоги, тобто позивач просить визнати нікчемним
Акт Дрогобицького МРЦЗ від 04.10.2005р., у зв'язку з невідповідністю з вимогою
Кабміну України про офіційне діловодство.

Позивач
в судовому засіданні неодноразово змінював предмет позову, не конкретизував,
які саме документи слід надати позивачу, згідно предмету позову, зазначеному у
позовній заяві.

Відповідач
вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 24.01.2008 р. виконав
частково, заперечення на позовну заяву подав, явку повноважного представника в
судове засідання  забезпечив .

В
судовому засіданні 07.02.2008 р. від представника відповідача поступило
заперечення на позовну заяву.

19.02.2008
р. до суду за вх. № 3918 від представника відповідача поступило пояснення.

19.02.2008
р. до суду за вх. № 3919 від представника відповідача поступило клопотання.

Відповідно
до ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 19.02.2008 р., за узгодженим
клопотанням представників сторін, оголошено вступну та резолютивну частини
постанови.

Повний
текст постанови виготовлено та підписано 19.02.2008 р.

Відповідно
до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства
України від 06.07.2005 року № 2747-IV, справу розглянуто в порядку,
встановленому цим Кодексом.

Розглянувши
документи і матеріали, подані сторонами, заслухавши пояснення осіб, присутніх в
судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для
справи, суд встановив наступне:

ОСОБА_1.,
згідно Виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців сер. ААА № 046200, зареєстрований у Реєстрі 23.07.2000 р. за №
2 001068, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Приватний
підприємець ОСОБА_1., як зазначено в позовній заяві, 04.10.2001 р. звернувся до
Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості з виробничих питань відповідно
до наказу № 1 Мінпраці та соціальної політики України від 10.01.2001 р., за
наслідками чого відповідачем видано Акт № б/н від 04.10.2005 р., чим, на думку
позивача порушено його права та законні інтереси.

В
зв'язки з цим, відповідач просить зобов'язати відповідача надати усі належні
документи, на основі яких було видано Акт № б/н від 04.10.2005 р.

Відповідач,
розглянувши позов, вважає його таким, що не підлягає задоволенню в зв'язку з
тим, що вимоги позивача, на думку відповідача є необґрунтованими, не
відповідають дійсним обставинам та чинному законодавству України.

В
судовому засіданні представник відповідача вказав, що 04.10.2005 р., а не 2001
р. (як зазначено в позовній заяві), позивач звернувся до відповідача для
отримання дотаційного скерування для ОСОБА_2
Однак, в зв'язку з тим, що, за твердженням відповідача, були відсутні
правові підстави щодо задоволення цих вимог позивача, останньому працівниками
відповідача було роз'яснено умови надання дотації відповідно до Порядку надання
роботодавцю дотації на створення додаткових робочих місць для працевлаштування
безробітних, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики
України від 10.01.2001 р. № 1, про що було складено вищевказаний Акт. В Акті
зазначено про ознайомлення з даним Наказом, а також з умовами та процедурою
задоволення вимоги останнього щодо отримання дотаційного скерування.

Крім
того, відповідно до ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано
в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом
або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав,
свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивач разом з
позовною заявою подав заяву про поновлення строку для звернення до суду,
мотивуючи, що вказаний вище Акт був наданий в якості доказу  по справі № 33/157А в судовому засіданні
15.01.2008 р.

При
прийнятті постанови суд виходив з наступного.

Згідно
ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно
ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи
в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд
розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно
ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім
випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Якщо особа, яка бере участь у
справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для
підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі
наявних доказів.

Згідно
ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в
адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи,
які беруть участь у справі.

Згідно
ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази,
які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Згідно
ст.76 Кодексу адміністративного судочинства України, пояснення сторін, третіх
осіб, їхніх представників про відомі їм обставини, що мають значення для
справи, оцінюються поряд з іншими доказами у справі. Визнання стороною в суді
обставин, якими друга сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, не є для
суду обов'язковим.

Згідно
ст.138 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є
обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають
інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до
суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Як
зазначено в позовній заяві та підтверджено позивачем в судовому засіданні,
предметом позову в даній справі є вимога позивача про зобов'язання відповідача
надати усі належні документи, на основі яких було видано Акт № б/н від
04.10.2005 р.

Представником
відповідача в судовому засіданні зазначено, що ніяких документів, які би були
взяті за основу при складанні цього Акту,
не існує. Акт було складено для підтвердження, що позивач був
ознайомлений працівниками відповідача з умовами надання дотації відповідно до
Порядку надання роботодавцю дотації на створення додаткових робочих місць для
працевлаштування безробітних, затвердженого Наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 10.01.2001 р. № 1.

Позивачем
на вимогу суду в судовому засіданні, а також в поданих заявах не
конкретизовано, які саме документи вимагаються для витребування судом у
відповідача. Крім того, позивачем не наведено жодної норми чинного законодавства,
згідно з якою на відповідача було би покладено обов'язок надання відповідачем
позивачу таких документів.

Тому,
враховуючи викладене вище, доводи позивача про зобов'язання відповідача надати
усі належні документи, на основі яких було видано Акт № б/н від 04.10.2005 р. є
необґрунтованими, а отже, відсутні підстави для задоволення позову.

Крім
того, оцінюючи заяву позивача про застосування строків позовної давності щодо
позовних вимог про визнання нечинним спірного податкового повідомлення-рішення,
суд зазначає наступне

Як
вбачається із змісту Акту б/н від 04.10.2005 р., саме цього дня позивачу стало
відомо про складення цього Акту. Тому відповідач наполягає на тому, що
позивачем порушено вимоги ст.99 КАС України щодо зобов'язання відповідача до
вчинення дій, що пов'язані з складанням цього Акту.

Позивач
не надав ні доказів, ні обґрунтування, що підтверджували би обставини
фактичного отримання ним Акту, або інформації щодо його складання.

Враховуючи
викладені вище обставини, суд робить висновок про те, що позивачем не надано
належних доказів, які би дозволили суду визнати причину пропущення строку
звернення до суду поважною.

Відповідно
до ст.100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є
підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на
цьому наполягає одна із сторін.

Крім
того, заявами від 14.02.2008 р. позивач змінив, як зазначено в заявах-розширив,
позовні вимоги, згідно яких просить визнати протиправним Акт Дрогобицького МРЦЗ
від 04.10.2005р. і про скасування або визнання його нечинним повністю, а також
просить визнати відсутність компетенції (повноважень) на розгляд питання
надання дотації на створене додаткове робоче місце ОСОБА_1 04 жовтня 2005 року
при перебуванні останнього у Дрогобицькому міжрайонному центрі зайнятості
Львівської області та розглянуте комісією Дрогобицького міськрайонного центру
зайнятості Львівської області, в наслідок чого був створений АКТ від 04.10.2005
р., що розглядається у судовому засіданні. Клопотанням, що подано в судовому
засіданні 19.02.2008 р., позивач змінив, як зазначено в ньому-розширив, позовні
вимоги, згідно яких просить визнати нікчемним Акт Дрогобицького МРЦЗ від
04.10.2005р., у зв'язку з невідповідністю з вимогою Кабміну України про
офіційне діловодство.

Згідно
ст.51Кодексу адміністративного судочинства України, позивач має право змінити
підставу або предмет адміністративного позову, збільшити або зменшити
розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову в будь-який
час до закінчення судового розгляду.

Зміна
предмету позову передбачає зміну матеріально-правової вимоги позивача, зміна
підстави позову означає зміну обставин, якими позивач обґрунтовує свою вимогу
до відповідача, а під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти збільшення
суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. За змістом
цієї норми зміна позивачем підстав і предмету позову може мати місце лише
альтернативно, тому одночасна їх зміна неможлива. Отже, у разі подання
позивачем клопотання (заяви), спрямованого на одночасну зміну предмету та
підстави позову, суд повинен відмовити в задоволенні такого клопотання (заяви).

Згідно
ч.6 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” КАС України, до початку
діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні
справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського
процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній
інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу
адміністративного судочинства України.

Згідно
ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, Господарським судам
підвідомчі:

1)
справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні
господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших
підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що
виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення
цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо
ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за
угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені
до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших
спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів
України віднесено до відання інших органів;

2)
справи про банкрутство.

3)
справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати
з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

4)
справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським
товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі
учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами)
господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та
припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Отже,
акти перевірок, матеріали документальних перевірок, інші акти, що не носять
обов'язкового характеру, а також не містять виконавчих приписів не можуть
розглядатись як акти у розумінні ст. 12 ГПК України та не можуть бути предметом
спору у господарському суді.

З
аналізу змісту Акту Дрогобицького міськрайонного центру зайнятості Львівської
області від 04.10.2005 р., слід зробити висновок, що цей акт не містить
виконавчі вимоги стосовно позивача, а також не носить відносно нього
обов'язкового характеру.

Згідно
ч.1 ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування,
їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно
ч.2 ст.9 КАС України, суд вирішує справи на підставі Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Згідно
ч.3 ст.9 КАС України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Згідно
ч.4 ст.9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта
Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на
обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту
суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно
до ч. 2 ст. 69 КАС України, докази суду надають особи, які беруть участь у
справі.

Згідно
ст. 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету
доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу
для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом повинні
бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися
ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Згідно
ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у
нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на
пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд
вирішує справу на основі наявних доказів.

Однак,
незважаючи на вжиті судом заходи та створені сторонам умови, всупереч вимогам,
викладеним в ухвалах суду, позивач не подав належних та допустимих доказів, які
би, згідно чинного законодавства України, підтверджували правомірність позовних
вимог, тобто позивачем не доведено суду, у встановленому порядку, підставність
заявлених позовних вимог.

Враховуючи
викладене, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши
обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені сторонами докази, у
відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України, вказаних
у пункті 1 Постанови від 29 грудня 1976 року № 11 “Про судові рішення” суд
прийшов до висновку, що позов Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1,
м.Борислав  до Дрогобицького
міськрайонного центру зайнятості Львівської області, м.Дрогобич про
зобов'язання відповідача надати усі належні документи, на основі яких було
видано Акт № б/н від 04.10.2005 р. не є обгрунтованим і не підлягає до
задоволення.

Згідно
ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати
складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються
законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать:

1)
витрати на правову допомогу;

2)
витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3)
витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз;

4)
витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших
дій, необхідних для розгляду справи.

Сплата
витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу нормами Кодексу
адміністративного судочинства України не передбачено.

Згідно
п.п. 1, 2 ч.3 р.VІІ Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства
України, до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри
судового збору:

судовий
збір при зверненні до адміністративного суду сплачується у порядку,
встановленому законодавством для державного мита;

розмір
судового збору визначається відповідно до підпункту "б" пункту 1
статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито", та
становить 0,2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян, тобто 3,4 грн.

Згідно
представленої позивачем суду Квитанції № 23 від 22.01.2008 р., останнім
сплачено 3,4 грн. судового збору.

Згідно
ч.2 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони -
суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та
проведенням судових експертиз. Суду не надано відповідачем  доказів наявності документально підтверджених
судових витрат, що пов'язані із залученням свідків та проведенням судових
експертиз.

На
підставі наведеного, а також, в зв'язку з тим, що спір виник з вини позивача,
судові витрати підлягають віднесенню за його рахунок.

Враховуючи
наведене вище, керуючись ст.ст. 19, 55, 67 Конституції України, ст.ст. 2, 4, 6,
7, 9, 10, 11, 17, 48, 69, 70, 71, 86, 87, 89, 94, 99, 100, 107,112, 120, 122,
123, 124, 138, 139, 140, 151, 152, 153, 154, 157, 158, 159, 160, 161, 162, 163,
п. 6 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В
задоволенні позову відмовити.

Постанова
набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Постанова
може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Постанова
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо
було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове
рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде
поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Заява
про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного
суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване
судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови
суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга
може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо
скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне
оскарження.

Суддя