ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.10.08р.

Справа № 9/261-08

За позовом Комунально виробничого підприємства Дніпродзержинської міської ради "Дніпродзержинськводоканал", Дніпропетровська область м.Дніпродзержинськ

до Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради "Облводоканал",

смт Кринички Дніпропетровська область

про визнання зобов'язання недійсним

Суддя Подобєд І.М.

При секретарі судового засідання –спеціалісті Бобир Ю.В.

Представники:

Від позивача - Стотика О.В., ю/к, довіреність № 371 від 17.03.08р.

Від відповідача - Казак Д.А. - представник, довіреність №18 від 25.10.07р.

СУТЬ СПОРУ:

КВП Дніпродзержинської міської ради "Дніпродзержинськводоканал" звернулося у липні 2008 року із позовом до КП Дніпропетровської обласної ради "Облводоканал", в якому (з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог від 04.08.08р.) господарський просить:

- визнати недійсним акт звірки від 03.09.2007р. з моменту його укладення;

- визнати недійсним господарське зобов'язання щодо оплати грошових коштів, визначених в акті звірки від 03.09.07р. з моменту його укладення;

- визнати недійсним акт звірки від 18.07.2008р. з моменту його укладення;

- визнати недійсним господарське зобов'язання щодо оплати грошових коштів, визначених в акті звірки від 18.07.08р. з моменту його укладення;

- визнати недійсним господарське зобов'язання щодо укладення акту звірки як підстави для остаточних розрахунків за п. 3.4 договору № 2 від 22.01.01р. з моменту його укладення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні договору № 2 від 22.01.01р. сторони передбачили у пункті 3.4 що мають право на визначення в акті звірки, що буде являтися підставою для оплат, суму оплати за взаємною домовленістю. Вказує, що це свідчить, що зобов’язання по оплаті поставленої води випливає не з вимог діючого законодавства, а виключно на підставі взаємної домовленості сторін, визначеної в акті звірки, що в свою чергу суперечить ст. ст. 9, 10 Закону України „Про ціни і ціноутворення”, які передбачають, що державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються державними органами України. Вважає, що встановлення та зміна тарифів на послуги водопостачання є виключною компетенцією державних органів України та не можуть бути додатково визначені сторонами шляхом укладення будь-яких угод, в тому числі і актів звірки. Вказує, що на виконання п. 3.4 зазначеного договору, сторонами було укладено акти звірки взаємних розрахунків від 03.09.2007р. та від 18.07.08р., що є по своїй правовій природі правочином, що породжує права та обов’язки для сторін. Згідно цих актів звірки, сторони договору визначили самостійно, виключно за взаємною домовленістю, новий тариф на послуги водопостачання, а саме 0,548 грн. з ПДВ за 1 куб.м, що в свою чергу суперечить вимогам діючого законодавства та п. 3.1 договору. Вказує, що на момент укладення договору №2 від 22.01.2001р. діючим був тариф на послуги водопостачання та водовідведення, який був затверджений рішенням виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області від 23.04.1999р. №21, який дорівнював 0,27 грн. з ПДВ за 1 куб. м, а в подальшому рішенням виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області від 28.03.2001р. №33 цей тариф було збільшено до 0,312 грн. з ПДВ за 1 куб.м. Вказує також, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 27.12.2005р. у справі №2а-10/05 було визнано нечинним та скасоване рішення виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області від 23.04.1999р. №21, а рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2004р. у справі №36-34/31, яке залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.04.2004р., було визнано недійсним рішення виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області від 28.03.2001р. №33. Таким чином, Позивач наголошує на тому, що на сьогоднішній день не існує жодного тарифу, затвердженого відповідним державним органом на послуги водопостачання, що надавались Відповідачем, але в будь-якому разі сторони договору не мають відповідних повноважень на визначення тарифу на послуги водопостачання шляхом взаємної домовленості, що виражається у акті звірки. Вважає, що підставою для недійсності правчину є не додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Наполягає на тому, що господарські зобов’язання, що виникають з п. 3.4 договору №2 від 22.01.2001р. щодо укладення акту звірки, як підстави для подальших розрахунків та господарське зобов’язання, що виникає з акту звірки від 03.09.2007р. щодо оплати грошових коштів, визначених в цьому акті звірки слід визнати недійсними з моменту їх укладення, згідно ст. 207 Господарського кодексу України.

Відповідач позов не визнає. Вказує у відзиві на позов, що твердження Позивача про те, що тарифи на постачання води у розмірі 0,264 грн. за 1 куб.м води в період з 01.09.2004р. по 30.11.2006р. та 0,549 грн. за 1 куб. м води в період з 01.12.2006р. по 10.05.2007р. повинні бути затверджені відповідним державним органом є безпідставним у зв’язку з наступним. У відповідності до ст. 13 Закону України „Про питну воду та питне водопостачання” до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері питної води а питного водопостачання належать, зокрема, визначення рівня та якості послуг з питного водопостачання та водовідведення і встановлення тарифів на ці послуги. Спеціальним законом, який регулює діяльність органів місцевого самоврядування –Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні” повноваження щодо встановлення тарифів на комунальні послуги покладено на виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (ст. 28 цього Закону). Разом з цим виконавчі комітети органів місцевого самоврядування мають право затверджувати тарифи на комунальні послуги лише для тих підприємств та організацій, які знаходяться у комунальній власності відповідної територіальної громади, представництво інтересів якої здійснює відповідний орган самоврядування. Вказує, що Комунальне підприємство Дніпропетровської обласної ради „Облводоканал” засновано на спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області і знаходиться в управлінні Дніпропетровської обласної ради. Але, на відміну від сільських, селищних та міських рад, Законом України „Про місцеве самоврядування” не передбачено створення виконавчих органів для обласних рад, у тому числі і для Дніпропетровської обласної ради. Вважає, що таким чином, законодавством України не встановлено та не наділено жодний суб’єкт правом для встановлення тарифів на комунальні послуги, які надаються комунальним підприємством заснованим на спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області і знаходиться в управлінні обласної ради. Вказує, що зазначені обставини повністю спростовують твердження Відповідача про необхідність затвердження тарифів на комунальні послуги, які надаються Позивачем, оскільки, у відповідності до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а у даному випадку Конституцією та Законами України не визначено, який орган наділений повноваженнями на затвердження тарифів на комунальні послуги, які надаються Відповідачем. Вважає, що визначені Позивачем та Відповідачем тарифи у розмірі 0,264 грн. за 1 м куб. води в період з 01.09.2004р. по 30.11.2006р. та 0,549 грн. за 1 м куб. води в період з 01.12.2006р. по 10.05.2007р. є такими, що відповідають діючому законодавству. У зв’язку із цим вважає, що акти звірки від 03.09.07р., 18.07.08р., 11.08.08р., які відображають розмір заборгованості Позивача перед Відповідачем по договору №2 від 22.01.01р. в період з 01.09.2004р. по 10.05.2007р. та сам договір №2 від 22.01.01р. повністю відповідають діючому законодавству України та підстави для задоволення позовних вимог Позивача відсутні.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 07.10.08р. по 09.10.08р.

В судовому засіданні 09.10.08р. за згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частину судового рішення, згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, господарський суд -

встановив:

Між Виробничим управлінням Аульського районного водопровідного господарства (Водопровід) та Державним комунальним виробничим управлінням водопровідно-каналізаційного господарства м. Дніпродзержинська (Абонент) був укладений договір №2 від 22.01.2001р. “на відпуск води із комунального водопроводу”, згідно до умов якого Водопровід зобов’язався забезпечувати Абоненту подачу води (пункт 1.1 договору), а Абонент зобов’язався забезпечити приймання води в обсязі, передбаченим цим договором, і оплату Водопроводу за подану воду (пункт 1.2 договору).

За умовами п. 6.1 вищевказаного договору, цей договір було укладено строком з 01.01.2001р. по 31.12.2001р. та вважається продовженим на новий строк на таких же умовах, якщо за місяць до припинення його дії не надійде заяви від однієї із сторін про відмову від цього договору або його перегляд.

Відповідно до додаткових угод від 31.05.2006р. та від 08.06.2006р. до договору №2 від 22.01.2001р. були внесені зміни, згідно з якими права та обов’язки сторін цього договору перейшли до їх правонаступників. Так на час розгляду справи судом Позивач - Комунальне підприємство Дніпропетровської обласної ради „Облводоканал” є правонаступником Дніпропетровського обласного комунального підприємства „Облводоканал”, від імені якого вищевказаний договір був укладений відособленим підрозділом Виробничого управлінням Аульського районного водопровідного господарства, а Відповідач –Комунальне виробниче підприємство Дніпродзержинської міської ради „Дніпродзержинськводоканал” є правонаступником Державного комунального виробничого управлінням водопровідно-каналізаційного господарства м. Дніпродзержинська.

Відповідно до п. 3.1 укладеного між сторонами договору №2 від 22.01.2001р. договору розрахунок за відпущену воду, а також інші платежі за звітний період (місяць) здійснюються за діючим тарифом і існуючим індексом цін з урахуванням оплати ПДВ. Тариф складає 26,4 коп. за 1 м куб. води. У разі змін тарифів, діючих на момент складення договору, оплата Відповідачем наданих йому послуг здійснюється за новими цінами без зміни інших умов договору. Про зміну тарифу Позивач сповіщає Відповідача у рахунку на оплату води. Строк оплати за воду три банківських дні після отримання рахунку.

Відповідно до п. 3.3 вищевказаного договору на відпуск води з комунального водопроводу, оплата за отриману воду Відповідачем здійснюється першого числа розрахункового місяця. Авансовий платіж із розрахунку 50% від суми встановленого ліміту. Сума, яка залишилася сплачується по фактичному споживанню на підставі показів водомірних лічильників на протязі трьох банківських днів по пред’явленню рахунку. В платіжному дорученні Позивач вказує за який строк, обсяг, яка сума і по якій ціні здійснюється оплат. Підставою для остаточного розрахунку є двосторонній акт.

Пунктом 3.4 умов вищевказаного договору сторони встановили, що у разі виникнення розбіжностей по сумам оплати остаточний розрахунок здійснюється на підставі узгодженого і підписаного сторонами акта звірки. Відмова від підписання акта або незгода із сумами оплат не звільняє Відповідача від зобов’язань по оплаті. Розбіжності, що виникають, усуваються в установленому законом порядку. Оплати по актах звірки здійснюються в трьохденний строк з моменту складення такого акту.

За умовами пункту 3.5 вищевказаного договору, при відсутності передплати або оплати згідно акту в указані в п.п. 3.3 і 3.4 строки Позивач пред’являє Відповідачу платіжне доручення 5 числа розрахункового місяця (з урахуванням витрат, пов’язаних з виставленням платіжного документа).

Як свідчать двосторонні акти звіряння взаєморозрахунків від 03.09.2007р. та від 18.07.2008р., які є в матеріалах справи, на виконання умов вищевказаного договору в період часу з 01.09.2004р. по 10.05.2007р. Позивачем було поставлено Відповідачу воду, загальна вартість якої за даними, як Позивача так і Відповідача, становить суму 40395397,88 грн.

При цьому, виходячи із обсягів поставленої води та вказаної у вищенаведених актах звірки їх загальної вартості кожного місяця, можна встановити, що у період з 01.09.2004р. по 30.11.2006р. Позивачем застосовано тариф 0,264 грн. за 1 м куб. (з ПДВ), а з 01.12.2006р. по 10.05.2007р. застосовано тариф 0,549 грн. за 1 м куб. (з ПДВ).

Позивачем була надана копія рішення виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області „Про затвердження тарифів на послуги водопостачання для інших споживачів по виробничому управлінню Аульського районного водопровідного господарства” від 23.04.1999р. №21, у відповідності до якого для Відповідача був затверджений тариф, який склав 0,27 грн. з ПДВ, який був введений в дію з 01.05.1999р.

Як вбачається із наданої Позивачем до матеріалів даної справи копії постанови Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 27.12.2005р. у адміністративній справі №2а-10/05 за позовом Шистопал Петра Миколайовича до Виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області від 23.04.1999р. про скасування рішення виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області від 23.04.1999р. під час розгляду цього спору районний суд, безспірно встановив, зокрема, що повноваження щодо затвердження цін (тарифів) на послуги водопостачання ДОКП „Облводоканал” в особі його структурного підрозділу Аульського районного водопровідного господарства на період 2000р. –чинним на той час законодавством було покладено на Дніпропетровську обласну державну адміністрацію, та дійшов висновку, що прийнявши оскаржуване рішення виконавчий комітет Аульської селищної ради Дніпропетровської області – порушив визначений законодавством порядок встановлення (затвердження) тарифів на послуги водопостачання, у відповідності до якого на той момент вирішення цього питання відносилося до повноважень Дніпропетровської обласної державної адміністрації, тобто прийняв оскаржуване рішення з перевищенням наданих ст. 28 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” повноважень та з порушенням порядку встановлення (затвердження) тарифів на послуги водопостачання, передбаченого п. 12 Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1996р. №1548 (в редакції від 30.11.1998р.), а за результатами розгляду цієї адміністративної справи повністю задовольнив вимоги Шистопал Петра Миколайовича та визнав нечинним і скасував рішення виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області від 23.04.1999р. №21 „Про затвердження тарифів на послуги водопостачання для інших споживачів по виробничому управлінню Аульського районного водопровідного господарства”.

Позивачем також була надана копія рішення виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області „Про затвердження тарифів на послуги водопостачання для населення та інших споживачів по виробничому управлінню Аульського районного водопровідного господарства” від 28.03.2001р. №33, у відповідності до якого для Відповідача був затверджений тариф, який для м.Дніпродзержинськ склав 0,312 грн. з ПДВ за 1 м куб., який був введений в дію з 01.05.1999р.

Як вбачається із наданої Позивачем копії рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2004р. №36/34/314 за позовом Комунального підприємства „Дніпродзержинське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства” до Виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області, третя особа Дніпропетровське обласне комунальне підприємство „Облводоканал” про визнання рішення виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області „Про затвердження тарифів на послуги водопостачання для населення та інших споживачів по виробничому управлінню Аульського районного водопровідного господарства” від 28.08.2001р. №33 недійсним, під час розгляду цього господарського спору суд встановив, зокрема: що пункт 2 ст. 28 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” дозволяє виконавчим органам селищних рад лише погоджувати в установленому порядку тарифи щодо оплати комунальних послуг з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності вказаних органів місцевого самоврядуваня; що порушуючи вказану вимогу, Відповідач своїм рішенням затвердив тарифи на послуги водопостачання, які не були встановлені повноважним державним органом відповідно до діючого законодавства; шо у період прийняття виконавчим комітетом Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області спірного рішення, діяла постанова Кабінету Міністрів України від 25.12.1996р. №1548, відповідно до п. 16 Додатку якої, обласні державні адміністрації встановлюють тарифи на послуги з водопостачання та водовідведення, які надаються суб’єктами підприємницької діяльності незалежно від форми власності для всіх споживачів, і комплекс робіт, пов’язаних з відпуском цим суб’єктам води та її очищенням, а тому прийшов до висновку, що виконавчий комітет Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області своїм рішенням №33 від 28.03.2001р. здійснив затвердження тарифів поза порядком і межами, встановленими законодавством України, та визнав недійсним оскаржуване рішення виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області №33 від 28.03.2001р.

З урахуванням встановлених обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як вказує Позивач оспорювані акти звірки по своїй правовій природі є правочином, що породжує права та обов’язки для сторін, який слід визнати недійсний як такий, що суперечить актам цивільного законодавства.

Доводи Позивача про не відповідність оспорюваних актів звірки взаємних розрахунків ґрунтується на тому, що зобов’язання по оплаті поставленої води в разі наявності суперечок по сумам оплати, чого на думку Позивача не може бути взагалі через те, що тариф повинен бути єдиним, та не може обговорюватись сторонами правочину, виникає з п. 3.4 договору №2 від 22.01.2001р., а зобов’язання сплатити певну суму грошових коштів в якості оплати за поставлену воду, яка в порушення діючого законодавства визначена за домовленістю сторін, виникають з акту звірки від 03.09.2007р.

Проте суд не може погодитися із такими доводами Позивача виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов’язків.

Як випливає зі змісту укладеного між сторонами договору №2 від 22.01.2001р. на відпуск води із комунального водопроводу, правочином слід вважати не окремі положення цього договору, а сукупність усіх умов цього договору, які були спрямовані на набуття сторонами прав і обов’язків, які складають предмет цього договору –обов’язку Відповідача здійснити подачу води та обов’язок Позивача прийняти воду у обсягах, передбачених цим договором, та здійснити оплату за подану воду

При цьому безпосередньо пункт 3.3 умов договору №2 від 22.01.2001р. визначає порядок та строки оплати, а також визначає документ –двосторонній акт (мається на увазі акт приймання-передачі робіт), який є підставою для остаточного розрахунку.

Щодо умов пункту 3.4. договору №2 від 22.01.2001р., які встановлюють обов’язок Позивача здійснити остаточний розрахунок на підставі узгодженого та підписаного сторонами акта звірки, то їх слід вважати допоміжними, оскільки вони застосовуються лише у випадку виникнення між сторонами цього договору розбіжностей по сумам оплати.

При цьому вказівка у пункті 3.4 договору №2 від 22.01.2001р. на здійснення оплати по актах звірки у трьохденний строк з моменту складення такого акту не суперечить строкам оплати, які визначені у пункті 3.3. цього договору, оскільки застосування цих положень договору стає можливим лише у разі порушення строків оплати, встановлених у пункті 3.3. вказаного договору через розбіжності по сумах оплати, за наслідками розгляду та усунення яких сторонами встановлюється додатковий трьохденний термін для остаточних розрахунків.

Посилання Позивача на те, що у взаємовідносинах сторін за умови застосування однакового тарифу не може виникати будь-яких суперечностей при взаємних розрахунках, які потребують проведення звірки взаємних розрахунків, - є хибними, оскільки метою звіряння взаємних розрахунків є виявлення будь-яких розбіжностей при відображенні у бухгалтерському обліку обох сторін одних і тих самих господарських операцій.

Отже, безпосередньо пункт 3.4 договору №2 від 22.01.2001р. не містять будь-яких умов, які б суперечили законодавству, діючому на момент укладення цього договору, та не відповідали положенням ст. 627 Цивільного кодексу України, які встановлюють принцип свободи договору.

Таким чином, у задоволенні вимог Позивача про визнання недійсним господарського зобов’язання щодо укладення акту звірки як підстави для остаточних розрахунків за п. 3.4 договору №2 від 22.01.2001р. з моменту його укладення –слід відмовити.

Як вбачається із пояснень Позивача, недійсність пункту 3.4 договору №2 від 22.01.2001р. фактично пов’язується ним не зі змістом умов цього договору, а зі змістом конкретних відомостей про вартість поставленої води, які вказані сторонами в оспорюваних актах звірки та, на думку Позивача, свідчать про неправомірне застосування у взаєморозрахунках сторін тарифу, що не був погоджений Відповідачем у порядку, встановленому законодавством, що діяло як на момент укладення зазначеного договору, так і на момент складення оспорюваних актів звірки.

Однак із змісту оспорюваних Позивачем актів звіряння взаємних розрахунків від 03.09.2007р. та від 18.07.2008р. видно, що це є документи, які засвідчують проведення та відображення у бухгалтерському обліку обох сторін певних господарських операцій, тобто не є актами ненормативного характеру (індивідуальними), що також не заперечується жодною стороною.

Як документи бухгалтерського обліку оспорювані акти звірки взаєморозрахунків, також не містять будь-яких ознак, які прямо вказують на те, що ці документи суперечать діючому законодавству.

Виходячи із положень ст. 12 Господарського кодексу України, господарським судам не підвідомчі спори про визнання недійсним актів державного чи іншого органу, які хоча і мають ознаки офіційного письмового документу, який породжує певні правові наслідки та спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин, проте не має обов’язкового характеру для суб’єктів цих відносин.

Таким чином, провадження у цій справі в частині про визнання оспорюваних актів звірки недійсними слід припинити, на підставі п.1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо визнання недійсними господарських зобов’язань щодо оплати грошових коштів, визначених у в актах звірки від 03.09.2007р. та від 18.07.08р., то у цих вимогах Позивача також слід відмовити виходячи з наступного.

Як зазначено вище, складення сторонами оспорюваних актів звірки хоча і є певними діями, проте ці дії не створюють окремого самостійного правочину, у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, оскільки основною метою вчинення цих дій є перевірка відповідності даних бухгалтерського обліку обох сторін, а не набуття певних прав та обов’язків.

Як вбачається із наданих до матеріалів справи рішень виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області №21 від 23.04.1999р. та №33 від 28.03.2001р., Відповідач вчиняв дії по погодженню тарифів на свої послуги в порядку встановленому Законом України „Про ціни і ціноутворення” та Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні”, виходячи із місцезнаходження свого структурного підрозділу –Виробничого управління Аульського районного водопровідного господарства, яке фактично здійснює виробничу діяльність із забезпечення водопостачання, зокрема до м.Дніпродзержинськ.

Проте, як було встановлено рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.01.2004р. у справі №36/34/314, виконавчий комітет Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області своїм рішенням №33 від 28.03.2001р. здійснив затвердження тарифів поза порядком і межами, встановленими законодавством України, оскільки у період прийняття виконавчим комітетом Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області спірного рішення, діяла постанова Кабінету Міністрів України від 25.12.1996р. №1548, відповідно до п. 16 Додатку якої, обласні державні адміністрації встановлюють тарифи на послуги з водопостачання та водовідведення, які надаються суб’єктами підприємницької діяльності незалежно від форми власності для всіх споживачів, і комплекс робіт, пов’язаних з відпуском цим суб’єктам води та її очищення.

За правилами, встановленими ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Як Позивач так і Відповідач приймали участь у розгляді господарським судом вищевказаної справи №36/34/314, тому встановлені під час її розгляду факти щодо порядку затвердження для Відповідача тарифів новому доведенню не підлягають.

Отже, Відповідач погоджуючи свої тарифи у виконавчому комітеті Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області, діяв добросовісно, але одночасно із цим органом місцевого самоврядування припустив помилки у застосуванні діючого законодавства.

На теперішній час можливість будь-якого погодження тарифу на минулий час у спірному періоді у Відповідача відсутня, що усвідомлюється Позивачем.

Таким чином, Позивач, відображаючи однаково із Відповідачем у своєму бухгалтерському обліку вартість поставленої води, але наполягаючи на визнанні недійсними оспорюваних актів звірки та господарських зобов’язань, що випливають із умов п. 3.4 договору №2 від 22.01.2001р., і не висуваючи вимог про визнання договору неукладеним через відсутність суттєвих умов, яким є ціна товару або послуги, фактично намагається уникнути як від виконання основного зобов’язання з оплати за поставлену йому воду за будь-яким узгодженим або не узгодженим тарифом, так і від повернення безпідставно набутого майна за його вартістю, яка склалась на теперішній час.

Враховуючи викладене у позовних вимогах про визнанні оспорюваних актів звірки недійсними провадження у справі слід припинити, а врешті позовних вимог відмовити.

Судові витрати у справі покладаються на Позивача, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 4, 32-33, 43-45, 49, 80 ч.1 п.1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В частині позовних вимог Комунального виробничого підприємства Дніпродзержинської міської ради „Дніпродзержинськводоканал” до Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради „Облводоканал” про визнання недійсним акту звірки між цими особами від 03.09.2007р. провадження у справі припинити.

В частині позовних вимог Комунального виробничого підприємства Дніпродзержинської міської ради „Дніпродзержинськводоканал” до Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради „Облводоканал” про визнання недійсним акту звірки між цими особами від 18.07.2008р. провадження у справі припинити.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскаржене протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Суддя

І.М. Подобєд

Рішення підписано-20.10.08р.