ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2008 р.

№ 21/1/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Добролюбової Т.В.,

суддів

Гоголь Т.Г.,

Швеця В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Відкритого акціонерного товариства "Компанія

"Дніпрохолд"

на постанову

Запорізького апеляційного господарського суду

від 15 листопада 2007 року

у справі

№ 21/1/07

господарського суду

Запорізької області

за позовом

Прокурора м. Бердянська Запорізької області в інтересах держави в особі Міністерства промислової політики України

до

за участю третьої особи

1) Бердянського державного заводу скловолокна;

2) Відкритого акціонерного товариства "Компанія

"Дніпрохолд"

Закритого акціонерного товариства "Трансмаш"

про

визнання недійсними договорів

за участю представників сторін від:

позивача: не з'явилися, належним чином повідомлені про час та місце судового засідання;

відповідача 1): Добровольський Е.В. (дов. від 13.02.08),

Шарай Л.Д. (в.о. директора);

відповідача 2): не з'явилися, належним чином повідомлені про час та місце судового засідання;

третьої особи: не з'явилися, належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2006 року Прокурор м. Бердянська Запорізької області в інтересах держави в особі Міністерства промислової політики України (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до Бердянського державного заводу скловолокна (далі - відповідач) про визнання недійсними договорів про сумісну діяльність № № 280, 281 від 26.01.2006 року та від 02.06.2006р № З -СП.

Ухвалою від 04.12.06 Господарський суд Запорізької області залучив до участі у справі у якості відповідача 2 - ВАТ „Компанія „Дніпрохолд".

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.08.07 (суддя Черкаський В.І.), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 15 листопада 2007 року (колегією суддів у складі: Кричмаржевський В.А. - головуючий, Мірошниченко М.В., Хуторний В.М.) позовні вимоги задоволено частково, визнано недійсними з моменту укладення між сторонами даної справи договори про спільну діяльність № 280 від 26.01.06, № 281 від 26.01.06 та про спільну діяльність у формі простого товариства № 3-СД від 02.06.06. Зобов'язано ВАТ „Компанія „Дніпрохолд" повернути Бердянському державному заводу скловолокна передане за договорами, додатковими угодами до них та актами приймання-передачі майна.

Судові акти мотивовані посиланнями на статті 1130, 1132, 1134 ЦК України. Попередні судові інстанції виходили з того, що Бердянський завод скловолокна є державною власністю, майно закріплюється за ним на праві повного господарського відання, функції щодо управління таким майном належать Міністерству промислової політики України, а відтак суди дійшли до висновку щодо необхідного погодження таких правочинів з органом державної влади. Крім того, суди встановили, що відносно заводу порушена справа про банкрутство, а тому в силу статті 13 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" вказані правочини щодо майна підприємства-боржника повинні бути погоджені з розпорядником майна. З огляду на те, що укладені між сторонами договори не проходили процедури погодження ані з Міністерством промислової політики України, ані з розпорядником майна відповідача 1 суди дійшли висновку про необхідність застосування до даних правовідносин положення статті 216 ЦК України і визнали недійсними договори.

Не погоджуючись з винесеними судами попередніх інстанцій рішеннями, ВАТ "Дніпрохолд" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Запорізької області від 22.08.07 та постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 15.11.07 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи касаційну скаргу посиланнями на статті 203, 241, 1130, 1134 ЦК України та статей 35, 36 ГПК України. Зокрема, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій виходили не з фактичних обставин справи, а виключно зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів. Так, приймаючи рішення у справі суди не залучили до справи матеріали перевірки ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя, відповідно до яких, основні засоби відповідача 1) на балансі ВАТ "Компанія "Дніпрохолд" не оприбутковувались та не обліковувались.

У відзиві на касаційну скаргу Бердянський державний завод скловолокна вказує, що касаційна скарга відповідача 2 базується виключно на припущеннях та невірному тлумаченні правових норм, а викладені у скарзі доводи не відповідають фактичним обставинам справи. Скаржник вважає оскаржувану постанову апеляційного суду такою, що ґрунтується на повному встановленні обставин справи та на правильному застосуванні матеріальних і процесуальних норм, на його думку вона є законною та обґрунтованою, а тому просить залишити без змін.

У відзиві на касаційну скаргу ЗАТ "Трансмаш" вказує на законність та обґрунтованість винесеної апеляційним судом постанови, у зв’язку з чим вважає, що підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів та, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 26 січня 2006року між ВАТ „Компанія „Дніпрохолд” та Бердянським державним заводом скловолокна було укладено договір про сумісну діяльність № 280 (далі - Договір - 1) щодо створення умов з оздоровлення населення, розвитку бази відпочинку, шляхом об'єднання вкладів та з метою забезпечення ринку курортних і туристичних послуг у сфері рекреації, відпочинку населення на базі відпочинку „Азовчанка”, розташованої за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Макарова, 79 (т.1, а.с.19-23).

Цього ж дня між ВАТ „Компанія „Дніпрохолд” та Бердянським державним заводом скловолокна було укладено договір про сумісну діяльність за № 281 (далі - Договір - 2) щодо створення умов з оздоровлення населення, розвитку бази відпочинку, шляхом об'єднання вкладів з метою забезпечення ринку курортних і туристичних послуг у сфері рекреації, відпочинку населення на базі „Меотида”, розташованої за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Макарова,73-А (т.1, а.с.12-15).

Відповідно до Розділу 6 Договору - 1 та Договору - 2 внесок ВАТ „Компанія „Дніпрохолд” –це кошти, надані Бердянським державним заводом скловолокна за період дії вказаних договорів на цілі сумісної діяльності, а також обладнання та інші матеріально-технічні ресурси, інтелектуальна власність, ділова репутація та ділові зв’язки. Вид обладнання та його кількість, матеріально-технічні ресурси та їх кількість визначаються додатковими угодами і іншими підтверджуючими документами. Частка сторони-1 складає 50%. Внесок Бердянського державного заводу скловолокна –майно, необхідне для досягнення цілей, передбачених цим договором, а також особиста трудова участь. Перелік майна визначається додатковими угодами. Частка сторони-2 складає також 50%.

Розділ 7 зазначених вище договорів визначає, що грошові та майнові внески сторін, а також майно, створене або придбане сторонами в результаті сумісної діяльності є спільною власністю сторін та кожна з них не вправі розпоряджатись цим майном без другої сторони. Спільне майно сторін враховується на окремому балансі ВАТ „Компанія „Дніпрохолд”, який ведеться у порядку, погодженому із Бердянським державним заводом скловолокна. Кошти та майнові внески сторін до сумісної діяльності приймаються частками та визначаються за балансом витрат на сумісну діяльність, який може корегуватись додатковими угодами до цього договору.

Судами також встановлено, що 02 червня 2006 року між ВАТ „Компанія „Дніпрохолд” та Бердянським державним заводом скловолокна було укладено договір № 3-СД (т.4, а.с. 103-108), відповідно до умов якого, сторони зобов’язались діяти спільно без утворення юридичної особи у сфері виробництва скловолокна, базальтових волокон та виробів на їх основі, шляхом об'єднання вкладів та зусиль з метою забезпечення ринку виробами на основі скловолокна та базальтових волокон (далі - Договір - 3).

Відповідно до Розділу 5 Договору - 3 („Внески та частки сторін”) внеском ВАТ „Компанія „Дніпрохолд” є кошти, інтелектуальна власність, ділова репутація та ділові зв’язки, а внеском Бердянського державного заводу скловолокна є майно, трудова участь, професійні знання, технологічні та інші наробітки у сфері виробництва скловолокна, базальтових волокон і виробів на їх основі.

Пунктом 5.4 Договору - 3 передбачено, що при укладанні цього договору кожна із сторін гарантує, що має право на передання майна та майнових прав до сумісної власності, що їх права на внесення внеску за цим договором та участь у сумісній власності не обмежені.

Відповідно до п.5.5 Договору - 3 при його укладанні сторони вважають, що внески кожної із сторін за цим договором вважаються рівними по вартості та доля кожної із сторін складає - 50%.

Розділом 6 Договору - 3 сторони передбачили, що внесені кожною із сторін грошові та майнові внески, а також майно, створене або придбане в результаті сумісної діяльності, рівно як і отримані від такої діяльності плоди та доходи, є сумісною частковою власністю сторін. Розмір частки сторони у сумісній частковій власності дорівнює їх долі, визначеній пунктом 5.5 цього договору.

Відповідно до статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Стаття 1131 цього ж Кодексу зазначає, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі, умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Отже, зі змісту спірних договорів випливає, що сумісна діяльність сторін здійснюється на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство), тобто між сторонами по суті укладені договори простого товариства, за яким сторони-учасники беруть зобов'язання об’єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети (ст. 1132 ЦК України).

Цивільний кодекс України детально регламентує договір простого товариства та визначає, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки (ст.1133 ЦК України).

Згідно зі статтею 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відносно Бердянського державного заводу скловолокна ухвалою Господарського суду Запорізької області від 09.06.05 порушено справу про банкрутство, введена процедура розпорядження майном, призначений розпорядник майна.

Відповідно до статті 13 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна укладає угоди щодо передачі нерухомого майна в оренду, заставу, внесення зазначеного майна як внеску до статутного фонду господарського товариства або розпорядження таким майном іншим чином.

Згідно з положеннями Статуту Бердянського державного заводу скловолокна (долучений до матеріалів справи), підприємство створено на державній власності і підпорядковане Міністерству промислової політики України. Майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, а також цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання (стаття 4 Статуту).

Відповідно до статті 236 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Статтею 141 ГК України визначено, що до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб'єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Управління об'єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб'єкти.

Відповідно до Указу Президента України від 21.09.01 № 849/2001, яким затверджено Положення про Міністерство промислової політики України, до завдань вказаного Міністерства, як до головного органу у системі центральних органів виконавчої влади із забезпечення реалізації державної промислової політики, належить в тому числі, виконання відповідно до законодавства України функцій з управління об'єктами державної власності. При цьому, встановлено, що майно Бердянського державного заводу скловолокна є державною власністю та закріплюється за ним на праві повного господарського відання.

Згідно зі статтею 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Договори про сумісну діяльність укладені між ВАТ „Компанія „Дніпрохолд” та Бердянським державним заводом скловолокна, які містять у собі умови виникнення права сумісної власності, заснованої на майнових активах державного підприємства і є саме тими правочинами, на підставі яких набувається право власності. Судами обох інстанцій встановлено, що за умовами спірних договорів Бердянський державний завод скловолокна повинен передати державне майно, зокрема, завод.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, договори про спільну діяльність за №№ 280, 281, № 3-СД були укладені сторонами спору за відсутності відповідного погодження Міністерства промислової політики України та розпорядника майна Персюка С.В., а положення вказаних договорів суперечать вищезазначеним вимогам, що в силу статей 215, 216 ЦК України має наслідком визнання спірних договорів про сумісну діяльність недійсними.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені апеляційним господарським судом на підставі всебічного, повного і об’єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною другою статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи другого відповідача, що містяться в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. Інші ж доводи скарги зводяться до намагань відповідача надати перевагу його доказам над іншими, що суперечить вимогам статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, а тому судовою колегією до уваги не приймаються.

З огляду на зазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає підстав для скасування ухвалених у справі судових рішень та для задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, п.1 статті 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Дніпрохолд" залишити без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 15 листопада 2007 року - без змін.

Справу № 21/1/07 скерувати до Господарського суду Запорізької області.

Головуючий суддя: Добролюбова Т.В.

Судді: Гоголь Т.Г.

Швець В.О.