ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2008 р.

№ 11/206-07

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.–головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Вінницького обласного комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства “Вінницяводоканал”, м. Вінниця (далі –КП “Вінницяводоканал”)

на рішення господарського суду Вінницької області від 03.07.2007 та

постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 06.11.2007

зі справи № 11/206-07

за позовом Вінницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Вінниця (далі –відділення АМК)

до КП “Вінницяводоканал”

про стягнення 34 000 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

відділення АМК –Драпака Ю.П.,

КП “Вінницяводоканал” –Фурмана Р.С., Швидюка Є.О.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

24.05.2007 відділення АМК звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з КП “Вінницяводоканал” 17 000 грн. штрафу та 17 000 грн. пені, а всього 34 000 грн. за порушення конкурентного законодавства.

Рішенням названого суду від 03.07.2007 (суддя Матвійчук В.В.), залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 06.11.2007 (колегія суддів у складі: суддя Горшкова Н.Ф. –головуючий, судді Майор Г.І., Філіпова Т.Л.), позов задоволено з мотивів наявності підстав для стягнення з КП “Вінницяводоканал” штрафу за порушення конкурентного законодавства та пені за несплату цього штрафу протягом визначеного строку.

КП “Вінницяводоканал” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів скасувати та припинити провадження зі справи, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, зокрема, частини першої статті 79, пункту 2 частини першої статті 81 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) та частини п’ятої статті 56 Закону України “Про захист економічної конкуренції” (далі –Закон).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Згідно з частиною другою статті 4 названого Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

В пункті 4 Інформаційного листа Верховного Суду України також зазначено, що: “Закони України можуть передбачати вирішення певних категорій публічно-правових спорів в порядку іншого судочинства (наприклад, стаття 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлює, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення)”.

Отже, розгляд даної справи здійснюється за правилами ГПК України.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- згідно з рішенням адміністративної колегії відділення АМК від 30.12.2005 № 46-рш (далі –рішення адміністративної колегії АМК) дії КП “Вінницяводоканал”, які полягали в безпідставному повідомленні суб’єктів господарювання про припинення договорів з водопостачання та водовідведення, вимаганні укладання таких договорів у формі приєднання та витребуванні у зв’язку з цим документів, визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50, пунктом 1 частини 2 статті 13 Закону у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку, яке призвело до ущемлення інтересів суб’єктів господарювання та встановлення таких умов реалізації товару, яке неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку центрального водопостачання та водовідведення в територіальних межах м. Вінниці;

- за вчинення зазначеного порушення конкурентного законодавства на КП “Вінницяводоканал” накладено штраф у сумі 17 000 грн.;

- копію рішення адміністративної колегії АМК направлено рекомендованими поштовим відправленням на адресу КП “Вінницяводоканал” (супровідний лист від 16.01.2006 № 06-29.3/10) і одержано відповідачем 18.01.2006;

- КП “Вінницяводоканал” не сплатило суму накладного штрафу протягом визначеного Законом двохмісячного строку –до 19.03.2006;

- КП “Вінницяводоканал” звернулося з позовом до господарського суду Вінницької області у порядку встановленому КАС України з позовом про скасування рішення адміністративної колегії АМК; постановою названого суду від 28.04.2006 у справі № 14/100-06 позов задоволено; ухвалою Житомирського апеляційного господарського суду зазначене рішення суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито; КП “Вінницяводоканал” оскаржило ухвалу апеляційного господарського суду в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання про наявність підстав для стягнення з відповідача штрафу за порушення конкурентного законодавство та пені за несплату цього штрафу протягом визначеного строку.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 13 Закону зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

Згідно з пунктом 2 статті 50 Закону порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

За приписом частини другої статті 52 Закону за порушення, передбачені пунктами 1, 2 та 4 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі до десяти відсотків доходу (виручки) суб’єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф. У разі наявності незаконно одержаного прибутку, який перевищує десять відсотків зазначеного доходу (виручки), штраф накладається у розмірі, що не перевищує потрійного розміру незаконно одержаного прибутку; розмір незаконно одержаного прибутку може бути обчислено оціночним шляхом.

Відповідно до абзацу третього частини п’ятої статті 56 Закону: за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу; розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України; нарахування пені припиняється з дня прийняття господарським судом рішення про стягнення відповідного штрафу; нарахування пені зупиняється на час розгляду чи перегляду господарським судом справи про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України про накладення штрафу та відповідного рішення (постанови) господарського суду.

З огляду на викладене місцевий та апеляційний господарські суди, встановивши факт невиконання відповідачем рішення адміністративної колегії відділення АМК, дійшли обґрунтованого висновку про наявність законних підстав для стягнення штрафу за невиконання цього рішення та пені за несвоєчасну сплату штрафу.

З посиланням на наведений припис статті 56 Закону попередні судові інстанції: правомірно зазначили, що розмір пені не може перевищувати розміру штрафу накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України; водночас помилково вказали, що ця пеня підлягає стягненню за прострочення відповідачем сплати штрафу протягом 255 днів, але ця помилка не вплинула на розмір пені, присуджений до стягнення згідно з оскаржуваними судовими рішеннями.

Вищим господарським суд України не може бути взято до уваги доводи касаційної скарги щодо порушення попередніми судовими інстанціями приписів пункту 2 частини першої статті 62 та пункту 2 частини першої статті 81 ГПК України з огляду на таке.

Зазначені норми пов’язують обов’язок господарського суду на відповідній стадії розгляду справи відмовити у прийнятті позовної заяви або залишити позов без розгляду, якщо у провадженні господарського суду або іншого компетентного органу є тотожна (між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав) справа з господарського спору.

Проте провадження у зазначеній справі № 14/100-06 про скасування рішення територіального органу Антимонопольного комітету України по-перше, порушено за позовом, поданим відповідно до КАС України, по-друге, названий спір не є тотожним спору в даній справі. За певних обставин скасування рішення територіального органу Антимонопольного комітету України може бути підставою для перегляду даного рішення за нововиявленими обставинами, але не підставою для зупинення провадження у справі.

Системний аналіз приписів статей 64, 69, 82, 85, 98, 102, 105, 1114, 11111, 11117, 11120 ГПК України дозволяє дійти висновку про те, що судовий розгляд господарського спору або перегляд рішення господарського суду триває з дати порушення провадження судом відповідної інстанції до моменту прийняття цією судової інстанцією рішення та набрання ним чинності. Тому необґрунтованими є доводи скаржника щодо зупинення нарахування пені протягом строків, установлених для подання як апеляційної, так і касаційної скарг.

За наведених обставин оскаржувані рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів є законними і обґрунтованими, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків господарських судів.

Керуючись статтями 1119 – 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 03.07.2007 та постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 06.11.2007 зі справи № 11/206-07 залишити без змін, а касаційну скаргу Вінницького обласного комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства “Вінницяводоканал” –без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя            І. Бенедисюк

Суддя Б. Львов