ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.01.08

Справа № 2/654-07.

За позовом: Закритого акціонерного товариства фірми «Зодіак», м. Суми До відповідача: Відкритого акціонерного товариства «Сумиобленерго», м. Суми

Про стягнення: 1545 грн. 91 коп.

СУДДЯ           СОП‘ЯНЕНКО О.Ю.

при секретарі судового засідання Петен Я.Л.

пРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: Білодід В.І., Білодід І.М.

Від відповідача: Сечін С.О.

Суть спору: Позивач просить стягнути з відповідача незаконно нараховані інфляційні збитки в сумі 45 грн. 91 коп. та 1500 грн. моральної шкоди, а також судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно договору № 565 від 14.12.2006 р. відповідач постачає підприємству електроенергію. Розрахунковий період встановлений договором з 07 числа місяця до 07 числа наступного місяця. Показання розрахункових засобів обліку спожитої електроенергії фіксуються 07 числа та оформлюються двостороннім актом згідно умов договору. В порушення ч. 3 ст. 51 ГПК України, п. 3 ст. 70 ЦПК України та рекомендацій Верховного Суду України № 62/97 від 03.04.1997 р. щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ відповідач нараховує індекс інфляції на невідому суму боргу за декілька днів в місяці, враховуючи вихідні та святкові дні, коли закінчується строк сплати. Всього відповідачем нараховано і стягнуто 45 грн. 91 коп. коштів, в тому числі за вихідні і святкові дні. Безпідставним нарахуванням індексу інфляції на невідомий борг і надсиланням до сплати рахунків з погрозами відключити підприємство від енергопостачання відповідач завдав шкоди діловій репутації підприємства і моральної шкоди працівникам в розмірі 1500 грн.

Відповідач надав відзив, в якому проти позову заперечує і зазначає, що інфляційні збитки за наведеними в позові розрахунковими періодами нараховані у відповідності до вимог, які ставляться щодо такого нарахування. Вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є безпідставною, так як поведінка відповідача по нарахуванню інфляційних збитків є правомірною, права позивача жодним чином не порушені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

14.12.2006 року між ВАТ «Сумиобленерго» (постачальник) та ЗАТ фірмою «Зодіак» (споживач) був укладений договір № 565 про постачання електричної енергії (із протоколом розбіжностей та протоколом врегулювання розбіжностей від 29.12.2006 р.).

Договір від 14.12.2006 р. підписаний повноважними представниками сторін, відповідає вимогам, передбаченим ст. ст. 628, 639 ЦК України та ст. 275 ГК України щодо змісту та форми договору, не розірваний сторонами та не визнаний недійсним в судовому порядку.

За умовами п. п. 1, 2 Додатку № 4 «Порядок розрахунків» до договору розрахунковим вважається період з 07 числа місяця до такого ж числа наступного місяця. Споживач протягом розрахункового періоду здійснює плановий платіж в розмірі 80 % від заявленого обсягу електроенергії (Додаток № 1 до договору) протягом першої половини розрахункового періоду та остаточним розрахунком на протязі 5 діб з дня отримання рахунку. Споживач самостійно розраховує суму планового платежу шляхом множення чинного у розрахунковому періоді рівня тарифу на обсяг електричної енергії, заявленої на поточний розрахунковий період із врахуванням відсотка авансового платежу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається , якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Суд погоджується з поясненнями відповідача, що зобов’язання по оплаті 80% від заявленого обсягу електроенергії повинні бути виконані на протязі 15 днів (перша половина розрахункового періоду) від 07 числа місяця, тобто останнім днем сплати планового платежу в розмірі 80 % є 21 число відповідного місяця.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов‘язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договором від 14.12.2006 р., підписаним сторонами, зокрема п. 7 Додатку № 4, сторони ще додатково погодили, що сума боргу за спожиту електроенергію повинна бути сплачена позивачем з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Рахунками № 9/3077 від 14.03.2007 р., № 9/964 від 10.04.2007 р., № 9/547 від 08.05.2007 р., № 9/465 від 07.06.2007 р., № 9/1201 від 10.07.2007 р., № 9/578 від 07.08.2007 р., № 9/487 від 07.09.2007 р. та № 9/274 від 07.11.2007 р. позивачу була виставлена до сплати інфляція за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань в сумі 45 грн. 91 коп., яка позивачем сплачена протягом квітня-листопада 2007 р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача сплачених 45 грн. 91 коп. позивач зазначає, що відповідачем інфляційні збитки нараховувалися за вихідні і святкові дні, що є порушенням ч. 3 ст. 51 ГПК та п. п. 3, 6 ст. 70 ЦПК України, відповідно до яких якщо закінчення строку сплати припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення грошові кошти були переведені через пошту або банківську установу. Суд не погоджується з такою позицією позивача, оскільки ст. 51 ГПК України регулює питання закінчення процесуальних строків, тобто строків, у які вчиняються процесуальні дії. Строк (термін) виконання зобов’язання за договором, зокрема укладеним сторонами по справі договором про постачання електроенергії № 565 від 14.12.2006 р., визначається умовами договору та ч. 1 ст. 530 ЦК України, згідно з якою якщо у зобов’язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, суд приходить до висновку, що інфляційні витрати в сумі 45 грн. 91 коп. нараховані у відповідності до вимог договору № 565 від 14.12.2006 р. та ст. 625 ЦК України. Посилання позивача на Рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі від 03.04.1997 р. № 62/97, не спростовують правильності нарахування відповідачем суми втрат від інфляції.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти витрати немайнового характеру, що настали у зв’язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивач, з урахуванням приписів ст. ст. 33, 34 ГПК України, повинен довести суду і підтвердити належними доказами: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв’язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вину останнього в її заподіянні.

Позивач не надав суду достатніх доказів, що дії відповідача по нарахуванню інфляційних збитків, виставленню рахунків на їх оплату та Повідомлень про припинення постачання електроенергії у разі непроведення оплати є протиправними та спрямованими на приниження ділової репутації позивача, зниження престижу або підриву довіри до його господарської діяльності.

Позивачем не доведений розмір заподіяної моральної шкоди, оскільки обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині ним було зазначено, що безпідставні нарахування індексу інфляції і повідомлення (погрози) відключити підприємство від споживання електроенергії тримало працівників під приниженням і страхом втратити роботу і можливість утримувати свої сім‘ї. виходячи з цього, моральна шкода в розмірі 1500 грн. складається із моральної шкоди в розмірі 80 грн., яку отримав кожен із 17 штатних працівників, а всього 1360 грн. та 140 грн. шкоди, заподіяної діловій репутації підприємства. Вимоги щодо стягнення моральної шкоди, заподіяної працівникам підприємства не можуть бути предметом судового розгляду, оскільки протирічать приписам ст. ст. 1, 21 ГПК України щодо суб‘єктного складу учасників господарського процесу. Іншого обґрунтованого розрахунку моральної шкоди позивачем не надано.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, але позивач, з урахуванням всіх обставин справи не подав суду належних доказів, які б об‘єктивно і у визначеному законом порядку підтвердили його позицію.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України судові витрати по справі покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82 – 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          В задоволенні позову – відмовити.

СУДДЯ СОП‘ЯНЕНКО О. Ю.

Повний текст рішення підписаний 22.01.2008 р.