КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2008                                                                                           № 13/189

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Корсака В.А.

суддів:           Авдєєва П.В.

Коршун Н.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Карповська Л.В., Зеленська М.Н. (за довір.),

від відповідача - Кобилянський О.Ю. (за довір.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів

на рішення Господарського суду м.Києва від 13.11.2007

у справі № 13/189 (Дідиченко М.А.)

за позовом                               Державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів

до                                                   Дочірнього підприємства "Інтерзв"язок"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  визнання Договору №260106/75 від 26.01.2006 р. недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, враховуючи заяву про збільшеннярозміру позовних вимог від 11.07.2007 р., про визнання недійсним Договору №260106/75 від 26.01.2006 р. укладеного між сторонами, а також стягнення з відповідача 418 835, 50 грн. в порядку реституції згідно ст.208 ГК України.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 13.11.2007 р. у справі №13/189 в позові відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю, посилаючись на неповне дослідження судом обставин справи та допущені порушення норм матеріального права, просить у справі прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач посилається на помилковість висновків суду першої інстанції, та вважає, що підставою для визнання договору недійсним в судовому порядку згідно ст.ст.229, 230 ЦК України, є укладення спірного договору шляхом введення позивача в оману. На думку позивача, відповідач, укладаючи спірний договір, маючи фахівців у галузі виробництва голографічних захисних елементів, не міг не знати про наявність коливань та вібрацій, що унеможливили створення виробництва ГЗЕ на другому поверсі формного корпусу позивача, а тому мало місце факт приховування обставин, що перешкоджають проведенню робіт, обумовлених умовами договору.

Відповідач у відзиві проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає їх необґрунтованими та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Рішення господарського суду вважає законним, а тому просить залити його без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, поданого відзиву, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків та обґрунтовано відмовив в позові, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджується факт укладення між сторонами 26.01.2006 року Договору №260106 на виконання відповідачем (виконавець) ряду робіт - розробки одностадійного робочого проекту відповідно з завданням на проектування (додаток № 1) по створенню виробництва голографічних захисних елементів на існуючих виробничих площах другого поверху формного корпусу замовника за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 38-44 згідно затвердженого календарного плану (додаток № 2).

У відповідності до встановленого сторонами умов поетапного порядку розрахунку, позивачем як замовником було сплачено відповідачу 50% загальної вартості робіт в сумі 418 835 грн. 50 коп. (згідно копії платіжного доручення № 1426 від 23.03.2006 року ).

Як вбачається з поданої позовної заяви, заяви про збільшення позовних вимог та доповнень до підстав позову, в нормативне обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним вказаного Договору позивач посилається на ст.203 ЦК України, якою передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а також ст. 230 ЦК України, згідно якої правочин підлягає визнанню недійсним якщо одна сторона правочину ввела навмисно другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Зокрема, позивач стверджує, що оскільки укладаючи спірний Договір, відповідач навмисно ввів позивача в оману шляхом замовчування факту відсутності потреби проведення робіт по створенню виробництва голографічних захисних елементів та відповідно і необхідності укладання цього Договору, в зв’язку з тим, що виконавцем (відповідачем) ще на початку розробки одностадійного робочого проекту було досліджено всі можливості реалізації завдання замовника по створенню виробництва голографічних захисних елементів на площах позивача, до спірних відносин сторін має застосовуватися положення ст.230 ЦК України, на підставі якої спірний договір має бути визнано судом недійсним та застосовано двосторонню реституцію.

На думку позивача, належним доказом факту омани є Висновок по результатам експертизи проекту виробництва голографічних захисних елементів від 06.08.2007 року Інституту фізики напівпровідників ім. В.Є. Лашкарьова НАН України, яким встановлено неможливість розміщення та монтаж Установки електро –променевої літографії ZBA-21 та іншого голографічного обладнання для запису первинних зображень голографічних захисних елементів (ГЗЕ) при виявлених рівнях вібрацій.

Дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія не може погодитися із доводами позивача щодо необхідності застосування ст.230 ЦК України та визнання спірного договору недійсним. Позивачем не доведено того, що відповідач знав та свідомо замовчував інформацію про наявність перешкод у створенні виробництва.

Висновок по результатам експертизи проекту виробництва голографічних захисних елементів від 06.08.2007 року колегія не може прийняти в якості належного й допустимого доказу оскільки ним не підтверджується факт обізнаності відповідачем наявності перешкод у виконанні робіт саме на час укладення між сторонами договору.

Колегія погоджується із висновком господарського суду, та вважає, що відповідачу не було та не могло бути відомо на момент укладання Договору від 26.01.2006 року про неможливість створення виробництва голографічних захисних елементів на підприємстві позивача, оскільки лише на стадії розробки робочого проекту на виконавця покладено обов’язок визначити містобудування, об’ємно –планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні, технологічні можливості, які сприяють в реалізації того чи іншого завдання замовника, або унеможливлюють його реалізацію. А відтак підстави для застосування ст.203 ЦК України й відповідно передбачених наслідків щодо проведення реституції, колегія вважає відсутніми.

Доводи позивача щодо необхідності визнання недійсним спірного договору на підставі ст.203 ЦК України як такого, що не відповідає вимогам чинного на час його укладення нормам законодавства, судова колегія вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки як свідчать матеріали справи, положення, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог не було дотримано саме ним, як замовником закупівель – не було проведено процедуру закупівлі робіт.

Під час розгляду спору судом першої інстанції було з’ясовано, що згідно пункту 5 додатку №1 до спірного Договору від 26.01.2006р. джерелом фінансування договору є “кошти підприємства”, а не державні кошти у розумінні приписів Закону України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти".

Редакція статті 75 Господарського кодексу України щодо особливостей господарської діяльності державних комерційних підприємств, яка діяла на час укладання спірного договору, регламентувала обов’язок державного комерційного підприємства приймати та виконувати доведені до нього в установленому законодавством порядку державні замовлення і державні завдання, враховувати їх при формуванні виробничої програми, визначенні перспектив свого економічного і соціального розвитку та виборі контрагентів.

Відповідно до частини 1 зазначеної норми права, в редакції від 01.12.2006 року, передбачено, що для закупівель матеріально-технічних ресурсів державне комерційне підприємство застосовує процедури закупівель, визначені Законом України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти".

Розглянувши вимоги чинного на час укладення сторонами договору законодавства, колегія погоджується з висновком суда першої інстанції, та вважає, що оскільки робочий проект по створенню виробництва, розробка якого була предметом спірного договору, не є матеріально – технічним ресурсом, закупівля за кошти підприємства робіт по розробці зазначеного проекту не підпадала під дію ст. 75 ГК України в редакції, яка діяла під час укладання спірного договору.

За таких обставин сторони, виконуючи доручення Кабінету Міністрів України № 12508/27/1-05 від 25.05.2005р., не мали можливість укладати цей договір, з урахуванням того, що Закон України від 15 грудня 2005 р. N 3205-IV “Про внесення змін до Закону України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти" та інших законодавчих актів України”, яким внесені зміни до статті 2 закону про закупівлю та внесені зміни до статті 75 ГК України, набрав чинності з дати оприлюднення в газеті “Голос України”17.03.2006р., тобто після дати укладення договору.

Враховуючи те, що позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження доводів поданого позову, апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість та відповідність висновків суду фактичним обставинам та зібраним у справі доказам, а відтак відсутність підстав для скасування чи зміни рішення суду. Апеляційна скарга визнається необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства поліграфічний комбінат „Україна” по виготовленню цінних паперів залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 13.11.2007 р. у справі №13/189 залишити без змін.

3. Матеріали справи №13/189 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Корсак В.А.

Судді                                                                                          Авдєєв П.В.

Коршун Н.М.