ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2008 р.

№ 23/14

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Муравйова О.В.,

розглянула

касаційне подання

Генеральної прокуратури України (далі Прокуратура)

на постанову

Київського апеляційного господарського суду

від

17.12.07

у справі

№ 23/14

господарського суду

міста Києва

за позовом

Прокуратури

в інтересах держави в особі

Міністерства транспорту та зв'язку України

(далі Міністерство)

до

державного підприємства "Придніпровська залізниця" (далі Залізниця),

підприємства "Укрінвопромінвест" (далі Підприємство)

про

визнання договору недійсним та стягнення

13 800 000,00 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- Прокуратури:

Сахно Н.В. (прокурор відділу Генеральної прокуратури України; посвідчення № 99 від 20.05.04);

- Міністерства:

не з'явились;

- Залізниці:

Бринцев О.В. (за дов. № 266 від 01.01.08);

Пащук В.В. (за дов. № 69 від 01.01.08);

- Підприємства:

не з'явились.

Ухвалою від 21.02.08 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Данилова Т.Б., Ходаківська І.П., касаційне подання Прокуратури № 05/1/1-5435-06 від 17.01.08 було прийнято до провадження, справа призначена до розгляду у судовому засіданні на 03.04.08, без початку перегляду справи по суті.

У зв'язку з перебуванням судді Ходаківської І.П. на лікарняному, розпорядженням від 02.04.08 заступника голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 23/14 господарського суду міста Києва, призначеної до перегляду у судовому засіданні на 03.04.08, створено колегію суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –

Першиков Є.В., судді –Данилова Т.Б., Муравйов О.В., яка переглядає справу по суті.

03.04.08 до колегії суддів Вищого господарського суду України надійшло клопотання Залізниці № ню-1/778 від 01.04.08 про відкладення розгляду справи до винесення Вищим господарським судом України постанови у взаємопов'язаній справі № 31/286.

Про вказані обставини представників сторін повідомлено на початку судового засідання 03.04.08. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України, яка переглядає справу в касаційному порядку, не заявлено.

З урахуванням зазначеного клопотання Залізниці, колегія суддів дійшла до висновку про можливість оголошення перерви в судовому засіданні 03.04.08 на 1 годину 15 хвилин з метою перегляду даної справи після справи № 31/286, що є взаємопов'язаною з даною.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 03.04.08 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 23.10.07 господарського суду міста Києва (суддя

Демидова А.М.) в позові відмовлено.

Постановою від 17.12.07 Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Капацин Н.В., суддів –Калатай Н.Ф., Пашкіної С.А.) апеляційне подання Прокуратури було залишено без задоволення, а рішення від 23.10.07 господарського суду міста Києва –без змін.

Вказані судові рішення мотивовані тим, що матеріалами справи доведено факт вчинення сторонами дій по виконання умов спірного договору та наявність фактичних результатів цих дій, у зв'язку з чим суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку про відсутність підстав щодо застосування до оскарженого договору положень ч. 5 ст. 203, ст. 215, ст. 234 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій, Прокуратура звернулась до Вищого господарського суду України з касаційним поданням в якому просить рішення від 23.10.07 господарського суду міста Києва та постанову від 17.12.07 Київського апеляційного господарського суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 227, 853 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 42, 62, 203, 215 Господарського кодексу України, ст.ст. 38, 42, 43, 105 Господарського процесуального кодексу України.

У своєму відзиві на касаційне подання Залізниця щодо доводів Прокуратури заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційне подання залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення –без змін.

На день розгляду справи у судовому засіданні 03.04.08 письмові відзиви на касаційне подання від Міністерства, та Підприємства не надійшли.

Розглянувши матеріали справи, касаційне подання, відзив на касаційне подання, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційне подання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 29.04.04 між Залізниця (Замовник) та Підприємством (Виконавець) було укладено договір підряду № ПР/НО-04-593/НЮ на проведення оцінки протипожежного стану (далі Договір), відповідно до п. 1.1 якого Підприємство

зобов'язалось провести оцінку протипожежного стану комплексів, територій та об'єктів промислового та непромислового призначення Залізниці, а Залізниця –прийняти та оплатити виконану роботу.

Також, встановлено, що згідно п. 1.3 Договору Підприємство взяло на себе зобов'язання здійснити протипожежну оцінку об'єктів, яка може включати такі заходи: перевірка дотримання державних стандартів, норм і правил пожежної безпеки; перевірка функціонування системи обліку пожеж; аналіз управління силами і технічними засобами, які залучаються до ліквідації пожеж; аналіз передбачених внутрішніми документами координаційних робіт, направлених на передбачення та ліквідацію пожежної небезпеки; аналіз заходів щодо забезпечення пожежної безпеки; аналіз відповідності положень, інструкцій, інших нормативних актів, що діють у межах підприємства, нормативним актам з пожежної безпеки; аналіз додержання протипожежних вимог стандартів, норм, правил, а також виконання вимог приписів і постанов органів державного пожежного нагляду; оцінка стану засобів протипожежного захисту і зв'язку, пожежної техніки, обладнання, інвентарю; інші заходи.

Разом з тим, встановлено, що Залізниця зобов'язалась оплатити авансом в розмірі 100% роботи, здійснення яких передбачено у Договорі, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Підприємства, а відповідно до п. 3.1 Договору орієнтовна вартість робіт на момент укладення Договору складає 13 800 000,00 грн.

Також, судовими інстанціями встановлено, що у п. 2.3.3 Договору сторони передбачили можливість залучення Підприємством для забезпечення виконання робіт, які визначені у цьому Договорі, додатках та додаткових угодах до нього субпідрядника –фізичних, юридичних осіб та суб'єктів підприємницької діяльності.

На підставі наданих сторонами доказів по справі судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 05.05.04 між Підприємством та

ТОВ "Вінсет" було укладено договір підряду № 7/УПА на проведення аналізу протипожежного стану, умовами якого ТОВ "Вінсет" на умовах субпідряду фактично виконало роботи передбачені Договором № ПР/НО-04-593/НЮ. При цьому, встановлено, що акт про завершення робіт за договором № 7/УПА між Підприємством та ТОВ "Вінсет" було підписано 22.07.04.

Крім того, встановлено, що 06.08.04 між Залізницею та Підприємством

підписано акт приймання-передачі звіту за Договором підряду на проведення оцінки протипожежного стану № ПР/НО-04-593/НЮ від 29.04.04, яким встановлено, що Підприємство виконало, а Залізниця прийняла результати виконаної роботи у вигляді книг документацій стосовно структурних підрозділів Залізниці на паперовому носії, що відповідає вимогам укладеного Договору. Також, згідно зазначеного акту встановлено, що роботи по об'єктам

Залізниці за Договором своєчасно та у повному обсязі виконані та повністю оплачені.

При вирішенні спору по суті попередніми судовими інстанціями встановлено, що сторони Договору претензій одна до одної не мають.

Водночас, вирішуючи спір попередні судові інстанції на підставі наявних матеріалів справи, зокрема, перспективної програми посилення пожежної безпеки в структурних підрозділах Залізниці на 2005-2010 роки від 25.01.05

№ 2; протоколів нарад, приписів довідок про притягнення до адміністративної відповідальності осіб, які відповідають за протипожежний стан за 2005-2006 роки; договорів на закупівлю протипожежного інвентарю та здійснення інших протипожежних заходів, встановили, що результати робіт, отриманих за спірним Договором дійсно використовувались Залізницею в її господарській

діяльності.

Правовий аналіз матеріалів справи свідчить, що 27.12.06 до господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства, в якій ставиться питання про визнання Договору недійсним з моменту укладення та застосування наслідків, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, щодо стягнення з Підприємства на користь Залізниці 13 800 000,00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог Прокуратура посилається на те, що оспорюваний Договір підряду суперечить вимогам ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки відповідачі не мали на меті отримання результатів робіт передбачених Договором, що, на думку Прокуратури, підтверджується невідповідністю результатів робіт вимогам, що ставляться до такого роду робіт, неправильним визначенням ціни Договору а також тим, що роботи виконувались не Підприємством, а субпідрядником. Крім того, Прокуратура вказує на відсутність у Підприємства ліцензії на проведення оцінки протипожежного стану об'єктів, що згідно з ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України тягне визнання укладеного відповідачами Договору підряду недійсним.

Вирішуючи спір місцевий та апеляційний суд взяли до уваги, що висновком судової економічної експертизи № 5402 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 05.07.05 встановлено, що вартість робіт, яка зазначена в Договорі відповідає вимогам чинного законодавства України з питань ціноутворення, вартість робіт за Договором коригуванню не підлягає, і матеріальні збитки Залізниці не завдано.

Також, попередніми судовими інстанціями встановлено, що висновком

№ 5828 судової пожежно-технічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10.10.07 визначено, що передбачений Договором перелік робіт за своїм складом, змістом та характером в комплексі не є оцінкою протипожежного стану об'єкту, а є характерним для робіт, що пов'язані з проведенням аналізу протипожежного стану об'єкту (об'єктів) за деякими певними показниками; фактично виконані роботи за своєю суттю є узагальненим алгоритмом аналізу протипожежного стану будь-якого об'єкту, тобто є аналізом протипожежного стану за деякими певними показниками, а тому господарська діяльність з виконання передбаченого Договором переліку робіт, а також фактично виконаних робіт не входить до переліку послуг, надання яких потребує обов'язкового отримання відповідної ліцензії.

При цьому, встановлено, що аналогічні висновки містяться у висновку пожежно-технічного спеціаліста Університету цивільного захисту України № 8 від 23.04.07.

Разом з тим, судовими інстанціями враховано, що рішенням від 19.09.07 господарського суду міста Києва у справі № 31/286 (яке залишено без змін постановою від 14.01.08 Київського апеляційного господарського суду) Договір підряду на проведення оцінки протипожежного стану № ПР/НО-04-593/НЮ від 29.04.04 визнано удаваним правочином, та визнано зазначений договір таким, що фактично є договором підряду на проведення аналізу (аудиту) протипожежного стану об'єктів.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, яка, зокрема, передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Поняття цивільної дієздатності юридичної особи надається у положеннях ст. 92 Цивільного кодексу України. Юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків, здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно, та не перевищувати своїх повноважень.

Підстави та наслідки недійсності правочинів передбачені, зокрема,

ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України. Так, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є також правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України в п.п. 2, 12 Постанови від 28.04.78

№ 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Отже, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, колегією суддів Вищого господарського суду України враховується, що попередніми судовими інстанціями встановлена відповідність спірного Договору загальним умовам дійсності правочину.

Щодо доводів, викладених Прокуратурою у касаційному поданні, то колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки не стосуються предмету спору у даній справі, яким є визнання Договору недійсним, а не питання зміни його умов чи прийняття Договору у новій редакції.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що відповідно до п.п. б) п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.04.78 № 3 невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною.

Стосовно посилань Прокуратури на кримінальну справу № 46-1522, порушену 15.04.05 за фактами зловживання службовим становищем службовими особами Залізниці, то колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що за змістом п. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України підставою звільнення від доказування є саме вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили, який є обов'язковим для господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені, а тому постанова про порушення кримінальної справи не може бути врахована господарським судом в якості преюдиційної.

Крім того, щодо тверджень Прокуратури про те, що Підприємство було зареєстровано на підставну особу, що свідчить про відсутність у нього належного обсягу правоздатності на укладення угод, то колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що матеріали справи будь-яких доказів, зокрема, рішень судів про визнання Підприємства фіктивною організацією не містить. Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що ст. 62 Конституції України регламентовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За таких обставин колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що твердження, викладені Прокуратурою в касаційному поданні, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що в касаційному поданні стверджується факт порушення судовими інстанціями не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, в силу ст. 43 Господарського процесуального кодексу України здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційне подання Генеральної прокуратури України № 05/1/1-5435-06 від 17.01.08 залишити без задоволення.

Постанову від 17.12.07 Київського апеляційного господарського суду у справі № 23/14 господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

О.Муравйов