ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2008 р.

№
6/72/08

Вищий господарський
суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддів:

М.Остапенка,

Є.Борденюк,
В.Харченка,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні

касаційну
скаргу

Приватного
підприємця ОСОБА_2

на
постанову

від
29.05.2008 року

Запорізького
апеляційного господарського суду

у
справі

№
6/72/08

за
позовом

Приватного
підприємця ОСОБА_1

до

Приватного
підприємця ОСОБА_2

про

стягнення
суми

В
судове засідання представники сторін не з'явились

Заслухавши
суддю-доповідача -Є. Борденюк, перевіривши матеріали справи, Вищий
господарський суд України

В С Т А Н О В И В :

17.01.2008р
ПП ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом про
стягнення з ПП ОСОБА_2 заборгованості, яка складається з: основного боргу
-2740,65 грн., 3% від суми позики за кожен місяць користування позикою -19440
грн., втрат від інфляції -3870 грн.

До
прийняття рішення, на підставі ст.22 ГПК України позивачем було двічі уточнено
позовні вимоги, які були прийняті судом. Остаточно позивач просив стягнути: 3%
від суми позики за кожен місяць користування позикою -18319,10 грн., втрати від
інфляції - 3437,10 грн. В іншій частині позивач відмовився від позовних вимог.

Рішенням
господарського суду Запорізької області від 08.04.2008р. у справі №6/72/08
(суддя Місюра Л.С.) позов задоволено частково; стягнуто з ПП ОСОБА_2 на користь
ПП ОСОБА_1 втрат від інфляції в сумі 2443грн.92коп., 3% за користування позикою
в сумі 18319грн. 10коп. та судові витрати; провадження у справі, в частині
стягнення 4234грн.52 коп. припинено. В іншій частині в позові відмовлено.

Постановою
Запорізького апеляційного господарського суду від 29.05.2008р. (колегія суддів:
Коробка Н.Д., Мірошниченко М.В. , Хуторной В.М.) рішення господарського суду
Запорізької області від 08.04.2008р. по справі №6/72/08 змінене у частині
присудження до стягнення втрати від інфляції, які судом апеляційної інстанції
визнані у сумі 3437 грн. 10 коп.; у решті рішення залишено без зміни.

Судові
рішення мотивовані тим, що 07.12.2004р. між ПП ОСОБА_1 та ПП ОСОБА_2 було
укладено Договір №19 позики грошей.

За умовами
цього Договору ПП ОСОБА_1 (Позикодавець) передав ПП ОСОБА_2 (Позичальнику)
грошову суму в розмірі 18000 грн., що еквівалентно 3327 доларів США (п.2.1
Договору), а Позичальник зобов'язався повернути Позикодавцю таку ж саме суму
грошей в строк, що вказаний у п.3.4 Договору.

Відповідно
до п.2.2 Договору користування позикою здійснюється на платній основі. Проценти
за Договором встановлені у розмірі 3% від суми позики за кожен місяць. Як
свідчать матеріали справи, позивач платіжним дорученням № 87 від 07.12.2004р.
перерахував відповідачу обумовлену Договором грошову суму -18000 грн.

Відповідно
до п.3.4 Договору позика повертається протягом 3-х днів за вимогою Позикодавця.

24.01.2006
року ПП ОСОБА_1 направив до ПП ОСОБА_2 вимогу про повернення суми позики.

Відповідач
отримав зазначену вимогу 16.02.2006р., однак порушив п.3.4 Договору та провів
оплату з порушенням строку, про що свідчать платіжні доручення залучені до
матеріалів справи.

Відповідно
до п. 3.3 Договору повернення позики проводиться у гривнях у сумі, що
еквівалентна 3327 доларів США по офіційному курсу НБУ на день платежу.
Відповідач сплатив загальну суму у гривнях -16801 грн. 35 коп., що еквівалентно
3327 доларів.

Що
стосується нарахування та стягнення суми 3% за користування позикою, то колегія
суддів апеляційної інстанції вважає, що дані вимоги заявлені законно та
обґрунтовано, виходячи з погоджених сторонами умов договору про платність
послуги.

Погоджуючись
з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги позивача про
стягнення втрат від знецінення гривні, господарський суд апеляційної інстанції,
встановивши арифметичну помилку при розрахунку, присудив до стягнення 3437 грн.
10 коп.

У
частині відмови позивача від позовних вимог, судами попередніх інстанцій
провадження у справі припинене.

Звертаючись
до суду з касаційною скаргою, ПП ОСОБА_2 просить рішення та постанову у справі
скасувати, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю, посилаючись при цьому на неправильне застосування норм
матеріального права, зокрема, щодо платності укладеного між сторонами договору
позики та присудження до стягнення втрат від знецінення гривні, тоді як
відповідно до умов договору позика повертається у гривнях у сумі, що
еквівалентна 3327 дол США по офіційному курсу НБУ на час платежу.

Перевіряючи
юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту,
Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає
до задоволення, виходячи з такого.

Відповідно
до положень ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене
договором або законом.

Законом,
який може застосовуватися як спеціальна норма права у правовідносинах з позики,
є Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг".

Пунктом
5 частини 1 статті 1 цього Закону визначено, що фінансова послуга - це операції
з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і
за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Фінансовими
вважаються послуги, зокрема, з надання коштів у позику, в тому числі і на
умовах фінансового кредиту (п.6 ст. 4 Закону).

Таким
чином, правовідносини, що склалися між сторонами у справі, відносяться до сфери
дії вищезазначеного Закону.

Згідно
п. 7 ст.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання
ринків фінансових послуг" учасниками ринків фінансових послуг є юридичні
особи та фізичні особи -суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до
закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на
території України, та споживачі таких послуг.

Фінансові
послуги, згідно ч. 1 ст. 5 Закону, надаються фінансовими установами, а також,
якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами -суб'єктами
підприємницької діяльності.

Втім,
право надавати фізичним особам -суб'єктам підприємницької діяльності фінансові
послуги з надання коштів у позику законом прямо не передбачено (лист Державної
комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 14.03.2008 р. №
2944/11-11).

Можливість
та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм
правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та
нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання
діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх
компетенції (ч. 4 ст. 5 Закону).

Оскільки
відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1 Закону фінансова установа - це юридична особа,
виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг з метою отримання
прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, та за відсутності
спеціального закону або іншого нормативно-правового акта державних органів, що
здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових
послуг про можливість надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які
за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, укладення договору
позики за плату такими суб'єктами підприємницької діяльності, є порушенням
зазначеного вище закону.

Умова
договору про платність позики є нікчемною умовою, оскільки вчинення таких дій
обмежене законом (п. 2 ст. 215 ЦК України).

Виходячи
з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність заявленої
позовної вимоги в частині стягнення 3% від суми позики за кожен місяць
користування позикою.

Крім
того, колегія суддів не погоджується з присудженням до стягнення втрат від
інфляції, оскільки грошове зобов'язання у договорі виражене у іноземній валюті,
що унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України
індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валютного
боргу.

Виходячи
з викладеного, судовими рішеннями попередніх інстанцій помилково задоволені
позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат .

Керуючись
ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу ПП ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
господарського суду Запорізької області від 08.04.2008р., постанову
Запорізького апеляційного господарського суду від 29.05.2008р. у справі №6/72/08
скасувати в частині задоволення позовних вимог.

У цій
частині у позові відмовити.

У
решті -рішення та постанову залишити без зміни.

Головуючий, суддя
М. Остапенко

Судді :
Є. Борденюк

В. Харченко