ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2008 р.

№ 14/33

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Божок В.С.- головуючого,

Костенко Т.Ф.,

Коробенко Г.П.

розглянувши матеріали касаційного подання

Селянського (фермерського) господарства "Надія & К"

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду від 22.07.2008

у справі

господарського суду Рівненської області

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "К+О, т.о.в.Аграрфрост"

до

Селянського (фермерського) господарства "Надія і К"

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

Акціонерне товариство "Геносервіс"

про

стягнення 116314,91 євро

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача:

Гілета М.М. –директор, Ян Куял- дов.від 11.06.2001

від відповідача:

не з?явилися

від 3-тої особи:

не з?явилися

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 03.06.2008 позовні вимоги задоволено.

Стягнено з селянського (фермерського) господарства "Надія і К" на користь ТОВ "К+О, т.о.в.Аграрфрост" - 119689,35 євро заборгованості, 1181,75 євро витрат зі сплати державного мита, 118,00 грн. витрат зі сплати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.07.2008 рішення від 03.06.2008 господарського суду Рівненської області залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідно ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов?язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач свої зобов'язання щодо оплати за поставлений позивачем товар згідно договору № 01/12/02 від 17.05.2005, виконав частково, в зв'язку з чим перед позивачем виникла заборгованість.

Не погоджуючись з судовими рішеннями селянсько (фермерське) господарство "Надія & К" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою і просить їх скасувати, посилаючись на те, що господарськими судами порушені норми матеріального та процесуального права зокрема, ст. ст. 34, 43, 46 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального права при винесенні оспорюваного судового акта, знаходить необхідним в задоволенні касаційної скарги відмовити.

Господарським судом встановлено, що ТОВ "К+0, т.о.в. Аграрфрост" (Чеська Республіка) та СФГ "Надія&Ко" (Україна) в м. Рівно 10.03.2005 уклали Генеральний контракт № 01/12/02 купівлі-продажу товарів та послуг для племінного свинарського комплексу та 17.05.2005 договір № 01/12/02 купівлі-продажу технології свинарського комплексу.

20.05.2005 сторони підписали додаток № 1 до договору № 02/12/02 від 17.05.2005, яким сторони обумовили перелік товару, кількість та його ціну.

Технологічне обладнання поставлено на суму 4908551,00 чеських крон.

Крім цього, було поставлено комбікорм для племінних свиней на суму 584014,00 чеських крон.

Як встановлено господарським судом, позивач свої зобов'язання за договором № 01/12/02 купівлі-продажу технології свинарського комплексу від 17.05.2005 виконав, що підтверджується фактурами та Міжнародними товарно-транспортними накладними (СМР).

За пунктом 4.1 договору, відповідач повинен був оплатити товар на протязі 90 днів.

Згідно пункту 4.3 договору, валюта в якій покупець повинен оплачувати отриманий товар - ЕUR (Євро) по курсу Національного банку Чеської Республіки в день оплати товару.

Однак, відповідач виконав свої зобов?язання за договором № 01/12/02 від 17.05.2005 частково, в сумі 2460235,15 чеських крон, що підтверджується виписками Чехословацького торгового банку.

Листом від 04.08.2006 відповідач повідомив позивача, що СФГ "Надія&Ко" - проведе повний розрахунок за отриманий комбікорм та технологічне обладнання до 01.05.2007. Таким чином, відповідач визнав борг перед позивачем, однак борг не погасив.

Господарські суди дійшли висновку, що відповідачем порушено зобов'язання з оплати отриманого товару і заборгованість СФГ "Надія&Ко" перед ТзОВ "К+0, т.о.в. Аграрфрост" становить - 3032 329,85 чеських крон.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" - суб'єкти, які є сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту), мають бути здатними до укладання договору (контракту) відповідно до цього та інших законів України та/або закону місця укладання договору (контракту). Зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України.

Зовнішньоекономічний договір (контракт) укладається суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності або його представником у простій письмовій формі, якщо інше не передбачено міжнародним договором України чи законом.

Суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України.

Відповідно до Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року (ст.1 Конвенції) - ця Конвенція застосовується до договорів купівлі-продажу товарів між сторонами, комерційні підприємства яких перебувають у різних державах:

а) коли ці держави є договірними державами; або

в) коли згідно з нормами міжнародного приватного права застосовано право Договірної держави.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 23.08.1989 N 7978-ХІ - Україна приєдналася до Конвенції про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (надалі "Конвенція"). Конвенція набрала чинності для України 01 лютого 1991 року.

За ст.ст. 30, 53, 54, 60, 62, 63 Конвенції - продавець зобов'язаний поставити товар, передати документи, що стосуються його, та передати право власності на товар відповідно до вимог договору та цієї Конвенції. Покупець зобов'язаний сплатити вартість товару і прийняти поставку товару згідно з вимогами договору та цієї Конвенції. Зобов'язання покупця сплатити вартість включає вжиття таких заходів і додержання таких формальностей, які можуть вимагатися згідно з договором або згідно з законами і правилами для того, щоб зробити можливим здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити вартість у день, який встановлено чи може бути визначено згідно з

договором та цією Конвенцією, без необхідності якогось запиту або виконання яких-небудь формальностей з боку продавця.

Зобов'язання покупця прийняти поставку полягає:

а) в здійсненні ним усіх дій, яких можна було б розумно очікувати

від нього для того, щоб дозволити продавцю здійснити поставку;

в) в прийнятті товару.

Продавець може вимагати від покупця сплати ціни, прийняття поставки або виконання ним інших зобов'язань, якщо тільки продавець не вдався до засобу правового захисту, не сумісного з такою вимогою.

Продавець може встановлювати додатковий строк розумної тривалості для виконання покупцем своїх зобов'язань.

Крім випадків, коли продавець одержав повідомлення від покупця про те, що він не здійснить виконання зобов'язань протягом встановленого таким чином строку, продавець не може протягом цього строку вдаватися до будь-яких заходів правового захисту від порушень договору. Продавець, однак, не позбавляється цим права вимагати відшкодування збитків за прострочення у виконанні.

Статтями 123, 124 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що іноземні підприємства і організації мають право звертатися до господарських судів згідно з встановленою підвідомчістю і підсудністю господарських спорів за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Іноземні підприємства і організації мають процесуальні права і обов'язки нарівні з підприємствами і організаціями України.

Господарські суди розглядають справи за участю іноземних підприємств і організацій. Підвідомчість і підсудність справ за участю іноземних підприємств і організацій визначається за правилами, встановленими статтями 12-17 цього Кодексу.

Відповідно до договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах (надалі - "договір") - Україна та Чеська Республіка домовились укласти цей договір про правову допомогу в цивільних справах, згідно ст. 1 якого: а) цивільними вважаються такі справи, які виникають із цивільних, трудових, сімейних і комерційних правовідносин; b) органами юстиції визнаються органи Договірних Сторін, які мають право приймати рішення та здійснювати відповідні дії у справах, зазначених у підпункті а) пункту 1 цієї статті договору (повноваження цих органів визначені законодавством кожної з цих країн);

Згідно пункту 3 статті 1 договору –положення цього договору про громадян договірних сторін поширюються відповідним чином на юридичних осіб, створених згідно з законодавством договірної сторони, на території якої вони мають своє місцезнаходження, а також на юридичних осіб заснованих згідно з законодавством третьої держави, що здійснюють підприємницьку діяльність на території договірних сторін відповідно до законодавства останнього.

Відповідно до п.1 ст. 18 договору (дійсність документів) - документи, складені або засвідчені компетентним органом однієї договірної сторони та підтверджені підписом уповноваженої особи й офіційною печаткою, є дійсними на території другої договірної сторони без подальшого засвідчення. Те ж саме стосується і засвідчення підпису громадянина, копій і перекладів документів, засвідчених компетентним органом. Документи, про які йдеться у пункті 1 цієї статті, мають однакову доказову силу на територіях обох договірних сторін.

За ст. 21 договору, якщо відповідно до положень цього договору повноваження для розгляду справи мають органи юстиції обох договірних сторін, а заява про порушення справи вже була подана одному з органів юстиції однієї договірної сторони, то будь-який орган юстиції другої договірної сторони не вправі розглядати цю справу.

Господарському суду надані докази того, що позивач на момент подання даного позову не звертався до будь-якого компетентного органу в України чи Чеській Республіці для вирішення даного питання в судовому порядку та на даний час спір про той же предмет, з тих же підстав і між цими ж сторонами не знаходиться на розгляді в компетентному органі України та Чеської Республіки.

Статтею 48 договору передбачено, що правовідносини, які виникають в результаті укладення договорів, регулюються законодавством, яке обирається за згодою їхніх учасників. Справи з вирішення спорів, що виникають з договірних відносин, є компетентним вирішувати орган юстиції тієї договірної сторони, на території якої має місце проживання, перебування чи знаходження відповідач або знаходиться спірне нерухоме майно.

Господарські суди дійшли висновку, що позивач вжив всіх достатньо розумних та можливих заходів для вирішення даного спору в добровільному порядку. Однак, відповідачем не було виконано своїх зобов'язань за укладеним договором, чим порушено права позивача, що дало підстави для застосування позивачем передбачених чинним законодавством України засобів правового захисту.

Відповідно до пункту 11.2 договору № 01/12/02 купівлі-продажу технології свинарського комплексу від 17.05.2005 - у випадку, якщо сторони не зможуть дійти до такої згоди, то всі спори і суперечності підлягають розгляду у відповідному суді і за законодавством в місці знаходження відповідача.

Таким чином, позивач та відповідач, з дотриманням вимог законодавства України та міжнародного права, дійшли згоди щодо компетентного органу, який повинен розглядати даний спір.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов?язковим для виконання сторонами.

Пунктом 2 статті 533 Цивільного кодексу України визначено - якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Господарськими судами також встановлено, що саме позивач і саме на виконання договору № 01/12/02 від 17.05.2005 здійснював поставку відповідачу технологічного обладнання та комбікорму для племінних свиней, а відповідач прийняв вказану продукцію від позивача та здійснив часткову оплату його вартості, що в свою чергу є підтвердженням того, що у відповідача існує зобов"язання перед позивачем стосовно повної оплати вартості технологічного обладнання та комбікорму для племінних свиней, яке підлягає виконанню.

Колегія суддів враховує, що доводи СФГ "Надія & К" викладені у касаційній скарзі, про те, що поставка технологічного обладнання та комбікорму не відбулась, оскільки не була оформлена актом приймання-передачі, були предметом дослідження в судді апеляційної інстанції при розгляді справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що господарськими судами дана правильна юридична оцінка обставинам справи, тому судові рішення відповідають чинному законодавству України та обставинам справи і підстав для їх скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1115, п.1 ст. 1119, ст.11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні касаційної скарги відмовити.

Постанову від 22.07.2008 Львівського апеляційного господарського суду зі справи № 14/33 залишити без змін.

Головуючий В.С. Божок

Судді Т.Ф.Костенко

Г.П.Коробенко