КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2008                                                                                           № 31/533

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Моторного О.А.

суддів:           Кошіля В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі:           Цецарському А.О.

За участю представників:

від позивача -                    ДелідонІ.М.

від відповідача -          1.ДемчукР.В., 2.Демчук Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства закритого типу-фірми ”Рівнебуд”

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2008

у справі № 31/533 (Качан Н.І.)

за позовом                               Акціонерного товариства закритого типу-фірми ”Рівнебуд”

до                                                   1.Військова частина А-1519

2.Міністерство оборони України

про                                                  стягнення 99935,26 грн.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство закритого типу-фірма ”Рівнебуд” звернувся до господарського суду з позовом про солідарне стягнення з Військової частини А-1519 та Міністерство оборони України переданих на зберігання матеріальних цінностей загальною вартістю 99 935,26 грн. відповідно до договору збереження матеріалів від 01.11.2002 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.01.2008 в позові відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, Акціонерне товариство закритого типу-фірми ”Рівнебуд” (позивач) звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги повністю. Позивач вважає, що рішення прийняте судом першої інстанції без повного з’ясування обставин, що мають суттєве значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник Військової частини А-1519 надав заперечення на апеляційну скаргу в якому вважає, що оскаржувальне рішення прийнято з повним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи і у відповідності до норм матеріального та процесуального права. Відповідач-1 просить – рішення від 23.01.2008 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд прийшов до наступного.

01.11.2002 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір про збереження матеріалів.

Відповідно п. 1.1. договору, позивач передав, а відповідач-1 прийняв на зберігання матеріальні цінності: двері металеві – 38 шт., радіатори опалення та котли газові у кількості 39 шт. на загальну суму 99 935,26 грн.

Пунктом 2.2.2. договору зазначено, що відповідач-1 несе відповідальність за збереження матеріальних цінностей, а також несе відповідальність за кількість та якість продукції, яку передано.

05.09.2007 року позивач звернувся до відповідача-1 з вимогою про виконання зобов‘язання № 01/203 та претензією до відповідача-2 № 01/204, у яких вимагав від відповідача-1 та відповідача-2 протягом 7 днів з моменту отримання вимоги повернути позивачу матеріальні цінності, які знаходилися на зберіганні відповідача-1 або відшкодувати їх вартість у разі неможливості повернення.

17.09.2007 року відповідачем-2 на адресу позивача лист, у якому повідомив про неможливість передання ним будь-яких матеріальних цінностей позивачу, з огляду на те, що відповідності до ст.ст. 170, 176 ЦК України, відповідач-2 не є учасником правовідносин з приводу зберігання матеріальних цінностей позивача, а також не може відповідати за зобов’язаннями створених ним юридичних осіб.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що за своєю правовою природою договір від 01.11.2002, укладений між позивачем та відповідачем-1, є договором зберігання (схову).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини між позивачем та підповідачем-1 продовжували існувати і після набрання чинності Цивільним кодексом України, то такі правовідносини щодо зберігання майна (речей), в т.ч. матеріальних цінностей мають регулюватися нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до умов договору від 01.11.2002 відповідач-1 виступив зберігачем майна, належного позивачу, а позивач виступив поклажодавцем, який передав вказане майно на відповідальне зберігання відповідачу-1.

Частинами першою та другою статті 938 ЦК України передбачено, що зберігач зобов’язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов’язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до ст. 944 ЦК України, зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Таким чином, виходячи з вище наведеного можна зробити висновок, що відповідно до норм чинного законодавства, передання речі, що знаходиться на зберіганні у зберігача, будь-яким іншим особам допускається лише за наявності згоди або прямої вказівки на те поклажодавця.

Як вбачається з листа позивача надісланого на адресу відповідача-1 від 31.03.2005 № 02/144, у якому зазначається про те, що відповідачем-1 під час здійснення реконструкції казарм № 65 та № 66 та медсанчастини з метою їх переобладнання під житло для офіцерів було використано котли газові та металеві двері, що знаходилися на відповідальному зберіганні відповідача-1. Зміст зазначеного листа свідчить про те, що використання таких матеріалів для реконструкції казарм здійснювалося з відома позивача, оскільки сам позивач у зазначеному листі пропонує підповідачу-1 відписати через позивача на користь структурного підрозділу позивача – БУ-534 використані для реконструкції медсанчастини газові котли як заборгованість за виконані роботи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2007 у справі № 37/143 за позовом Акціонерного товариства закритого типу-фірми ”Рівнебуд” до Військової частини А-1519 про стягнення 99935,26 грн. заборгованості. Рішенням встановлено відсутність у діях Військової частини А-1519 з приводу відповідального зберігання матеріальних цінностей за договором від 01.11.2002 складу цивільного правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Отже, оскільки у даній справі беруть участь ті самі особи, що й у справі № 37/143, то встановлений судом у справі № 37/143 факт відсутність у діях відповідача-1 з приводу відповідального зберігання матеріальних цінностей за договором від 01.11.2002 складу цивільного правопорушення є таким, що не потребує доведення при вирішенні даної справи.

Відповідно до довідки про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України є установою, заснованою на державній формі власності, та має статус юридичної особи, а також є самостійним господарюючим суб‘єктом. Зберігання вищезазначених будівельних матеріалів, які позивач просить стягнути солідарно з відповідача-1 та відповідача-2, відноситься виключно господарської діяльності відповідача-1, пов’язаної з виконанням комплексу робіт з реконструкції належних відповідачу-1 військових казарм під житловий будинок для військовослужбовців.

Статтею 14 Закону України ”Про Збройні Сили України” передбачено, що військова частина має право здійснювати господарську діяльність у разі набуття нею в установленому законом порядку статусу суб’єкта господарської діяльності.

Статтею 5 Закону України ”Про господарську діяльність у Збройних Силах України” зазначено, що військова частина як суб’єкт господарської діяльності несе відповідальність за виконання нею договірних зобов’язань.

Оскільки правовідносини між відповідачем-1 та позивачем з приводу зберігання матеріалів виникли в результаті здійснення господарської діяльності відповідачем-1, то відповідач-2 не може відповідати за зобов’язаннями створених ним юридичних осіб, а отже є неналежним відповідачем по даній справі.

Крім того як встановлено судом і не оспарюється сторонами, матеріальні цінності передані на зберігання згідно договору від 01.11.2002 використані при будівництві будинків для військовослужбовців. Як вбачається з акта державної приймальної комісії позивач був учасником державної комісії по прийманню будинків в експлуатацію.

Обов’язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. У даному разі це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він просив скасувати рішення суду першої інстанції. На підставі викладеного, апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об’єктивно з’ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального та процесуального права, тому підстави для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства закритого типу-фірми ”Рівнебуд” та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2008 - відсутні.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства закритого типу-фірми ”Рівнебуд” залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2008 - без змін.

Матеріали справи № 31/533 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Моторний О.А.

Судді                                                                                          Кошіль В.В.

Шапран В.В.