ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

23.10.2008

Справа №2-17/13181-2007А

За позовом Управління ПФУ в м. Керч, м. Керч

до відповідача Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Керч, м. Керч

треті особи без самостійних вимог на предмет спору:

1. Пенсійний Фонд України, м. Київ

2. Виконавча дирекція Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, м. Київ

про зобов’язання прийняття до відшкодування невідшкодованих витрат на виплату пенсій

Суддя Господарського суду АР Крим

Гайворонський В.І

при секретарі Нозріной Т.Ю

Представники:

Від позивача – Бойко Л.М., представник

Від відповідача – Лейчик О.Є., представник

Від Пенсійного Фонду України – не з’явився

Від Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України – Лейчик О.Є., представник

Суть спору: Позивач просить зобов’язати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві або професійних захворювань в м. Керч прийняти до відшкодування суму невідшкодованих витрат на виплату пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв’язку з втратою годувальника, який вмер внаслідок нещасного випадку на виробництві, або професійного захворювання в розмірі 38819,72 грн., у зв’язку з тим, що її не було відшкодовано за період травень 2006 року-липень 2007 року.

Відповідач проти позову заперечує та вказує, що відшкодування витрат, пов’язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв’язку з втратою годувальника, який вмер внаслідок нещасного випадку на виробництві, або професійного захворювання проводиться Фондом соціального страхування від нещасного випадку на виробництві або професійних захворювань України - Пенсійному фонду України на централізованому рівні.

У підтвердження заперечень відповідач також посилається на постанову Господарського суду від 22.02.2007 року по справі № 2-11/16314-2006 А за позовом Управління ПФУ в м. Керчі до відповідача Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Керч про відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у зв’язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Усною ухвалою згідно статті 165 КАСУ суд залучив третіми особами без самостійних вимог на предмет спору Пенсійний Фонд України та Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Згідно постанови Господарського суду АР Крим від 22.02.2007 року по справі № 2-11/16314-2006 А за позовом Управління ПФУ в м. Керчі до відповідача Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Керч про стягнення 174436,63 грн. у позові відмовлено у зв’язку з тим, що відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у зв’язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві передбачене на централізованому рівні, тобто між Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Пенсійним Фондом України.

Згідно ухвали Севастопольського апеляційного господарського суду від 03.05.2007 року вказана постанова залишена без змін, тобто згідно ст. 254 КАСУ вона набрала законної сили.

По справі проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Розглянувши матеріали справи, суд –

ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови Господарського суду АР Крим від 22.02.2007 року по справі № 2-11/16314-2006 А позивач – Управління ПФУ в м. Керчі звернувся з позовом до відповідача – Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Керчі про стягнення 174 436,63 грн. у зв’язку з тим, що витрати на виплату та доставку пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у зв’язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві не були відшкодовані УПФУ в м. Керчі за період квітень 2001 – травень 2006 року.

Вказаною постановою у позові відмовлено у зв’язку з тим, що відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у зв’язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві передбачене на централізованому рівні, тобто між Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Пенсійним Фондом України.

Згідно ухвали Севастопольського апеляційного господарського суду від 03.05.2007 року вказана постанова залишена без змін, тобто згідно ст. 254 КАСУ вона набрала законної сили.

Викладені обставини підтверджені вказаними постановою та ухвалою.

В справі, що розглядається, тіж самі сторони та тіж самі обставини, але за інший період, що також підтверджує сам позивач в засіданні суду, що відображено у звукозаписах засідань суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАСУ обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрала законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Якщо постанова Господарського суду АР Крим від 22.02.2007 року по справі № 2-11/16314-2006 А буде скасована, позивач вправі звернутися про перегляд цієї постанови за нововиявленими обставинами, що передбачено ст. 72 КАСУ.

Окрім цього, суд вважає, що вибраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає діючому законодавству, про що також вказується в ухвалі Вищого Адміністративного Суду України від 26.03.2008 року № К-28238/06.

Так, згідно п. 7 Порядку відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, затвердженого Постановою Правління Пенсійного Фонду України та Правління Фонду соціальногго страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 04.03.2003 року за № 5-4/4 Фонд соціального страхування від нещасних випадків на підставі довідки про відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (додаток 4), на централізованому рівні до 25 числа місяця, наступного за звітним, перераховує відповідні кошти Пенсійному фонду.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, якщо особа повинна перерахувати кошти, но не робить цього, діючим законодавством передбачений спосіб захисту порушеного права у даному випадку у вигляді стягнення грошових коштів.

Так, пунктом 4 ч. 2 статті 162 КАСУ передбачено, що суд вправі прийняти рішення про стягнення грошових сум.

Прийняття до відшкодування у даному випадку не передбачено ні як спосіб захисту порушеного права, ні як спосіб, яким повинен діяти відповідач згідно діючого закононодавства.

З вищенаведених норм витікає, що у даному випадку, якщо сторона бажає відшкодувати витрати, необхідно звернутися до сторони, яка повинна їх відшкодовувати, з вимогою про стягнення грошових сум, що також відповідає практиці розгляду аналогічних питань Вищім Адміністративним Судом України. Так, згідно ухвали від 26.03.2008 року К-28238/06 Вищій Адміністративний Суд України вказує, що в даному випадку позовною вимогою повинна бути вимога про стягнення.

Однак, вимогою позивача є зобов’язання відповідача прийняти до відшкодування суму невідшкодованих витрат.

При цьому необхідно відмітити, що виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін, суд не повинен розглядати вимоги, які у встановленому законом порядку не заявлені зацікавленою особою.

Так, ст. 129 Конституції України передбачено, що сторона вільна в наданні суду доказів та доказуванні перед судом їх переконливості, а також закріплений принцип змагальності сторін, та їх рівності перед Законом та судом.

Згідно ст. 8 Конституції України вона має вищу юридичну силу та її норми являються нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу диспозитивності сторін також указується в постанові Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132 по аналогічному випадку (справа № Д12/12), а в постанові Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування норм Конституції України при здійсненні правосуддя” вказується, що суди вправі застосовувати безпосередньо норми Конституції як норми прямої дії.

Більш того, розгляд таких вимог буде грубим порушенням прав відповідача, який вправі знати про вимоги та заперечувати щодо них.

Також необхідно відмітити, що відносно зобов’язання прийняти до відшкодування за травень 2006 року провадження по справі не може бути закрито по п. 4 ч.1 статті 157 КАСУ, тому що інший предмет спору .

Так, в справі № 2-11/16314-2006 А предметом спору є стягнення грошових сум, а в цій справі – зобов’язання прийняти до відшкодування.

Також необхідно відмітити, що згідно закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін, суд не повинен без згоди позивача залучати іншого відповідача.

Позивач таку згоду не надав, що відображено в звукозапису судових засідань.

Згідно п. 3 ч. 1 статті 106 КАСУ визначення відповідача є правом позивача.

Окрім цього, згідно п. 3 статті 52 КАСУ залучення другого відповідача є правом, а не обов’язком суду.

Використовуючи надане законом право не залучати другого відповідача, суд процесуального законодавства не порушує, у зв’язку з чим немає підстав з цієї причини вважати постанову такою, що не відповідає законодавству.

Окрім цього, залучення відповідача можливе тільки у тому випадку, якщо це не потягне зміну підсудності.

Згідно ч. 1 ст. 19 КАСУ адміністративні справи вирішуються адміністративним судом за місцем знаходження відповідача.

Згідно позовної вимоги, вона є вимогою про зобов’язання відповідача здійснити певні дії.

Таким чином, залучення до справи Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України потягне зміну підсудності.

Підстав для відшкодування (стягнення) держмита згідно ст. 94 КАСУ в даному випадку не існує.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст.ст. 162,163 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити повністю.

Ст. 254 КАС України передбачено, що постанова першої інстанції, якщо інше не встановлено КАСУ, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений КАСУ, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена у порядку і строки, передбачені ст. 186 КАСУ країни, якою встановлено, що: про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАСУ - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Гайворонський В.І.