ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.08 Справа № 8/50д/08

Суддя Попова І.А.

Позивач

Науково-методичний центр професійно-технічної освіти у Запорізькій області, м. Запоріжжя

Відповідач

Товариство з обмеженою відповідальністю “Аркадія Л”, м. Запоріжжя

Суддя

І.А. Попова

Представники

Позивача:

Никоненко О.О., дов від 23.01.2008 р.

Никоненко І.С., дов. від 27.11.2007 р. (в засіданні 11.02.2008 р.)

Відповідача:

Кляшторна О.В., дов. від 15.01.2008 р.

Розглядаються позовні вимоги про визнання недійсним договору, укладеного сторонами по справі 14.12.2005 р. (що набрав чинності з 07.02.2006 р.)

В судовому засіданні оголошувалися перерви. Рішення оголошено 11.02.2008 р.

Позивач підтримує вимоги з підстав, викладених у позові, відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України. В обґрунтування вимог зазначає, що укладений з товариством “Аркадія Л” інвестиційний договір є таким, що суперечить приписам діючого законодавства. По-перше, статті 8 Закону України “Про інвестиційну діяльність”, оскільки інвестор у випадку і в порядку, встановлених законодавством України зобов'язаний одержати необхідні дозволи або узгодження відповідних державних органів на капітальне будівництво та висновок державної експертизи щодо додержання норм та правил будівництва. Жоден із вказаних дозволів відповідачем не отриманий. По-друге, вказує, що внесення інвестицій у вигляді добудови третього поверху будівлі по вул. Свердлова, 28 в м. Запоріжжя є суперечним ст. 22 Закону України “Про охорону культурної спадщини”, оскільки зазначена будівля рішенням органу місцевого самоврядування визнана об'єктом культурної спадщини, який заборонено зносити, змінювати, замінювати, тощо. По-третє, зазначає позивач, передача у власність інвестору нерухомого майна, що є в загальнодержавній власності в рахунок погашення заборгованості по інвестиціям, є порушенням Закону України “Про приватизацію державного майна”, оскільки такий порядок отримання у власність майна не передбачений. Також, доводить позивач, інвестиційний договір не має суттєвої умови –ціни договору, що є порушенням ст. 180 ГК України. Просить визнати недійсним інвестиційний договір, укладений 14.12.2005 р. НМЦПТО у Запорізькій області та ТОВ “Аркадія Л”, якому 07.02.2006 р. надана нотаріальна форма.

Відповідач заявлені вимоги не визнав. В обґрунтування заперечень за позовом вказує, що по-перше, ст. 8 Закону України “Про інвестиційну діяльність” не передбачає обов’язку інвестора одержати дозвіл на укладення інвестиційного договору. По-друге, зазначає, що додатковою угодою № 1 від 23.08.2007 р. до інвестиційного договору було внесено зміни, за яких інвестиції направлено на ремонт існуючих приміщень у будівлі по вул. Свердлова, 28 для покращення їх технічного стану та ремонт покрівлі. По-третє, ст. 137 ГК України передбачено, що за правом оперативного управління суб’єкт господарювання може володіти, користуватися та розпоряджатися майном, закріпленим за ним власником. Відповідач вважає безпідставними посилання позивача на Закон України “Про приватизацію державного майна”, оскільки відповідно до ст.. 5 Декрету Кабінету Міністрів України “Про управління майном, що є у загальнодержавній власності” підприємствам, що є у загальнодержавній власності, заборонено передавати безоплатно закріплене за ним майно. Також вказує, що ціна інвестиційного договору складається із вартості нежитлової будівлі, про що зазначено у п. 1.2 договору.

Позивачем в судовому засіданні 08.02.2007 р. заявлено клопотання про витребування від ОП ЗМБТІ документів, що посвідчують право власності на нерухомі об'єкти, вказані в інвестиційному договору та залучення до участі у справі в якості третьої особи Міністерство освіти і науки України. Клопотання відхилено судом, як безпідставне та таке, вимоги якого не стосуються предмету даного спору.

Заслухавши представників, дослідивши додані матеріали, суд встановив:

14 грудня 2005 року сторонами по справі укладено інвестиційний договір за умовами якого ТОВ “Аркадія Л” зобов’язалося за свій рахунок збудувати антресольний поверх на будівлі по вул. Свердлова, 28 (літ. А-2), що знаходиться на балансі НМЦПТО. За виконання даної споруди методичний центр ПТО у Запорізькій області зобов’язався передати інвесторові у власність будівлю по вул. Свердлова, 23а (літ. А) в рахунок виконаних робіт. Відповідач гарантував виконання будівельних робіт кошторисною вартістю більшою, ніж незалежна експертна оцінка будівлі по вул. Свердлова, 23-а. Зазначений договір 07.02.2006 р. нотаріально посвідчений та зареєстрований у державному реєстрі правочинів.

Взаємовідносини сторін за даного роду угодами регулюються приписами Закону України “Про інвестиційну діяльність”. Як зазначено в преамбулі вказаного Закону він спрямований на забезпечення рівного захисту прав, інтересів і майна суб’єктів інвестиційної діяльності незалежно від форм власності, а також на ефективне інвестування народного господарства України. Статтею 1 Закону встановлено, що інвестиційними є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Статтею 4 Закону визначені об'єкти інвестиційної діяльності, якими може бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства та майнові права, а також визначено об'єкти, які не можуть бути об’єктами інвестиційної діяльності.

Предмет оспорюваного договору не входить до переліку об’єктів, заборонених до інвестиційних вкладень.

Статтею 9 Закону встановлено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб’єктами інвестиційної діяльності, є договір. Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключно компетенцією суб’єктів інвестиційної діяльності. Втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб’єктами інвестиційної діяльності понад своєї компетенції не допускається. Ніхто не має права обмежувати права інвесторів у виборі об’єктів інвестування, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

Згідно Статуту Науково-методичного центру професійно-технічної освіти у Запорізькій області, Центр є державною установою, знаходиться у загальнодержавній власності та користується наданим йому майном на праві оперативного управління.

Пунктом 5.10 позивача Статуту встановлено, що у порядку, установленому чинним законодавством України, Центр має право купувати, продавати, брати або здавати в оренду споруди, обладнання транспорт, інвентар та інше майно, списувати з балансу кошти, основні та інші матеріальні цінності. Керівництво центром здійснює директор, який, зокрема, має право укладати угоди, договори та інші акти для забезпечення діяльності Центру.

Інвестиційний договір укладено сторонами за погодженням Управління освіти і науки Запорізької облдержадміністрації та Міністерства освіти і науки України.

Таким чином, оспорюваним інвестиційним договором визначено об’єкт інвестиційної діяльності та результат інвестиційної діяльності.

За приписами ст. 7 Закону України “Про інвестиційну діяльність” інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об’єктами та результатами інвестицій.

Позивач зазначає, як підставу недійності зазначеного договору порушення сторонами при укладанні договору вимог законодавства щодо отримання необхідних дозволів та узгоджень відповідних служб на капітальне будівництво. Суд знаходить хибними доводи позивача щодо недійсності договору з зазначеної підстави, оскільки капітальне будівництво це є спосіб інвестування, тобто здійснення інвестиційної діяльності. Згідно роз'яснень президії ВАС України від 12.03.1999 р. № 02-5/111 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними” (з наступними змінами та доповненнями) невиконання чи неналежне виконання угоди не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною.

Також безпідставними є твердження позивача щодо порушення при укладенні договору сторонами приписів Закону України “Про охорону культурної спадщини” з огляду на те, що 23.08.2007 р. до договору про інвестиційну діяльність сторонами внесено зміни, якими договір приведено у відповідність до приписів зазначеного Закону та виключено із нього умову про зміну об’єкта інвестування, що є пам’яткою архітектури.

Надуманими є доводи позивача щодо відсутності у оспорюваному договорі істотної умови, як ціна договору.

В розділі 3 договору –розмір інвестицій і порядок розрахунків –обумовлено, що загальна сума інвестицій у ремонті об’єкта визначається проектно-кошторисною документацією і може змінюватися відповідно до зміни цін на будівельні матеріали, будівельні роботи та інше, та не може бути нижчою за суму, визначену експертною оцінкою будівлі за адресою м. Запоріжжя вул. Свердлова, 23-а (літ. А-2), яка передається інвесторові як погашення вкладених інвестицій в ремонт.

Також позивач вказує, як на підставу позову, що договір є недійсним внаслідок порушення при його укладанні Закону України “Про приватизацію державного майна”. З приводу наведеного, суд зазначає наступне:

Відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди.

Встановлено, що результатом вкладення відповідачем інвестицій, як визначено договором, є отримання соціального ефекту у вигляді якісного удосконалення матеріальної бази і покращення функціонування НМЦПТО та отримання прибутку у вигляді набуття права власності на будівлю (літ. А-2) по вул.Свердлова, 23-а в м. Запоріжжя. Як зазначено в преамбулі договору, його укладено відповідно до Закону України “Про інвестиційну діяльність”. Посилання позивача на приписи Закону України “Про приватизацію державного майна” є безпідставними, оскільки приписами зазначеного Закону регулюються правові засади купівлі-продажу державного майна. В даному випадку сторони оспорюваного договору набули права та зобов'язання іншої правової природи, ніж ті, що виникають внаслідок укладання договору купівлі-продажу. Статтею 326 ЦК України встановлено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Для виконання державних функцій органи виконавчої влади утворюють державні підприємства, установи (заклади). За такими юридичними особами державне майно закріплюється на праві господарського відання або оперативного управління. Право господарського відання державних підприємств прирівнюється до права власності з встановленням деяких обмежень у розпорядженні державним майном, що встановлюються законодавством та статутами таких підприємств. Як викладено вище, Статут позивача не містить обмежень прав керівника Центру щодо розпорядження закріпленим за установою майном. Декретом Кабінету Міністрів України від 15.12.1992 р. № 8/98 (що був чинним на момент укладання оспорюваного договору) встановлювалась заборона підприємствам, що є у загальнодержавній власності, на передачу безоплатно закріпленого за ними майна іншим юридичним особам та громадянам. Будь-яких інших обмежень щодо укладання угод державними підприємствами Декрет заборони не містив, як і інші нормативно-правові акти, що діяли на час укладання угоди.

Судом розглянуто позов за заявленими вимогами, будь-яких інших підстав оспорювання договору позивачем не заявлено.

З заявлених підстав за вимогами про визнання інвестиційного договору недійсним відмовляється.

Судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, ст.. 203, 205 ЦК України, Закону України “Про інвестиційну діяльність”, керуючись ст. ст. 49, 82-84 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя І.А. Попова