ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2008 р.

№ 20/25

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Губенко Н.М.

суддів

Барицької Т.Л.

Шевчук С.Р.

перевіривши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Придніпровський агропромисловий союз"

на постанову

Київського міжобласного апеляційного господарського суду 27.06.2008

у справі

№ 20/25

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Придніпровський агропромисловий союз"

до

Відкритого акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" в особі філії "Придніпровське регіональне управління"

третя особа

Приватне підприємство "Укрпродінвест-Центр"

про

стягнення 196 356,93 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача не з'явився;

- відповідача Веснянко О.М. (дов. №5649 від 10.07.2008);

Дмитраш О.З. (дов. №1-131110/11889 від 07.10.2008);

- третьої особи –не з'явився;

Розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 07.10.2008 № 02-12/434 змінено склад колегії суддів та сформовано колегію суддів Вищого господарського суду України у наступному складі: Губенко Н.М. –головуючий, Барицька Т.Л., Шевчук С.Р. –судді.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Придніпровський агропромисловий союз” (далі - позивач) у січні 2008 року звернулося до місцевого господарського суду з позовом про стягнення з Відкритого акціонерного товариства Банку “Фінанси та кредит” в особі Філії “Придніпровське регіональне управління” (далі - відповідач) на його користь нанесену матеріальну шкоду у розмірі 180643,91 грн., а також штрафні санкції у розмірі 15716,02 грн., третя особа –приватне підприємство “Укрпродінвест-Центр”. Позивач просив також покласти на відповідача понесені ним судові витрати.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 25.04.2008 року (суддя Плеханова Л.Б.) позов було задоволено повністю та покладено на відповідача судові витрати.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 27.06.2008 року (гол.суддя Чорногуз М.Г., судді Жук Г.А., Фаловська І.М.) вищевказане рішення суду першої інстанції по даній справі було скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог; пунктом 3 резолютивної частини постанови стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Придніпровський агропромисловий союз” на користь Відкритого акціонерного товариства Банк "Фінанси та кредит" в особі Філії "Придніпровське регіональне управління" 1 964,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 27.06.2008 року скасувати, а рішення господарського суду Полтавської області від 25.04.2008 року залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема, ч. 1 ст. 23 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні”. Також сторона в касаційній скарзі вказує на порушення норм процесуального права при перегляді спору в апеляційній інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач заперечив її доводи, зазначивши, що в силу аналізу норм Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні” суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку, що платіжне доручення не є безспірним документом, який дає підстави вважати, що переказ завершено і кошти надійшли на рахунок отримувача.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 22.09.2008 року касаційну скаргу позивача прийнято до касаційного провадження; розгляд справи призначено на 08.10.2008.

У судове засідання 08.10.2008 представники позивача та третьої особи не з’явилися, проте були повідомлені належним чином про час і місце судового засідання.

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, Вищий господарський суд України, приходить до висновку, що оскаржувана постанова не підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій з’ясовано, що 16 жовтня 2007 року між позивачем та третьою особою по справі було укладено договір № 16/10/07-мв на поставку товару.

Згідно з умовами вказаного договору позивач повинен був поставити третій особі масло вершкове 72,5% (далі - товар) окремими частинами або в повному обсязі відповідно до договору за цінами, кількістю та якістю, які погоджуються сторонами в специфікаціях і є невід’ємними частинами договору, а покупець зобов’язується прийняти вищенаведений товар і оплатити його на вищенаведених умовах.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що покупець зобов'язаний провести оплату заявленої партії товару у безготівковій формі на банківський рахунок продавця згідно встановлених рахунків у розмірі 100% вартості товару не пізніше 1 (одного) банківського дня з моменту одержаного товару.

Суди попередніх інстанцій також обґрунтовано встановили, що позивач виконав договірні зобов’язання та передав третій особі товар у кількості 8320 кг на загальну суму 180643,91 грн. на підставі довіреності серії ЯОЛ № 499953 від 18.10.2007 року та видаткової накладної № РП-000001 від 18.10.2007 року.

Третя особа на підтвердження оплати отриманого товару надала позивачу оригінал платіжного доручення №1 від 19.10.2007 року в розмірі 180643,91 грн., що не спростовується доводами касаційної скарги.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судами попередніх інстанцій, з 19.10.2007 року та на час розгляду справи, грошові кошти від третьої особи позивачу не надходили.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав відповідачем, оскільки вважає, що халатними діями посадових осіб відповідача йому нанесена матеріальна шкода, поскільки відповідач підтвердив факт реального перерахування вказаних у платіжному дорученні №1 від 19.10.2007 коштів та прийняв на себе відповідальність щодо забезпечення даного перерахування.

Таким чином, фактично позивач звернувся з позовом про стягнення з банківської установи заборгованості, яка виникла у третьої особи перед позивачем за договором поставки.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов до відповідача в повному обсязі (в тому числі, нараховані штрафні санкції на розмір шкоди), виходив з того, що до спірних правовідносин слід застосовувати ст. 1172 Цивільного Кодексу України (далі –ЦК України), оскільки шкода позивачу була заподіяна винними та протиправними діями працівника відповідача під час виконання ним своїх обов’язків, та за наявності безпосереднього причинного зв’язку між правопорушенням та заподіянням шкоди, адже саме внаслідок надання належним чином оформленого оригіналу платіжного доручення №1 від 19.10.2007 року про перерахування коштів позивач передав третій особі товар, внаслідок чого, за висновком суду першої інстанції, зазнав значних збитків.

Глава 82 ЦК України регулює положення про відшкодування шкоди. Стаття 1166 названого Кодексу містить загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв’язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Відповідно до приписів частини 1 статті 1172 ЦК України юридична особа, зокрема, відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових обов’язків.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що позивач виконав зобов’язання (передав третій особі товар у кількості 8320 кг на загальну суму 180643,91 грн. ) на підставі видаткової накладної № РП-000001 від 18.10.2007 року, а третя особа на підтвердження оплати отриманого товару надала позивачу оригінал платіжного доручення №1 від 19.10.2007, тобто датованого лише наступним днем –19.10.2007 року .

Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України в пункті 2 постанови від 27.03.1992 №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (з наступним змінами), розглядаючи такі позови, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи.

За загальними правилами судового процесу (ст. 33 ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з цього, відповідно до ст. 1166 ЦК України позивач повинен довести, що шкода була заподіяна діями відповідача, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування.

Матеріалами справи не підтверджується наявність всіх обставин, що зумовлюють настання майнової відповідальності відповідача відповідно до ст. 1166 ЦК України, а тому Київський міжобласний апеляційний господарський суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції у зв’язку із невідповідністю висновків обставинам справи (а, як наслідок –неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, ст. 1172 ЦК України) та прийняв нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з п. 1.30 ст. 1 Закону України “Про платіжні системи та переказ грошей в Україні” платіжне доручення –це розрахунковий документ, який містить доручення платника банку або іншої установи –члена платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми грошей зі свого рахунку на рахунок отримувача. Статтею 30 цього ж Закону визначено, що переказ вважається завершеним із моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав покладання вини на банківську установу за відсутність грошових коштів на рахунку платника, через що і не було виконане платіжне доручення.

Таким чином, Вищий господарський суд України погоджується з встановленим судом апеляційної інстанції та у відповідності з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України вважає обґрунтованим висновок Київського міжобласного апеляційного господарського суду про відсутність беззаперечних доказів існування матеріальної шкоди, нанесеної неправомірними діями відповідача та наявності причинно-наслідкового зв’язку між діями відповідача та наслідками.

На підставі викладеного судом касаційної інстанції не приймаються, як необґрунтовані, доводи касаційної скарги, а постанова апеляційної інстанції згідно з п.1 ч.1 ст.1119 ГПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Придніпровський агропромисловий союз" залишити без задоволення.

Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 27.06.2008 у справі №20/25 залишити без змін.

Головуючий                                                             Н.М. Губенко

Судді:                                                                       Т.Л. Барицька

С.Р. Шевчук