ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2008 р.

№ 60/14б-02

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Полякова Б.М. –головуючого

Катеринчук Л.Й. (доповідач)

Ткаченко Н.Г.

розглянувши касаційну скаргу

відкритого акціонерного товариства «Росава»

на ухвалу

та постанову

господарського суду Київської області від 26.10.2007

Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 13.12.2007

у справі

господарського суду

№ 60/14б-02

Київської області

за заявою

товариства з обмеженою відповідальністю «Біосинтез»

про визнання банкрутом

відкритого акціонерного товариства «Росава»

в судовому засіданні взяли участь представники :

від заявника

не з’явились

від боржника

Кваша Ю.А. (дов. №05-63 від 02.01.2008)

В С Т А Н О В И В :

в провадженні господарського суду Київської області знаходиться справа про визнання банкрутом відкритого акціонерного товариства «Росава»(далі –боржника), порушена за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Біосинтез».

Провадження у справі знаходиться на стадії процедури санації, яка відкрита ухвалою суду від 10-17.12.2003року. За результатами проведеної процедури санації було в повному обсязі погашено заборгованість перед кредиторами ЗАТ «Топгаз», ППКП «Запоріжбудсервіс», ТОВ «Карбон», у зв’язку з чим керуючий санацією боржника звернувся до ДВС у м. Біла Церква з проханням щодо закінчення виконавчого провадження та скасування постанов про арешт майна боржника.

Листом №24021 від 18.12.2006 ДВС у м. Біла Церква повідомила про неможливість закінчення виконавчого провадження та зняття арешту, накладеного на майно боржника, аргументуючи тим, що проти боржника порушено провадження у справі про банкрутство і виконавче провадження зупинено.

25.12.2006 року до суду від ВАТ «Росава»надійшла скарга на бездіяльність ДВС у м. Біла Церква (том 10, а.с. 15-22). В обґрунтування поданої скарги на бездіяльність ДВС у м. Біла Церква боржник посилався на те, що ДВС Білоцерківського МУЮ у 2001-2002 роках були винесені постанови про об"єднання у зведене виконавче провадження та накладено арешт на майно в межах загальної суми боргу 3077634,32 грн. на користь стягувачів з ВАТ "Росава", 19.12.2001 року винесено постанову про об'єднання у зведене виконавче провадження виконавчі документи про стягнення боргу з ВАТ «Росава»на користь юридичних осіб на суму 16125624 грн. та накладено арешт на майно боржника в межах даної суми; 15.03.2002 року винесено постанову про об'єднання у зведене виконавче провадження виконавчих документів про стягнення боргів на суму 17095635 грн. та накладено арешт на майно в межах даної суми. Зазначені виконавчі провадження було зупинено на час розгляду справи про банкрутство. Скаржник просив визнати недійсними три Постанови ДВС про об"єднання у зведене виконавче провадження та накладення арешту на майно боржника (від 28.11.2001, від 19.12.2001 та від 15.03.2002) та зобов'язати Державну виконавчу службу у м. Біла церква закрити виконавчі провадження по стягувачах ЗАТ "Топгаз", ППКП "Запоріжбудсервіс", ТОВ "Карбон" та провести всі інші необхідні заходи пов'язані з закриттям виконавчого провадження.

Ухвалою суду від 26.10.2007 скаргу боржника відхилено з посиланням на те, що така скарга має розглядатись в порядку статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України поза межами провадження у справі про банкрутство.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 13.12.2007 апеляційну скаргу боржника залишено без задоволення, ухвалу суду від 26.10.2007 залишено без змін з тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, боржник звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову суду апеляційної та ухвалу суду першої інстанції, аргументуючи порушенням норм матеріального права, зокрема, статей 12, 17, 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»(далі –Закону).

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку ухвалу суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судами норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Згідно з статтею 4-1 Кодексу господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження»виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у випадках порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, введеного господарським судом, крім випадків знаходження виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника).

Згідно з частиною 6 статті 12 Закону дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону.

Разом з тим, процедура санації являє собою систему заходів, що здійснюються під час провадження у справі про банкрутство з метою запобігання визнання боржника банкрутом та його ліквідації, спрямована на оздоровлення фінансово-господарського становища боржника, а також задоволення в повному обсязі або частково вимог кредиторів шляхом кредитування, реструктуризації підприємства, боргів і капіталу та (або) зміну організаційно-правової та виробничої структури боржника (ст. 1 Закону). Примусове стягнення у виконавчому провадженні будь-яких грошових вимог, включених в план санації, не може мати місце.

План санації передбачає спеціальний порядок погашення грошових вимог кредиторів.

Для того, щоб не допустити подвійної оплати одних і тих же грошових вимог конкурсних кредиторів, їх вимоги не повинні задовольнятися поза планом санації боржника.

Крім того, в силу положень частини 4 статті 17 Закону з дня винесення ухвали про санацію арешт на майно боржника та інші обмеження дій боржника щодо розпорядження його майном можуть бути накладені лише в межах процедури санації, у разі, якщо вони не перешкоджають виконанню плану санації та не суперечать інтересам конкурсних кредиторів.

Отже, законодавством про банкрутство передбачено спеціальний механізм задоволення вимог кредиторів в ході санації шляхом виконання плану санації, а також обмежено можливість застосування арештів на майно боржника та інших обмежень його дій виключно застосуванням інструментарію обмежувально-заборонних заходів у межах процедури банкрутства.

Відтак, висновки попередніх судових інстанцій про неможливість оскарження у процедурі банкрутства незаконних дій (бездіяльності) органів державної виконавчої служби не узгоджуються з наведеними приписами частини 4 статті 17 Закону, яка надає пріоритет суду, що розглядає          справу про банкрутство на стадії санації у вирішенні питань, пов'язаних з арештом майна боржника та інших обмежень дій боржника щодо розпорядження майном.

Як встановлено судами, боржник перебуває на стадії санації згідно з ухвалою суду від 10-17.12.2003року. Боржником подано скаргу на дії державної виконавчої служби Білоцерківського міського управління юстиції, яка мотивується незаконною бездіяльністю, відмовою відновити зведене виконавче провадження , яке було порушено щодо боржника та вчинити дії по його повному закриттю у зв'язку з повним задоволенням боржником вимог кредиторів в ході санації та необхідністю зняття арештів майна боржника, які були накладені виконавчою службою в межах зведеного виконавчого провадження.

Колегія суддів зазначає про необхідність розгляду по суті поданої скарги з врахуванням особливості здійснення процедури санації та пріоритетних повноважень суду, який здійснює провадження у справі про банкрутство на стадії санації боржника, відповідно до частини 4 статті 17 Закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, діючи в межах повноважень суду касаційної інстанції згідно приписів ст.ст. 111-5, 111-7 ГПК України, вважає ухвалу господарського суду Київської області від 26.10.2007 та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 13.12.2007 прийнятими з порушенням норм матеріального та процесуального права, а отже такими, що підлягають скасуванню, а справа в цій частині передачі для розгляду до господарського суду Київської області.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 ГПК України Вищий господарський суд України –

П О С Т А Н О В И В :

1.          Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Росава» задовольнити.

2.          Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 13.12.2007 та ухвалу господарського суду Київської області від 26.10.2007 скасувати, справу №60/14б-02 в цій частині передати для розгляду до господарського суду Київської області.

Головуючий Б. Поляков

Судді                                                                        Л. Катеринчук

Н. Ткаченко