СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

06 лютого 2008 року

Справа № 2-24/10114-2007А

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Плута В.М.,

суддів                                                                      Борисової Ю.В.,

Гонтаря В.І.,

секретар судового засідання                                        Наконечний О.В.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: Абсеметова Зекер'є Неджвановича, довіреність № 3/9/10-00 від 08.01.08;

розглянувши апеляційну скаргу Сакської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим на постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Колосова Г.Г.) від 13.11.2007 у справі № 2-24/10114-2007А

за позовом           Сакського міжрайонного управління водного господарства Державного комітету України по водному господарству (вул. Промислова, 11-А,Саки,96500)

до           Сакської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим (вул. Курортна, 57,Саки,96500)

про скасування податкового повідомлення-рішення та зобов'язання виконати певні дії

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Автономної Республіки Крим від 13.11.2007 у справі № 2-24/10114-2007А позов задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Сакської ОДПІ № /0 від 29.05.2007.

Зобов’язано Сакську ОДПІ зарахувати 394,00 грн. податку на додану вартість, яка сплачена Сакським МУВГ по податковій декларації № 14564 від 19.07.2006, у рахунок наступних платежів.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь Сакського міжрайонного управління водного господарства Державного комітету України по водному господарству 3,40 грн. судових витрат.

В основу постанови покладено головний висновок суду про те, що в окремих випадках відповідач, ігноруючи призначення платежу, вказане в платіжних дорученнях, зараховував суми податків не в рахунок погашення поточних платежів, а в рахунок погашення податкового боргу, що виник раніше. Таким чином, суд дійшов висновку, що Сакської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим діяла із значним перевищенням повноважень, передбачених Конституцією України та Закону України “Про державну податкову службу в Україні”, оскільки не вправі була самостійно, без узгодження з платником податків або відповідного рішення суду, визначати призначення платежу та перерахувати платежі за поточними зобов’язаннями на погашення податкового боргу, що виник раніше.

Не погодившись з цим судовим актом, відповідач звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати, прийняти нову, якою у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального права.

Так, відповідач посилається на те, що Сакське міжрайонне управління водного господарства Державного комітету України по водному господарству несвоєчасно сплачувало узгоджену суму податкових зобов’язань, на підставі чого і був прийнятий акт та податкові повідомлення-рішення, що оскаржуються. Заявник апеляційної скарги вважає, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняти у відповідності з нормами чинного законодавства. Факту зміни цільового призначення платежів збоку податкового органу не має.

Позивач у судове засідання не з'явився, своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не скористався, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи, що чинне законодавство не обмежує коло представників юридичних осіб при розгляді адміністративної справи, а також те, що згідно з пунктом 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи, судова колегія вважає можливим розглянути скаргу за позивача.

Повторно розглянувши справу у порядку статей 185, 195, 196 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Сакської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Сакське міжрайонне управління водного господарства (МУВГ) Державного комітету України по водному господарству зареєстровано як суб’єкт підприємницької діяльності - юридична особа рішенням виконкому Сакської міської ради 27.03.2000 та узято на податковий облік у Сакській ОДПІ.

14.05.2007 ОДПІ здійснила невиїзну документальну перевірку з питань своєчасності сплати Сакським МУВГ погоджених сум податкових зобов’язань по ПДВ за липень 2006 року, про що складено акт № 656/15-02/01039576 (а. с. 8-9).

На підставі цього акту Сакською ОДПІ винесене податкове повідомлення–рішення № /0 від 29.05.2007 про застосування штрафних санкцій у розмірі 50 % за порушення граничного строку сплати узгодженого податкового зобов’язання з податку на додану вартість у сумі 8082,41 грн. на 246 календарних днів у розмірі 4041,22 грн. (а. с. 7).

Судом встановлено, що підставою для винесення зазначеного податкового повідомлення-рішення стало порушення Сакським МУВГ граничних термінів сплати узгодженого податкового зобов’язання на підставі п.п.17.1.7 п.17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

З акту перевірки від 14.05.2007 вбачається, що штрафні санкції розраховані за несвоєчасну сплату позивачем податку на додану вартість у розмірі 8082,41 грн. по декларації № 14564 від 19.07.2006 з терміном сплати 31.07.2006.

Відповідно до декларації № 14564 за червень 2006 року позивачем вказана сума ПДВ з позитивним значенням у розмірі 15606,00 грн. (а. с. 10-11). Платіжними дорученнями № 671 від 22.05.2006 на суму 1000,00 грн. із призначенням платежу “ПДВ за травень 2006 р.” та № 925 від 29.06.2006 на суму 8000,00 грн. із призначенням платежу “ПДВ за липень 2006 р.” позивач сплатив 9000,00 грн. (а. с. 12-13).

Обставини справи свідчать про те, що заявою № 10/03-567 від 14.06.2007, яка надана до Сакської ОДПІ, позивач просив зарахувати оплату ПДВ платіжними дорученнями № 671 від 22.05.2006 та № 925 від 29.06.2006 у сумі 9000,00 грн. у рахунок оплати ПДВ за червень 2006 року, у зв’язку з перевищенням суми податкового кредиту суми податкових зобов’язань (а. с. 14).

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач платіжними дорученнями № 750 від 31.05.2006 на суму 3500,00 грн. та № 819 від 26.06.2006 на суму 8000,00 грн. із призначеннями платежу “ПДВ за червень 2006 р.” сплатив 11500,00 грн. (а. с. 12-13,37).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що позивач сплатив у повному обсязі та у встановлений строк податок на додану вартість по декларації № 14564 від 19.07.2006.

Згідно п. п. 3.1.1. статті 3 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”, активи платника податків можуть бути примусово стягнені в рахунок погашення його податкового боргу виключно за рішенням суду. В інших випадках платники податків самостійно визначають черговість та форми задоволення претензій кредиторів за рахунок активів, вільних від заставних зобов'язань забезпечення боргу.

Але, відповідач без згоди з позивачем змінив призначення платежу на підставі підпункту 7.7 ст. 7 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

При цьому, зміна податковим органом періоду, за який суб’єкт господарювання бажає сплатити відповідну суму податку, судовою колегією також вважається зміною призначення платежу.

Тобто, не звертаючи уваги на призначення платежів в платіжних дорученнях, позивач зараховував платежі на погашення не поточних податкових зобов’язань, а податкового боргу, що виник раніше, тобто проводив облік надходження платежів у картці особового рахунку позивача з податку на додану вартість в порядку календарної черговості настання граничних строків сплати узгоджених зобов’язань.

З апеляційної скарги вбачається, що головним доводом відповідача є норми п. 7.7 статті 7 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” та положення Податкового роз’яснення щодо черговості погашення і окремих питань стягнення сум податкового боргу”, затвердженого Наказом ДПА України від 13.11.2002 № 540, згідно з якими, кошти, які надійшли в рахунок погашення зобов’язань по податках і зборам (обов’язковим платежам), прямують на погашення податкових зобов’язань з того ж самого платежу в порядку календарної черговості граничних термінів їх сплати. Така черговість погашення діє незалежно від волі платника податків і торкається як самостійно розрахованих платниками податків податкових зобов’язань, так і податкових зобов’язань, розрахованих контролюючими органами.

При цьому, вбачається, що відповідачем не заперечується той факт, що ним ігнорувався час, за який здійснюються платежі, вказані в платіжних дорученнях та заява позивача від 14.06.2007 № 10/03-567, суми податків зараховувались не в рахунок погашення поточних платежів, а в рахунок погашення податкового боргу, що виник раніше.

Однак, судова колегія вважає, що у даному випадку найвищу юридичну силу мають наступні норми чинного законодавства.

Так, відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. (стаття 22 Конституції).

Згідно зі статтею 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов’язковість виконання яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що статтею 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 20.03.1952, ратифікованого Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого права, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Таким чином, вбачається, що вбачається, що будь–які обмеження з використання юридичною особою власного майна, зокрема перерахування коштів, можливе лише за згодою такого платника податків або за рішенням суду.

Таки норми свідчать про те, що позивач має право самостійно визначати період та суму боргу, яку він бажає сплатити, тобто самостійно визначити призначення платежу. Така воля платника податків повинна бути дотримана і суб’єктом власних повноважень.

У відповідності зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 13 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”, посадові особи органів державної податкової служби зобов’язані дотримуватися Конституції і законів України, інших нормативних актів, прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та повною мірою використовувати надані їм права. Серед прав органів державної податкової служби, передбачених статтею 11 Законом України “Про державну податкову службу в Україні” не має права на переперевірку, а також самостійно, без згоди на те платника податків або відповідного рішення суду визначити призначення платежу. Орган державної податкової служби має право лише вимагати від платників податків, діяльність яких перевіряється, усунення виявлених порушень податкового законодавства.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, про те, що Сакська об'єднана державна податкова інспекція в Автономній Республіці Крим діяла із перевищенням повноважень, передбачених Конституцією України та Закону України “Про державну податкову службу в Україні”, оскільки не вправі була самостійно, без узгодження з платником податків або відповідного рішення суду, визначити призначення платежу та перерахувати платежі за поточними зобов’язаннями на погашення податкового боргу, що виник раніше. Місцевий господарський суд правомірно зазначив, що позивач є власником своїх коштів і має право вільно, на свій розсуд, володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, у тому числі і визначати призначення платежів, а тому застосування п. 17.1. 7 статті 7 Закону України “По порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” спірним податковим повідомленням–рішенням до позивача є неправомірним і порушує право власності позивача, що є конституційним правом.

Крім того, місцевий суд вірно зазначив, що оскільки позивачем сплачена сума у розмірі 16000,00 грн. згідно податковій декларації № 14564 від 19.07.2006, сума зобов’язання з ПДВ за якою вказана позивачем 15606,00 грн., вимоги позивача щодо зобов’язання Сакську ОДПІ зарахувати 394,00 грн. у рахунок наступних платежів також підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що постанова господарського суду Автономної Республіки Крим є законною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1. ст. 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Сакської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим залишити без задоволення.

2. Постанову господарського суду Автономної Республіки Крим від 13.11.2007 у справі № 2-24/10114-2007А залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює сторонам у справі, що відповідно до пункту 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення.

Ухвалу суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                        В.М. Плут

Судді                                                                      Ю.В. Борисова

В.І. Гонтар