ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2008 р.

Справа № 22/343-07-8129

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Бєляновського В.В.,

Суддів: Шевченко В.В.

Мирошниченко М.А.,

при секретарі - Волощук О.О.,

за участю представників:

Від позивача: Баймуратов М.М.

Від 1 відповідача: Поповська І.П.

Від 2 відповідача: Романенко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Одеської міської ради

на рішення господарського суду Одеської області

від 07.12.2007 року

у справі № 22/343-07-8129

за позовом: Одеської міської ради

до відповідачів: 1) Управління Одеської обласної ради з питань використання майна та приватизації

2) Підприємства „Приватна фірма „Росток”

про визнання недійсним договору купівлі –продажу та скасування реєстрації права власності

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2007 року Одеська міська рада звернулася до господарського суду Одеської області з позовом до Управління обласної ради з питань використання майна та приватизації та приватної фірми “Росток” про визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України договору купівлі-продажу споруд та майна колишнього структурного підрозділу обласного комунального підприємства “Ремонтно-виробничий комбінат”: нежилих будівель і споруд, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Училищна, 36-а, укладеного 17.12.2003 р. між відповідачами, та скасування реєстрації права власності на споруди та майно колишнього структурного підрозділу обласного комунального підприємства “Ремонтно-виробничий комбінат”: нежитлові будівлі і споруд, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Училищна, 36-а за приватною фірмою „Росток”.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що оспорюваний договір порушує права та законні інтереси Одеської міської ради та є таким, що відповідає вимогам діючого законодавства України, а саме: Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 369 ЦК України, оскільки Управління обласної ради з питань використання майна та приватизації без публікації в місцевій пресі відповідної інформації щодо об’єкта приватизації та його місцезнаходження самостійно уклало оспорюваний договір купівлі –продажу, адже Одеською міською радою ані жодного рішення з цього приводу не приймалося і Одеська міська рада, як орган місцевого самоврядування, що діє від імені територіальної громади м. Одеси, не надавала Управлінню обласної ради з питань використання майна та приватизації згоди на укладення даного договору.

Управління обласної ради з майнових відносин та приватна фірма “Росток” заперечували проти позову вказуючи на те, що нежитлові будівлі та споруди, що були об’єктом продажу за оспорюваним договором, були передані до обласної ради з державної власності та відповідно до свідоцтва про право власності від 05.04.2002 р. № 018400, виданого виконкомом Одеської міської ради, належали на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст області в особі Одеської обласної ради, яка згідно з чинним законодавством здійснює управління цим майном і як представник територіальних громад області не повинна отримувати погодження від інших представників кожної територіальної громади (сільських, селищних, міських рад) для здійснення своїх повноважень.

Рішенням господарського суду Одеської області від 07 грудня 2007 року у справі (суддя –Торчинська Л.О.) у задоволенні позову відмовлено з мотивів необґрунтованості позовних вимог.

Рішення мотивоване тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 05.04.2002 р. № 018400, виданого виконкомом Одеської міської ради, об’єкт продажу за оспорюваним договором належав на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст області в особі Одеської обласної ради, яка згідно з ч. 2 ст. 10, п. 20 ст. 43 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” є єдиним та законним представником спільних інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст області, що здійснює управління майном спільної власності територіальних громад області. Процедура приватизації будівель та споруд колишнього структурного підрозділу обласного комунального підприємства “Ремонтно-виробничий комбінат” була проведена Управлінням з дотриманням вимог чинного законодавства України, що підтверджується наявними у справі доказами.

В апеляційній скарзі Одеська міська рада посилаючись на неповне з’ясування усіх обставин справи просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі

У відзиві на апеляційну скаргу Управління обласної ради з майнових відносин заперечує проти її задоволення вказуючи на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

В порядку ст. 25 ГПК України господарський суд апеляційної інстанції на підставі Положення про Управління обласної ради з майнових відносин, затвердженого рішенням Одеської обласної ради від 10.11.2006 р. № 109-V, здійснює процесуальну заміну відповідача - Управління обласної ради з питань використання майна та приватизації його правонаступником - Управлінням обласної ради з майнових відносин.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 “Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)” та рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 266-XXI “Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області” майновий комплекс Ремонтно-виробничого комбінату був включений до переліку державного майна, що передавалося у власність Одеської обласної ради.

Рішенням Одеської обласної ради від 23.06.2001 року № 304-ХХІІ “Про обласне комунальне підприємство “Ремонтно-виробничий комбінат” з його складу були виділені незадіяні у виробництві структурні підрозділи підприємства, зокрема, майновий комплекс, розташований в м. Одесі, вул. Училищна, 36-а, з метою надання його в оренду.

На підставі даного рішення між Управлінням Одеської обласної ради у справах майна (орендодавець) та приватною фірмою “Росток” (орендар) було укладено договір оренди цілісного майнового комплексу обласного комунального підприємства “Ремонтно-виробничий комбінат”, розташований в м. Одесі, вул. Училищна, 36-а, строком на три роки.

05.04.2002 року виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 018400, котрим засвідчено, що нежилі будівлі та споруди розташовані в м. Одесі, вул. Училищна, 36-а, належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст Одеської області, в особі Одеської обласної ради, на праві комунальної власності.

Рішенням Одеської обласної ради від 08.07.2003р. № 196-XXIV “Про внесення змін та доповнень до Переліку об’єктів спільної власності територіальних громад області, що підлягають приватизації” будівлі, споруди та майно колишнього структурного підрозділу обласного комунального підприємства “Ремонтно виробничий комбінат”, розташовані в м. Одесі, вул. Училищна, 36-а, були включені до вказаного переліку як об’єкт, що підлягає приватизації, шляхом викупу орендарем.

На підставі даного рішення між Управлінням Одеської обласної ради з питань використання майна та приватизації (правонаступником якого на момент вирішення даного спору є Управління Одеської обласної ради з майнових відносин) та приватною фірмою “Росток” 17 грудня 2003 року було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу об’єкта спільної власності територіальних громад області шляхом викупу, а саме: будівель, споруд та майна колишнього структурного підрозділу обласного комунального підприємства “Ремонтно-виробничий комбінат”, що знаходиться в м. Одесі, вул. Училищна, 36-а.

Вказане у даному договорі майно було передано покупцеві від продавця за актом від 19.12.2003 року.

Згідно з роз’ясненнями Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999р. № 02-5/ІІІ „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними”, що містяться у п. 10, відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди. У разі коли після укладення угоди набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють договірні відносини, ніж ті, що діяли в момент укладення угоди, сторони вправі керуватися умовами договору, а не цим нормативним актом, якщо останній не має зворотної сили.

З аналізу норм Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України випливає, що при вирішенні питання, пов’язаного з недійсністю договорів, тобто з підставами та порядком визнання договорів недійсними (окремих частин договору), мають застосовуватися правила Кодексу, який був чинним на момент укладення такого договору.

Оспорюваний позивачем договір був укладений відповідачами до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року № 435-ІV, внаслідок цього його відповідність чи невідповідність вимогам закону не може оцінюватися за нормами вказаного нормативного акту, а тому посилання позивача на ст.ст. 203, 215 ЦК України, як на правову підставу пред’явлених позовних вимог, є помилковим.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР від 18.07.1963 р. недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону.

Статтею 142 Конституції України визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно з абзацом 6 ст. 1 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” (далі - Закон) обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст.

Частиною 2 ст. 10 Закону встановлено, що обласні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. З аналізу вказаної правової норми випливає, що при представництві спільних інтересів територіальних громад області обласна рада, перш за все, діє у межах повноважень визначених Конституцією та законами України, і лише у випадку передання їй повноважень сільськими, селищними, міськими радами, діє у межах зазначених повноважень.

А тому, помилковим слід визнати твердження позивача про те, що обласні ради –це уповноважений місцевими радами орган щодо права комунальної власності, який діє виключно в межах повноважень, які делеговані їм місцевими радами територіальних громад відповідно волевиявлення останніх, оскільки таке витлумачення позивачем наведеної правової норми не відповідає її змісту.

Пунктом 20 ч. 1 ст. 43 Закону до виключної компетенції обласної ради віднесено вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні обласної ради.

Відповідно до п. 10 Розділу 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону, майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні та обласні ради або уповноважені ними органи.

У зв’язку з цим не приймаються до уваги безпредметні посилання позивача в обґрунтування своїх доводів на ч. ч. 3 та 4 ст. 60 Закону, котрими передбачено, що територіальні громади сіл, селищ, міст, районів у містах безпосередньо або через органи місцевого самоврядування можуть об'єднувати на договірних засадах на праві спільної власності об'єкти права комунальної власності, а також кошти місцевих бюджетів для виконання спільних проектів, і у такому випадку районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об'єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби цих територіальних громад. Наявні у справі матеріали свідчать про те, і це не заперечується позивачем, що об’єкт продажу за оспорюваним договором був переданий до Одеської обласної ради з державної власності, а не шляхом об’єднання на договірних засадах об’єктів права комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст.

Не можуть бути прийняті до уваги також наведені позивачем питання щодо недійсності укладеного між відповідачами господарського договору з посиланням на ч. 1 ст. 358 та ч. 2 ст. 369 ЦК України, котрими визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою та розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Адже, у даному випадку суб’єктами права спільної власності є територіальні громади Одеської області. Позивач не є суб’єктом права комунальної власності, а лише представляє інтереси відповідної територіальної громади м. Одеси. Єдиним представником спільних інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст області є Одеська обласна рада, яка здійснює управління майном спільної власності територіальних громад області. Укладення оспорюваного договору здійснювалося на підставі рішення Одеської обласної ради від 08.07.2003р. № 196-ХХІІ, як уповноваженого органу щодо об’єктів спільної власності територіальних громад області, і як їх законний представник обласна рада не повинна отримувати погодження від інших представників кожної територіальної громади області для здійснення своїх повноважень.

Наведеним спростовується твердження позивача про те, що Управлінням обласної ради з питань використання майна та приватизації оспорюваний договір укладений за межами своєї компетенції.

Копіями відповідних публікацій в газеті „Одесские известия” за 11.11.2003р. та 06.01.2004р., що містяться у справі, спростовується також твердження позивача про недотримання процедури приватизації встановленої ст. 10 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, щодо публікації в пресі переліку об’єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, з зазначенням назви об’єкта та його місцезнаходження.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними доводи позивача про те, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону та порушує його права та законні інтереси. За таких обставин правові підстави для задоволення пред’явленого Одеською міською радою позову про визнання спірного договору недійсним відсутні. Оскільки вимога про скасування реєстрації права власності на спірне майно за приватною фірмою „Росток” має похідний характер від вимоги про визнання договору недійсним, то вона теж задоволенню не підлягає.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків місцевого господарського суду та з урахуванням всіх обставин даної справи, всебічно, повно і об’єктивно встановлених господарським судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що в процесі розгляду даної справи фактичні її обставини були встановлені місцевим господарським судом на підставі всебічного, повного і об’єктивного дослідження наданих сторонами в обґрунтування своїх доводів і заперечень доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та є безпідставними, оскільки зводяться до намагання бездоказово переоцінити встановлені судом обставини, у зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, колегія суддів -,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 07.12.2007 року у справі № 22/343-07-8129 залишити без змін, а апеляційну скаргу Одеської міської ради - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Мирошниченко М.А.

Шевченко В. В.