ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2008 р.

Справа № 30/272-07-7163

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого : Михайлова М.В.,

Суддів: Поліщук Л.В.,

Журавльова О.О.,

(на підставі Розпорядження голови суду від 15.01.2008 року №11 розгляд справи здійснюється даною судовою колегією)

При секретарі:           Бритавській Ю.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Бурлака В.А., за довіреністю; Чумакова Л.Ф., за довіреністю;

від відповідача : не з'явився, повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради

на рішення господарського суду Одеської області від 09 листопада 2007 року

у справі № 30/272-07-7163

за позовом Українського товариства сліпих, м. Одеса, вул. Варненська, 21

до Одеської міської ради, м. Одеса, пл. Думська, 1

про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Українське товариство сліпих звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеської міської ради про визнання за позивачем права власності на будівлі, розташовані у м. Одесі по вул. Варненська, 21, а саме: п’ятиповерховий адміністративно-виробничий корпус з прибудовами (літ.А,а,а1,а2,а3) –загальною площею 5903,4 кв.м, трансформаторну (літ.Б)- площею 43,2 кв.м, павільйон ПП1- магазин (літ.Л)- площею 56,7 кв.м, ангар (літ.З)-площею 330 кв.м, склад (літ.К)-площею 76,9 кв.м, одноповерхову будівлю площею 527 кв.м, майстерні (літ.Г,Д)- площею 460,7 кв.м, гараж (літ.Ж)-площею 66,3 кв.м, автозаправочну станцію (літ.Е)-площею 20,6 кв.м, навіси (літ.В,Г1,Г2,И,Й) –площею 733,1 кв.м, що розташовані на земельній ділянці площею 8752 кв.м.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що протягом багатьох років УТОС володіє та користується спірними об’єктами, тому набув право власності на ці будівлі в силу набувальної давності. При цьому, позивач вважає, що ст.344 Цивільного кодексу України розповсюджується і на випадки, коли володіння майном розпочалося за 3 роки до набрання чинності зазначеним кодексом.

Крім того, в обґрунтування кодексу позивач посилається на те, що створив спірне майно без порушення прав та інтересів третіх осіб, на протязі всього часу здійснював відкрите утримання, користування спірним майном, облаштував всю територію по вул. Варненська, 21, де розташовані спірні будівлі та споруди для потреб сліпих людей.

Одеська міська рада, письмових заперечень щодо позову до суду не надавала. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на відсутність у позивача встановлених чинним законодавством документів, що підтверджують право власності позивача на спірні об’єкти та вважав, що позов є необґрунтованим та безпідставним, а тому таким, що не підлягає задоволенню.

Рішенням господарського суду Одеської області від 09 листопада 2007 року по справі № 30/272-07-7163 (суддя Рога Н.В.) позовну заяву Українського товариства сліпих задоволено частково; визнано за Українським товариством сліпих (м. Київ, Печерський узвіз, ) право власності на п’ятиповерховий адміністративно-виробничий корпус з прибудовами (літ.А,а,а1,а2,а3) –загальною площею 5903,4 кв.м, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 21; стягнуто з Одеської міської ради (м. Одеса, пл.Думська,1) на користь Українського товариства сліпих (м. Київ, Печерський узвіз, ) витрати по сплаті державного мита у сумі 42 грн. 50 коп. та витрати на ІТЗ судового процесу у сумі 59 грн.; в задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Одеська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить рішенням господарського суду Одеської області від 09 листопада 2007 року по справі № 30/272-07-7163 за позовом Українського товариства сліпих до Одеської міської ради про визнання права власності на будівлі скасувати в частині визнання права власності на п'яти поверховий адміністративно –виробничий корпус з прибудовами (літ А, а, а 1, а 2, а 3) –загальною площею 5903, 4 кв.м., розташований за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 21 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Українського товариства сліпих –відмовити.

Свої вимоги скаржник мотивує тим, що суд не повністю з’ясував обставини, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального та процесуального права.

Сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, а матеріали справи дають можливість розглянути справу у відсутності представника відповідача.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та обставини на які посилається скаржник, а також перевіривши додержання та правомірність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши представників позивача апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням господарського суду було визнано право власності за позивачем на п'ятиповерховий адміністративно-виробничий корпус з прибудовами (літ.А, а,а1,а2, а3) загальною площею 5903,4 кв.м., розташований у м. Одеса, вул. Варненська, 21.

В визнанні права власності на трансформаторну літ.Б площею 43,2 кв.м., павільон ПП 1-магазін літ.Л площею 56,7 кв.м., ангар літ.З площею 330 кв.м., склад літ.К площею 76,9 кв.м., одноповерхову будівлю площею 527 кв.м., майстерні літ.Г,Д площею 460,7 кв.м., гараж літ.Ж площею 66,3 кв.м., автозаправочну станцію літ.Е площею 20,6 кв.м., навіси літ.В,Г1, Г2, И, Й площею 733,1 кв.м., що розташовані на земельній ділянці 8752 кв.м. відмовлено.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком господарського суду про визнання права власності на п'ятиповерховий адміністративно-виробничий корпус з прибудовами (літ.А, а,а1,а2, аЗ) загальною площею 5903,4 кв.м., розташований у м. Одеса, вул. Варненська, 21, до якого суд прийшов на підставі ст.15,16,177,328 Цивільного кодексу України та ст.41 Конституції України. Як вказано в рішенні будівництво виробничого корпусу Одеського УПО здійснювалося за кошти УТОС ще з радянських часів, на спеціально відведеній для цього земельній ділянці за адресою: м.Одеса, вул.Варненська,21. Згідно постанови президії Центрального правління УТОС від 12.05.80 року №9-6 "О ходе освоения производственного корпуса на Одесском УПО", об'єкт був введений в експлуатацію у 1979 році.

Аргументи, які викладені відповідачем в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає такими , що не заслуговують на увагу тому, що апелянт, заперечуючи проти рішення господарського суду, фактично підтверджує у апеляційній скарзі те, що Одеською міською радою у 1966 році УТОСу була надана земельна ділянка для будівництва учбово-виробничих будівель, виготовлене проектне завдання УТОСу та технічна документація Харьківською філією проектно-конструкторсько-технологічного інституту Міністерства побутового обслуговування населення. Погоджується також з висновками господарського суду, що будівництво виробничого корпусу Одеського УПО здійснювалося за кошти УТОС. Не спростовує інформацію, зазначену в постанові президії Центрального правління УТОС від 12.05.1980р. №9-6 "О ходе освоенния производственного корпуса на Одесском УПО", що об'єкт був введений в експлуатацію в 1979р. А не суперечить проти висновку суду про відсутність доказів порушення прав третіх осіб на спірне майно.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з рішенням господарського суду про відмову в решті частині позову з наступних підстав.

У ч. 1 та абз. 1 ч 2. ст. 331 ЦК України зазначається: "Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна)".

Не надання позивачем документів на які натякає Апелянт не означає, що цих

документів не існувало. Встановлено, що адміністративно-виробничий корпус був зданий в експлуатацію Харківською філією проектно –конструкторського –технологічного інституту Міністерства побутового обслуговування населення, була виготовлена проектна документація, яка була узгоджена з відповідними установами, із самої документації видно, що будівництво надземних та підземних мереж, наприклад, було заплановано після прийняття його в експлуатацію. На теперішній час діють угоди з різними організаціями: Одесводоканал, Одесобленерго, Укртелеком та інші, при цьому сторони користуються даною технічною документацією. З матеріалів справи вбачається, що інші документи не збереглися, їх немає і в Одеському міськархіві та облархіві, про це свідчать письмові відповіді (т.1, а.с.38,39).

У матеріалах справи (т.1, а.с.77) є протокол №18 від 27.09.1988 року президії ЦП УТОС, згідно якого вбачається , що центральне правління дає згоду Одеському учбово-виробничому об’єднанню придбати та компенсувати вартість одноповерхової будівлі СМУ "Висотстрой", що знаходилось на території УТОС у східній частині двору. В наступний час там розташовані майстерні –виробничні приміщення механічного цеху та гараж.

У справі є також схематичний план присадибної дільниці від 12.11.1981 р.(т.1,а.с.60), топогеодезичний план (т.1, а.с.77 а, 77б) від листопада 1988 року (замовник УТОС), технічний висновок від 09.09.2002 року (т.1,а.с.77 в-90) де вказано, що користувачем даної території та будівель є УТОС. На плані від 12.11.1981 року вбачається адміністративно-виробничий корпус, трансформаторна, будівлі майстерні та гараж.

У наданому до позовної заяві технічному висновку від 09.09.2002 року та іншій документації під літерою Б визначається трансформаторна - площею 43,2 кв.м., у проектно-технічній документації на сторінці 116 вказується про дану споруду, а також яка саме підстанція була встановлена. Колегія суддів вважає трансформаторну підстанцію невідривною частиною від основного адміністративно-виробничого корпусу.

Згідно акту державної приймальної комісії від грудня 1986 року (т.1, а.с.61-66) прийнятий до експлуатації склад –ангар, а згідно акту державної приймальної комісії від 31 березня 1987 року (т.1, а.с.68-73) прийнятий до експлуатації павільйон ПП 1-магазин.

Як зазначалося у позовної заяві спірний об'єкт капітального будівництва є підприємство, а тому всі будівлі, розташовані за адресою м. Одеса вул. Варненська, 21 складають єдиний майновий комплекс.

Відповідно до ст.191 Цивільного кодексу, підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності.

До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що всі будівлі зв'язані однією адресою та господарським і соціальним призначенням, що дає привід вважати даний об'єкт забудови як складну річ.

Відповідно до ст.188 Цивільного кодексу України, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).

Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором.

Колегія суддів дійшла до висновку, що все майно, про яке йдеться у справі, а саме: п'ятиповерховий адміністративно-виробничий корпус з прибудовами (літ.А, а,а1,а2, аЗ) загальною площею 5903,4 кв.м., розташований у м. Одеса, вул. Варненська, 21, трансформаторна літ.Б площею 43,2 кв.м., павільон ПП 1-магазін літ.Л площею 56,7 кв.м., ангар літ.З площею 330 кв.м., склад літ.К площею 76,9 кв.м., одноповерхову будівлю площею 527 кв.м., майстерні літ.Г,Д площею 460,7 кв.м., гараж літ.Ж площею 66,3 кв.м., автозаправочна станція літ.Е площею 20,6 кв.м., навіси літ.В,Г1, Г2, И, Й площею 733,1 кв.м., що розташовані на земельній ділянці 8752 кв.м., є єдиним майновим комплексом, який побудований за кошти УТОС, докази про інші джерела фінансування спірного комплексу у справі відсутні, треті особи не заявляють своїх прав на майновий комплекс, всі об’єкти знаходились саме на утриманні УТОС, тому є всі підстави для визнання права власності на зазначене вище майно.

Приймаючи таке рішення колегія суддів керувалася ст.101 ГПК України, та п.9 роз'яснень президії Вищого господарського Суду України 04-5/366 від 28.03.2002 року "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" відповідно до якого "...якщо у процесі перегляду справи апеляційним господарським судом буде встановлено, що суд першої інстанції, приймаючи рішення, неправомірно відмовив у задоволенні частини позовних вимог, припинив провадження чи залишив без розгляду позов у певній частині або ж не розглянув одну чи кілька заявлених вимог, суд апеляційної інстанції повинен самостійно усунути відповідне порушення."

Господарський суд безпідставно відмовив в задоволенні частини вимог, тому колегія суддів виправила цю помилку.

Не вбачає колегія суддів і порушень постанови Кабінету міністрів України від 22.09.2004 р. № 1243 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів", тому що даний нормативний акт був прийнятий через 25 років після закінчення будівництва даного об'єкта.

Питання капітального будівництва, як зазначено у цивільному кодексі УССР 1963 року, на той час регулювались законодавством Союзу РСР, приймання об'єктів проводилось згідно постанови Ради міністрів СРСР від 22 січня 1966 р. N 57 "О порядке приемки в єксплуатацию законченних строительством обьектов производственного назначения" (ЗП СРСР, 1966 Р., N 3, ст. 29). Ця постанова була скасована також постановою Ради міністрів ще за радянських часів 23 січня 1981 р. № 105. З цієї постанови вбачається, що принцип призначення державних комісій у СРСР існував інший, центральне правління УТОС, яке виділяло кошти на будівництво та призначало державну приймальну комісію. Дану інформацію відповідач не спростував, і взагалі не подав ніяких доказів, які б суперечили обґрунтуванням позивача.

Що стосується відсутності Акта введення виробничого корпусу у експлуатацію, то у листі державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 23.03.1999 №12/5-126 "Щодо

оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти

прийняття їх в експлуатацію" зазначено у останньому реченні: "По об'єктах, що

збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України

документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених

будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з

документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації (до врегулювання цього питання законодавчими та нормативними актами)." Така технічна документація є у справи.

У пункті 9 рекомендацій 01-8/98 від 31.01.2001 року "Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом", Вищий господарський Суд повідомляє: "Вирішуючи спори, пов'язані з визнанням права власності чи усуненням перешкод у користуванні майном, арбітражні суди повинні мати на увазі, що підтвердженням наявності такого права можуть бути насамперед правовстановлювальні документи. Перелік таких документів наведено у додатку №1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 Одним з основних критеріїв визначення законності володіння майном і відображення його на балансі підприємства є джерела фінансування (централізоване або власні кошти) підприємства, передача підприємству у володіння майна безпосередньо власником (уповноваженим ним органом) чи підприємством, яке володіє майном на праві повного господарського відання." У пункті 10 додатка №1 вище вказаного положення зазначається, що рішення суду про визнання права власності є право установчим документом, саме тому для подальшої реєстрації позивач звернувся до суду.

Підсумовуючи викладене вище колегія суддів зазначає, що такий висновок, про визнання права власності на спірне майно, ґрунтується на вимогахст.ст.331,344Цивільного кодексу України. Відповідно до п.8 "Прикінцевих та Перехідних положень" "... правила ст.344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюється також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом". Слова "За три роки" повинні застосовуватися до правовідносин, які виникли за 5,10,15 і т.д. Така позиція апеляційного суду базується на постанові ВГСУ від 30.01.2007 року №7/238 де вказано: "...Колегія суддів не приймає до уваги ... що період володіння до 01.01.2001 року не може бути врахований при визначенні терміну набувальної давності".

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Відповідно до п.6 ст.3 Цивільного кодексу загальними принципами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність. Колегія суддів вважає, що прийнята постанова повністю відповідає вказаним принципам.

З урахуванням наведеного, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши додержання та правомірність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, відповідність висновків, викладених у рішенні господарського суду обставинам справи, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення господарського суду слід змінити.

Керуючись ст. ст. 44,49, 99, 101, 103-105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення господарського суду Одеської області від 09 листопада 2007 року по справі №30/272-07-7163 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду –змінити.

Резолютивну частину рішення господарського суду викласти у наступній редакції:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за Українським товариством сліпих (м. Київ, Печерський узвіз, ) право власності на п'ятиповерховий адміністративно-виробничий корпус з прибудовами (літ.А, а,а1,а2, аЗ) загальною площею 5903,4 кв.м., трансформаторну літ.Б площею 43,2 кв.м., павільон ПП 1-магазін літ.Л площею 56,7 кв.м., ангар літ.З площею 330 кв.м., склад літ.К площею 76,9 кв.м., одноповерхову будівлю площею 527 кв.м., майстерні літ.Г,Д площею 460,7 кв.м., гараж літ.Ж площею 66,3 кв.м., автозаправочну станція літ.Е площею 20,6 кв.м., навіси літ.В,Г1, Г2, И, Й площею 733,1 кв.м., що розташовані у м.Одеса, вул.Варненська,21 на земельній ділянці 8752 кв.м.

Стягнути з Одеської міської ради (м. Одеса, пл. Думська, 1) на користь Українського товариства сліпих (м. Київ, Печерський узвіз, ) держмито у сумі 85 (вісімдесят п'ять) грн.00 коп. та 118 (сто вісімнадцять) грн. 00 коп.- за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя:                                                             М.В. Михайлов

Суддя:                                                                        Л.В. Поліщук

Суддя:                                                                        О.О. Журавльов