ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2008 р.

№ 7/304/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    Кузьменка М.В.,

судді                                        Васищака І.М.,

судді                                        Палій В.М.,

розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" в

особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"

на рішення господарського суду Запорізької області від 17.10.2007р. та

постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 25.12.2007р.

у справі №7/304/07

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" в особі

Кам`янсько-Дніпровського району електричних мереж

до            Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" в особі Відокремленого

підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"

про            стягнення заборгованості грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: Козак Т.В. (довіреність у справі),

від відповідача: Лєбєдєв О.С. (довіреність від 28.11.07),

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" в особі Кам`янсько-Дніпровського району електричних мереж звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" і просило суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з останнього 433 627,22 грн. заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором №42 від 20.03.2001р. на постачання електричної енергії щодо оплати у повному обсязі спожитої у квітні та травні 2007р. електричної енергії.

Відповідач, заперечуючи заявлений позов, посилається на відсутність у нього заборгованості за спожиту на власні потреби електричну енергію за спірний період, а також вказує, що згідно п.5.2 договору сума платежу визначається виходячи із даних звіту про спожиту електроенергію згідно додатку 1 і одержаних у відповідному розрахунковому періоді платежів, а не на підставі виставлених рахунків.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 17.10.2007р. (суддя Кутіщева Н.С.), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 25.12.2007р. (головуючий, суддя Кричмаржевський В.А., судді Мірошниченко М.В., Хуторний), позов задоволено: присуджено до стягнення з відповідача 433 627,22 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію.

Вказані рішення та постанова мотивовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань щодо оплати отриманої електричної енергії.

При цьому клопотання відповідача про призначення судово-бухгалтерської експертизи, заявлене у судах першої та апеляційної інстанцій, судами залишено без задоволення з посиланням на те, що поставлені відповідачем питання не відносяться до компетенції судово-бухгалтерської експертизи і не потребують додаткового вивчення та дослідження за допомогою спеціальних знань, оскільки всі обставини і питання, які визначаються у клопотанні, можуть бути досліджені у процесі розгляду справи на підставі наданих сторонами доказів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд їх скасувати як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, та направити справу на новий розгляд.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судами норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.26 Закону України "Про електроенергетику", ст.275 ГК України та п.1.3 Правил користування електричною енергією, споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Як вірно зазначено судами, аналіз наведених норм свідчить, що оплата електричної енергії субспоживачами, які мають договори на постачання електричної енергії з основними споживачами, здійснюється на поточні рахунки останніх, відповідно до умов укладеного між ними договору. При цьому, основний споживач перераховує енергопостачальнику плату за всю електричну енергію, спожиту ним та його субспоживачами. Водночас, у випадку наявності прямих договорів між субспоживачами та суб'єктами підприємницької діяльності, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території за регульованим тарифом, оплата спожитої електроенергії здійснюється безпосередньо субспоживачами на розподільчі рахунки енергопостачальників в уповноваженому банку. При цьому споживачі сплачують вартість послуг основного споживача з передачі електричної енергії.

Судами двох інстанцій встановлено, що між сторонами укладено договір №42 від 20.03.2001р. на постачання електричної енергії, за умовами якого позивач зобов'язався постачати відповідачу електричну енергію згідно з визначеними договором умовами та обсягами постачання електроенергії відповідно до режимів споживання за тарифами, які розраховуються в порядку, встановленому НКРЕ України (п.2.1 договору).

Пунктом 3.1. договору визначено, що споживач (відповідач) зобов'язується сплачувати енергопостачальнику (позивачу) повну вартість всієї спожитої в розрахунковий період електричної енергії на підставі виставлених йому рахунків (платіжних вимог-доручень) в термін 5 (п'ять) діб з моменту отримання платіжного документа електропостачальної організації.

Відповідно до п.3.2 договору, для визначення обсягів спожитої електроенергії за розрахунковий період споживач зобов'язується до 1 числа щомісячно знімати та 2-го числа до 14-00 годин надавати за встановленою згідно з додатком 1 формою звіт до електропостачальної організації з показаннями розрахункових приладів за всіма точками обліку, у тому числі показаннями приладів обліку транзиту електроенергії для субспоживачів.

Згідно пункту 5.1. договору, розрахунки за електричну енергію спожиту у розрахунковому періоді здійснюються по тарифним групам споживачів з виділенням електричного опалення в окрему тарифну групу у відповідності з додатком 4, транзиту електроенергії субспоживачам –додаток 5, перелік місць встановлення електролічильників споживача та субспоживачів у відповідності з додатком 6.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що сума платежу визначається виходячи із даних звіту про спожиту електроенергію згідно додатку 1 і одержаних у відповідному розрахунковому періоді платежів.

Судами встановлено, що у квітні 2007р. відповідач спожив електричну енергію у кількості 2242762 кВт/г, у травні 2007р. у кількості 2211286 кВт/г.

Наведене підтверджується наданими відповідачем щомісячними показами розрахункових приладів обліку, оформлених актами про складання балансу електроенергії, отриманої від позивача, встановлених додатком №6 до договору. Вказані акти затверджені посадовими особами споживача і постачальника електричної енергії та скріплені печатками підприємств (а.с.18,20 т.1).

На оплату спожитої у квітні та травні 2007р. електроенергії позивачем були виставлені відповідачу рахунки на загальну суму 1 273 352,73 грн. (а.с.19, 21 т.1).

Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, здійснивши часткове погашення суми заборгованості, яка на момент розгляду справи складає 433 627,73 грн.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов’язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов’язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч.7 ст.193 ГК України).

В силу ст.526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Враховуючи встановлений судами двох інстанцій факт отримання відповідачем від позивача електроенергії у квітні та травні 2007р., а також наявність заборгованості відповідача перед позивачем у 433 627,73 грн., колегія суддів вважає правильним висновок судів двох інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання останнім договірних зобов'язань щодо оплати отриманої електроенергії.

Доводи скаржника відносно того, що висновок судів про отримання відповідачем електроенергії у спірний період на суму 1 273 352,72 грн. ґрунтуються лише на виставлених позивачем платіжних рахунках, спростовуються матеріалами справи та змістом оскаржуваних рішення та постанови, де зазначено, що обсяг спожитої відповідачем електроенергії, яка підлягає оплаті, позивачем визначався із актів балансу, наданих відповідачем, в яких містяться покази розрахункових приладів обліку за всіма точками обліку, як то передбачено умовами пункту 3.2. договору.

При цьому, давши оцінку наданим відповідачем щомісячним звітам, в яких він визначав покази приладів обліку, суди встановили, що вказані у них прилади обліку, відповідно до п.3.1. Правил користування електричною енергією, є контрольними і не можуть бути використані для розрахунків за електричну енергію.

Так, судами встановлено, що відповідач щомісячно надавав позивачу покази розрахункових приладів обліку (визначених додатком №6 до договору), оформлюючи їх актом про складання балансу електроенергії, отриманої від позивача,. Деякі прилади обліку, зазначені у вказаному додатку, за заявкою відповідача були замінені.

Після заміни розрахункових приладів обліку сторони не укладали двохсторонню угоду до договору щодо внесення змін у додаток №6 (з зазначенням типу та номеру замінених приладів), однак, починаючи з наступного місяця після заміни приладів обліку, тобто з грудня 2002р., відповідач звітував за заміненими приладами обліку, вказуючи їх покази в акті балансу разом з показами розрахункових приладів обліку, які не були замінені та перелічені у додатку №6 до договору.

В силу ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Акти балансу, які відповідач щомісяця надавав позивачу, підписані представниками обох підприємств та скріплені печатками.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що сторони фактично погодились з тим, що замінені прилади обліку (тип та власний номер приладу обліку) встановлені на об'єктах та у місці, відповідно до умов договору і є розрахунковими.

Отже, оскільки у вказаних актах балансу вказані дані про кількість поставленої за договором електроенергії в розрахунковий період, що не суперечить законодавству України, яке регулює правовідносини у даній сфері, то суди двох інстанцій, враховуючи приписи ст.ст.33, 34 ГПК України, підставно визнали їх належними доказами.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов’язки сторін у справі та складаються з фактів, - підстав позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

При цьому, відповідно до ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, всупереч наведених норм, відповідач на надав доказів у підтвердження того, що йому поставлена електрична енергія в меншому обсязі і на меншу суму, ніж визначено у виставлених позивачем рахунках.

Посилання скаржника на безпідставне відхилення його клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на те, що згідно ст.41 ГПК України господарський суд призначає судову експертизу для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань.

Між тим, як вірно зазначено судами, поставлені відповідачем у його клопотанні про призначення судово-бухгалтерської експертизи питання не відносяться до компетенції судово-бухгалтерської експертизи і не потребують додаткового вивчення та дослідження за допомогою спеціальних знань, оскільки всі обставини і питання, які визначаються у клопотанні, можуть бути досліджені у процесі розгляду справи на підставі наданих сторонами доказів.

Саме на підставі наданих сторонами доказів, які відповідно до ст.ст.33,34 ГПК України засвідчують певні обставини виконання ними умов договору, і які були досліджені у судах першої та апеляційної інстанцій, ґрунтуються висновки судів щодо прав та обов'язків сторін.

Інші доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки їм була надана вичерпна правова оцінка судами першої та апеляційної інстанцій. Окрім того, вони фактично зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної інстанції з огляду на вимоги ст.ст.1115, 1117 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" залишити без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 25.12.2007р. у справі №7/304/07 –без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій