ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 35/144

26.05.08

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Декабрь»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гефест - Буд»

про стягнення 46 561,92 грн.

Суддя М.Є. Літвінова

Представники:

Від позивача: Блажієвська Л.В. –предст. за довір. №3/08 від 07.03.2008р.

Від відповідача: Спірідонова С.І. –предст. за довір. №5 від 28.01.08р.

Рішення прийняте 26.05.2008р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в зв‘язку з оголошеними в судовому засіданні перервами з 12.05.2008р. по 19.05.2008р., з 19.05.2008р. по 23.05.2008р. з 23.05.2008р. по 26.05.2006р.

В судовому засіданні 26.05.2008р., на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, за згодою представників сторін, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Обставини справи:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Декабрь»до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гефест - Буд»про стягнення з відповідача на користь позивача 12 662,14 грн. –штрафних санкцій за порушення грошових зобов’язань, 4 654,45 грн. –3% річних, 29 245,33 грн. –збитки від інфляції та стягнення судових витрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2008р. було порушено провадження у справі № 35/144, розгляд справи призначено на 16.04.2008 року.

15.04.2008р. через Відділ діловодства Господарського суду м. Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 16.04.2008р. представник позивача проти клопотання відповідача про відкладення розгляду справи заперечував.

В судовому засіданні представником позивача було надано документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі №35/144 від 25.03.2008р.

Відповідач в судове засідання 16.04.2008р. не з'явився, своїх представників не направив, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі №35/144 від 25.03.2008р. не виконав, витребуваних документів суду не надав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2008р., на підставі ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладено на 12.05.2008р.

В судовому засіданні 12.05.2008р., представник позивача подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в розмірі 46 561,92 грн., а також на інше майно відповідача.

Представник відповідача заперечував проти вищевказаної заяви позивача про забезпечення позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість останньої.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд вирішив відмовити в задоволенні поданої позивачем заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в розмірі 46 561,92 грн., а також на інше майно відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до п.3 Роз’яснень вищого арбітражного суду України від 23.08.94р. №02-5/611 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову»умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Позивачем не було надано належних обґрунтувань на підтвердження необхідності застосування заходів до забезпечення позову.

В судовому засіданні представником відповідача було надано відзив на позов.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити останні в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні останнього в повному обсязі.

В судовому засіданні 12.05.2008р., на підставі ст. 77 ГПК України, оголошувалась перерва до 19.05.2008р.

В судовому засіданні представником позивача були надані письмові заперечення на відзив відповідача.

В судовому засіданні 19.05.2008р., на підставі ст. 77 ГПК України, оголошувалась перерва до 23.05.2008р.

В судовому засіданні 23.05.2008р. судом було оголошено про закінчення розгляду справи по суті та оголошено перерву до 26.05.2008р. для дослідження матеріалів справи та прийняття рішення у справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Декабрь»(надалі позивач) виявило намір укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю «Гефест –Буд»(надалі відповідач) Договір суборенди.

Згідно тверджень позивача переговори стосовно укладення договору суборенди, в тому числі погодження умов оплати проводились усно.

Позивач вказує, що з боку відповідача була заявлена вимога, як передумова укладення Договору суборенди, перерахування позивачем авансового платежу у сумі 182 675,28 грн.

На підставі рахунку – фактури №ГБ 0000017 від 05.02.2007р. позивачем було перераховано на поточний рахунок відповідача вищевказану суму коштів, що підтверджується платіжними дорученнями від 07.02.2007р. №107 від 09.02.2007р. №109.

Як стверджує позивач, у зв’язку з тим, що сторони не дійшли згоди стосовно істотних умов договору, 20.02.2007р. позивачем було повідомлено відповідача про відмову від укладення Договору суборенди, та вимогою повернути попередньо сплачені кошти у сумі 182 675,28 грн.

Відповідачем було прийнято відмову від укладення договору, проте кошти останній зобов’язався повернути до 30 серпня 2007 року, починаючи з червня місяця 2007 року частковими платежами, про що вказано у листі від 23.05.2007р. №5/07.

Проте, станом на 04.09.2007р. кошти не було повернуто, що зумовило позивача звернутись до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

28.12.2007р. відповідачем було перераховано на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти із врахуванням сплаченого державного мита та інформаційно –технічного забезпечення судового процесу у сумі 184 620,28 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку позивача від 28.12.2007р.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач посилався на наступні підставі.

Грошові кошти, що були отримані відповідачем, було отримано без правової підстави.

Таким чином, на думку позивача, відповідно до ст.1214 ЦК України, відповідач повинен сплатити проценти за безпідставне користування коштами протягом 10 місяців.

Згідно розрахунку позивача, останнім було нараховано 3% річних за безпідставне користування коштами в розмірі 4 654,45 грн.

Крім того, позивачем нараховано збитки від інфляції за період лютий –грудень 2007р., в розмірі 29 245,33 грн.

Також, керуючись положеннями ст.ст.173, 174, ч.6 ст.231 Господарського кодексу України, позивачем нараховано відсотки визначені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що складають 12 662,14 грн.

Отже, загальна сума нарахованих позивачем штрафних санкцій становить 46 561,92 грн.

Відповідач проти позову заперечував, у відзиві на позов посилався на наступне.

Позивач, якому 02.02.07р. була зроблена усна пропозиція про укладення договору, з терміном прийняття пропозиції до 05.02.07р. прибув у вказаний термін і заявив про повне і безумовне прийняття пропозиції до 05.02.07р. прибув у вказаний термін і заявив про повне і безумовне прийняття пропозиції, узгодив всі істотні умови договору, в тому числі і по плануванню приміщення, і гарантуючи, що йому не потрібен додатковий час, вважав за недоцільне укладення договору завдатку, надав свої реквізити, та мав виготовити узгоджену сторонами схему планування приміщення та прибути до 15 год. того ж дня для підписання письмового договору.

Істотними умовами договору з позивачем, крім передбачених законодавством, було узгодження розміру авансового платежу, який становив плату за 4 міс. оренди та мав бути перерахований протягом 5 робочих днів з дня укладання договору, термін передачі приміщень в суборенду, а саме до 01.05.2007 року.

Посилаючись на крайню зайнятість та запропонувавши вважати договір укладеним усно у зв’язку з досягненням згоди по всіх істотних умовах, в тому числі і по плануванню приміщення, позивач запропонував негайно приступити до виконання договору на, що відповідач погодився. В той же день позивачу було направлено рахунок №ГБ-0000017 від 05.02.07р. і позивач із свого боку, на виконання умов договору, здійснив перерахування авансового платежу за 4 місяці.

За оговореними сторонами умовами договору кошти були направлені на закупівлю будівельних матеріалів для завершення робіт по теплопостачанню та плануванню приміщення, що мало бути передано в суборенду позивачу (платіжні доручення №107 від 07.02.07р. та №109 від 09.02.07р.).

Відповідач зазначив, що останній приступив до виконання договору розпочавши встановлення перегородки та встановлення систем опалення.

21.02.07р. позивач звернувся з проханням повернути ніби –то помилково перераховані кошти не відмовляючись від договору, виконання якого фактично було розпочато.

В травні 2007 року позивачем було повідомлено відповідача про те, що знайдено інше приміщення, яке позивач нещодавно зайняв.

В зв’язку з чим, відповідачем було прийнято рішення про розірвання договору та повернення коштів частковими платежами починаючи з червня 2007 року по 30 серпня 2007р., що відображено в листі №5/07 від 23.05.07р.

Кошти позивачу було повернуто платіжним дорученням від 28.12.2007р., як задоволення позовних вимог у сумі 184620,28 грн.

Також відповідач, зазначив, що кошти, які були перераховані позивачем в якості авансового платежу, неможливо було вилучити з обігу через їх використання по внутрішньому плануванню приміщення та встановленню систем опалення відповідно до планування приміщення, яке позивач узгодив і мав прийняти в суборенду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.641 Цивільного кодексу України, пропозиція укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов’язаною у разі її прийняття.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, в січні 2007 року позивач виявив намір укласти з відповідачем договір суборенди 602 кв.м. офісної площі за адресою: м. Київ, пр-т Відрадний,95.

Пропозиція щодо укладання вищевказаного договору була прийнята з боку відповідача, в зв’язку з чим сторонами в усному порядку були узгоджені істотні умови договори суборенди.

Однією з істотних умов договору суборенди було узгодження розміру авансового платежу, який мав сплатити позивач, та який направлявся на закупівлю необхідних будівельних матеріалів для здійснення планування приміщення та встановлення систем опалення, що передавалось в суборенду.

Відповідно до п.2 ст.642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно матеріалів справи, позивач прийняв вищенаведені умови, щодо укладення договору суборенди, та на виконання останніх здійснив відповідні дії по перерахуванню авансового платежу в розмірі 182 657,28 грн., що в свою чергу підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями №107 від 07.02.2007р., №109 від 09.02.2007р.

В своїх твердженнях позивач посилався на те, що останній повідомив відповідача про відмову щодо укладання договору суборенди та проханням повернути перерахований раніше авансовий платіж за оренду в розмірі 182 657,28 грн.

Слід зазначити на безпідставність та необґрунтованість вказаних вище посилань позивача, виходячи з наступного.

В матеріалах справи наявне письмове повідомлення позивача №2774 від 21.02.2007р., в якому вказано про повернення помилково перерахованих на рахунок відповідача коштів в розмірі 182 657,28 грн. згідно рахунку №ГБ-17 від 05.02.2007р.

З листа №5/07 від 23.05.2007р., наданого відповідачем, вбачається, що останній надав згоду на повернення вказаних коштів до 30 серпня 2007 року починаючи з червня 2007 року частковими платежами, у зв’язку з тим, що вказані кошти були направлені для виконання робіт по внутрішньому плануванню, згідно вимог позивача, приміщення яке надавалось в суборенду.

Зазначена сума була повернута відповідачем 28.12.2007р., що підтверджується копією банківської виписки.

Як вбачається з матеріалів справи затримкою повернення вказаних коштів слугувало те, що відповідачем останні були направленні на виконання вищевказаних домовленостей з позивачем стосовно укладання договору суборенди, а саме на закупівлю будівельних матеріалів на роботи по реконструкції та улаштуванню приміщень для орендарів, що підтверджується наданими відповідачем копіями платіжних документів, видаткових накладних, на закупівлю необхідних будівельних матеріалів.

Таким чином, враховуючи наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій, за користування безпідставно набутими грошовими коштами, у вигляді 3% річних, збитків від інфляції та відсотків в розмірі, які визначені обліковою ставкою Національного банку України на загальну суму 46 561,92 грн., слід визнати безпідставними та необґрунтованими виходячи з наступного.

Слід вказати, що положення статей 1212 та 1214 Цивільного кодексу України, визначають підстави виникнення зобов’язань у зв’язку з набуттям, збереженням майна без додаткової правової підстави.

Отже, основним правилом застосування вказаних положень закону є відсутність правової підстави щодо перерахування коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, а також наявних платіжних доручень №107 від 07.02.2007р., №109 від 09.02.2007р., кошти в розмірі 184 620,28 грн. були перераховані позивачем в якості авансового платежу за оренду приміщення, про що було визначено в розділі «призначення платежу»у вказаних платіжних документах, а також на виконання попередньої домовленості сторін щодо укладання договору оренди.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач не відмовлявся від домовленості щодо укладання договору суборенди, та в свою чергу здійснював необхідні заходи щодо внутрішнього планування та оздоблення приміщення, яке повинно було бути передано позивачу у суборенд не користування.

Таким чином, посилання позивача на безпідставність отримання відповідачем вказаних грошових коштів, та нарахування відсотків, є безпідставними та необґрунтованим.

Щодо положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, якою позивач керувався при нарахуванні відсотків та індексу інфляції, слід вказати наступне.

Вищевказана стаття закону, застосується у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов’язання.

Крім того, слід зазначити, що ст.625 Цивільного кодексу України у частині, що передбачає сплату процентів, є спеціальною стосовно ст.536 Цивільного кодексу України, яка встановлює проценти за користування чужими грошовими коштами. Стаття 536 ЦК України стосується всіх випадків користування чужими грошовими коштами, а ст.625 ЦК України встановлює проценти лише на випадок прострочення виконання грошового зобов’язання.

В даному випадку в результаті перерахування позивачем відповідачу грошових коштів в розмірі 184 620,28 грн. в якості авансового платежу за оренду приміщення, грошове зобов’язання не виникає, а припиняється.

Вимоги щодо нарахування індексу інфляції, також враховуються лише при простроченні саме грошового зобов’язання.

Також, слід визнати безпідставною, та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, вимога позивача в частині стягнення з відповідача відсотків в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, в сумі 29 245,33 грн., нарахованих на підставі ч.6 ст.231 Господарського кодексу України.

Норми вказаної статті, також застосовуються у випадку порушення саме грошових зобов’язань.

Отже, з наведеного вбачається, що отримані відповідачем кошти не були набуті безпідставно, а також у відповідача не виникало грошових зобов’язань перед позивачем.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не були надані суду докази на підтвердження викладеного в позові.

За таких обставин суд вважає, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 4 654,45 грн., збитків від інфляції в розмірі 29 245,33 грн., відсотків визначених в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що складають 12 662,14 грн., безпідставними та необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по оплаті державного мита, інформаційно-технічного забезпечення судового процесу згідно ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 75, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.84 ГПК України.

Суддя М.Є. Літвінова

Дата підписання

повного тексту рішення:19.06.2008р.