СУД  РІВНЕНСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
м. Рівне, вул. Яворницького, 59
Постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20"
вересня 2007 р.
Справа №  19/291

Господарський
суд Рівненської області в складі головуючого судді  Тимошенко О.М. за участю  секретаря судового засідання  помічника судді Гудима Л.І.

За
позовом   підприємецьОСОБА_1

до відповідача
Головне управління інспекції на автомобільному транспорті в особі
Територіального управління Головавтотрансінспекції в м. Києві

про
визнання нечинною постанови № 034880 від 19.10.2006 року

В судовому засіданні
приймали участь:

від позивача
-ОСОБА_1.;

від
відповідача-не
з'явився

Статті  27, 29, 49, 51, 127 Кодексу адміністративного
судочинства  України  роз'яснені.

СУТЬ
СПОРУ:  Позивач
звернувся до господарського суду Рівненської області (як окружного
адміністративного суду) з позовом про визнання нечинною постанови № 034880 від
19.10.2006 року начальника територіального управління Головавтотрансінспекції в
місті Києві Сергієнка В.С. про застосування до суб'єкта підприємницької
діяльності фінансових санкцій в сумі 1700,00 грн. Вимоги обгрунтовує тим, що
відповідач при відсутності законних підстав для проведення перевірки (планової,
позапланової), здійснив іншу не передбачену чинним законодавством перевірку,
склав акт неналежної форми та виніс спірну постанову з порушенням норм
Постанови Кабінету Міністрів України № 143 від 29.01.2003 р. "Про
затвердження Порядку здійснення державного контролю на автомобільному
транспорті загального користування". Просить позов задоволити.

Відповідач
у поданих письмових запереченнях зазначає, що дії головавтотрансінспекції при
здійсненні перевірки і складанні відповідних актів відповідають чинному законодавству.
Просить в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши
матеріали справи, заслухавши представників сторін, вивчивши подані ними докази,
господарський суд-

ВСТАНОВИВ:

12
вересня 2006 року державним інспектором територіального управління Головавтотрансінспекції
в м. Києві Черниш В.М. було складено акт перевірки дотримання вимог
законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень
пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 004957 на автомобілі марки
Мерседес, д.н. НОМЕР_1, який належить підприємцю ОСОБА_1. Перевірка
здійснювалась у місті Києві на стоянці залізничного вокзалу. Як вказано в акті,
під час перевірки виявлено таке порушення: водій здійснює пасажирські
перевезення "Київ-Рівне" (не регулярні), про що свідчить запис у дорожньому
листі. Відсутня ліцензійна картка, договір між перевізником та
замовником-пасажирами Гнатюк, ... , чим порушено ст. 39 ЗУ "Про
автомобільний транспорт".

19
жовтня 2006 року державним інспектором Черниш В.М. складено протокол № 004957
про виявлене під час перевірки 12.09.2006 року автотранспортного засобу
порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідно до якого
зазначено порушення - відсутня ліцензійна картка, договір між перевізником та
замовником-пасажиром транспортних послуг, квитанція про сплату транспортних
послуг, відповідальність за яке передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України
"Про автомобільний транспорт".

19
жовтня 2006 року начальником територіального управління Головавтотрансінспекції
в м. Києві Сергієнко В.С., за результатами розгляду матеріалів справи про
порушення законодавства про автомобільний транспорт ОСОБА_1., винесено
постанову № 034880 про застосування до останнього фінансової санкції в розмірі
1700,00 грн. за допущене порушення, відповідальність за яке передбачена ч.1
абз. 3 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Статтею
60 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що за
порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних
перевізників застосовуються санкції у вигляді штрафу. Накладати такі санкції
від імені центрального органу виконавчої влади з питань автомобільного
транспорту уповноважені посадові особи урядового органу державного управління з
питань контролю на автомобільному транспорті. Цією ж статтею передбачено, що
порядок стягнення у вигляді штрафу за порушення, викладені у цій статті, та
порядок оскарження і опротестування постанови по справі про правопорушення
визначає Кабінет Міністрів України.

Постановою
Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 р. № 143 затверджено Порядок
здійснення державного контролю на автомобільному транспорті загального
користування, згідно пункту 2 якого органами державного контролю є
Мінтрансзв'язку, Головавтотрансінспекція, територіальні органи
Головавтотрансінспекції.

Згідно
вимог статті 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" державний
контроль автомобільних перевізників здійснюється посадовими особами органу
державного контролю (далі-посадові особи) шляхом проведення рейдових перевірок.
Цією ж статтею визначено, що відносно перевізника протягом кварталу може бути
проведена лише одна рейдова перевірка. Як встановлено при розгляді
адміністративної справи, протягом кварталу таких перевірок відносно позивача
було проведено дві (справа № 19/290), чим суб'єктом владних повноважень було
порушено порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті.

За
результатами здійснення 12.09.2006 року посадовими особами територіального
управління Головавтотрансінспекції в м. Києві перевірки транспортного засобу,
що використовувався підприємцем ОСОБА_1. для нерегулярних автомобільних
перевезень, було виявлено порушення вимог законодавства про автомобільний
транспорт, про що складено Акт проведення перевірки дотримання вимог
законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень
пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 004957, згідно якого керівник
територіального управління Головавтотрансінспекції в м. Києві, як керівник
органу державного контролю, розглянув справу і згідно наявних підстав ухвалив
постанову № 034880 про застосування до суб'єкта підприємницької діяльності
фінансових санкцій.

Проведеною
перевіркою, інспектором було встановлено, що під час здійснення нерегулярних
перевезень у водія були відсутні ліцензійна картка, договір між перевізником та
замовником-пасажиром транспортних послуг, квитанція про сплату транспортних
послуг.

Статтею
39 Закону України "Про автомобільний транспорт" закріплено   перелік документів, які необхідно мати
перевізнику для нерегулярних пасажирських перевезень. Зокрема, автомобільного
перевізника -  ліцензія, документ, що
засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи,
передбачені законодавством України; для водія автобуса - посвідчення водія
відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, ліцензійна
картка, дорожній лист,  договір із
замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних
послуг, інші документи, передбачені законодавством.

Матеріали
справи свідчать, що позивач зареєстрований як суб'єкт підприємницької
діяльності, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної
особи-підприємця НОМЕР_1 від 04.03.1994 року та має ліцензію НОМЕР_2 від
12.01.2006 р. на надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом загального користування (крім таксі).

Як
вбачається  з дослідженої в судовому
засіданні ліцензійної картки НОМЕР_3, ОСОБА_1 дозволена діяльність з внутрішніх
перевезень пасажирів автомобільним транспортом загального користування (крім
надання послуг перевезення пасажирів та їх багажу на таксі).

Тобто,
у перевізника на момент перевірки були наявні всі передбачені законодавством
документи.

Посилання
відповідачів про відсутність документів, зазначених в акті перевірки,
спростовує представлені представником позивача: ліцензійна картка,  договір про надання послуг з перевезення
пасажирів від 11.09.2006 р., квитанція про сплату послуг з нерегулярних
автомобільних перевезень від 12.09.06 р., витяг з книги обліку доходів і
витрат.

На
думку суду, позовні вимоги позивача в судовому засіданні знайшли своє
підтвердження, є обґрунтованими, доведеними, та не спростовані відповідачем.

Згідно
з п.26 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті,
затвердженого постановою КМУ № 143 від 29.01.2003 року, керівник органу
державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування
фінансових санкцій, за наявності до того підстав. Таким чином, акт проведення
перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час
виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, є лише
підставою для застосування фінансової
санкції, тобто надає контролюючому органу право застосувати
відповідну  адміністративно-господарську
санкцію, а не покладає на нього такий обов'язок. Відповідне рішення повинно
прийматись за результатами розгляду всіх матеріалів та оцінки всіх фактичних
обставин справи.

Відповідач,
накладаючи на позивача стягнення наведеного не врахував, як і не надав значення
іншим обставинам її господарської діяльності, натомість видав постанову про
накладення фінансової санкції обмежившись лише тим фактом, що дії позивача
формально підпадають під ознаки правопорушення, відповідальність за яке
встановлена ч. 1 абз. 3 ст. 60 Закону України „Про автомобільний транспорт”.
Тим самим, відповідач порушив і принципи застосування
адміністративно-господарських санкцій, зокрема не забезпечив об'єктивності  розгляду і не
врахував всіх обставин справи.

Передбачена
Законом України "Про автомобільний транспорт" та застосована до
позивача санкція, підпадає  під  визначення адміністративно-господарської, яка
відповідно до ст.238 ГК України, є заходом організаційно-правового або
майнового характеру, що спрямований на припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його наслідків.

Судом
встановлено, що позивачем під час провадження підприємницької діяльності
по  наданню послуг з перевезення
пасажирів фактично не було допущено жодних порушень  вимог ст.39 Закону України „Про автомобільний
транспорт", тому застосовування до нього
організаційно-правових заходів не може мотивуватися їх спрямованістю на
припинення правопорушення  і тим більше
спрямованістю на ліквідацію наслідків правопорушення, в зв'язку з відсутністю
останніх.

Відповідно
до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті
вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного
балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів
особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);  з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення;  своєчасно, тобто
протягом розумного строку.

За
наведених обставин суд рахує, що оспорювана постанова, видана відповідачем  без урахування усіх обставин, що мали
значення для її  прийняття та  без належної перевірки наявності правових
підстав для накладення адміністративно-господарської санкції. Застосована
спірним рішенням до позивача міра відповідальності не відповідає ні вимогам
доцільності,  ні вимогам збалансованості.

За
таких обставин, суд дійшов висновку, що постанова Територіального управління Головної
державної інспекції на автомобільному транспорті у м. Києві № 034880 від
19.10.2006 року не відповідає фактичним обставинам справи та положенням
законодавства, що визначає підстави та порядок покладення на особу
адміністративно-господарської відповідальності, вимогам справедливості,
розумності та адекватності, і  порушує
охоронювані законодавством інтереси позивача на здійснення певного виду
підприємницької діяльності, а відтак підлягає до скасування.

Керуючись   ст.ст. 160-163   Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

постановив:

Позов
задоволити.

Скасувати
постанову начальника Територіального управління Головної державної інспекції на
автомобільному транспорті в м. Києві № 034880 від 19.10.2006 року про
застосування до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 фінансової санкції
в розмірі 1700,00 грн.

Сторона,
яка не погоджується з постановою має право на апеляційне оскарження. Заява про
апеляційне оскарження постанови суду
першої інстанції подається протягом 10 днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього
Кодексу -згідно складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом 20-ти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Суддя
Тимошенко О.М.