КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26.11.2007
№ 05-6-4/1042

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:          Капацин  Н.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Євдотьєва І.М. (довір. від № 45
від 26.06.07)

від відповідача - 1. не з'явився

2. не з'явився третьої
особи -          не з'явився

прокуратури
-       Карпенко Н.М. (посв. № 17 від
18.01.07)

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

на ухвалу Господарського суду м.Києва від
23.10.2007

у справі № 05-6-4/1042

за позовом                               заступника
прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення
Фонду державного майна України по м. Києву

до                                                   1.
Товариства з обмеженою відповідальністю "Аларіт Україна"

2. Відкритого акціонерного товариства "Київспецсільгоспмонтаж"

третя особа           Суб'єкт
підприємницької діяльності Приватний нотаріус Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_1

про
визнання недійсним правочину

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від
23.10.07 відмовлено заступнику прокурора міста Києва у прийнятті позовної заяви
в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна
України по м. Києву на підставі пункту 1 статті 62 Господарського
процесуального кодексу України.

Ухвала суду першої інстанції
ґрунтується на тому, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12
Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі
справи, у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні
господарських договорів та з інших підстав, а також у спорах про визнання
недійсними актів з підстав, зазначених у законодавстві. Згідно з роз'ясненням
президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 „Про деякі
питання вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи
інших органів” акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих
органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові
наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Нормативний акт - це
прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції
офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права,
носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Акти
ненормативного характеру породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта,
якому вони адресовані. Суд першої інстанції зазначив, що такий спір, визнання
недійсною заяви про відмову від права власності на майно, не підвідомчий господарським
судам, оскільки вказана заява не є актом в розумінні статті 12 ГПК України.

Не
погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, заступник прокурора
звернувся з апеляційним поданням, в якому просить Київський апеляційний
господарський суд скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.10.07
та направити позовну заяву до суду першої інстанції для розгляду.

В
апеляційному поданні заступник прокурора вказує на те, що предметом позовних
вимог прокурора є визнання недійсним саме одностороннього правочину щодо
відмови від права власності на майновий комплекс державної власності, а не акту
ревізії чи будь-якої іншої перевірки.

Відповідно
до частині 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам
підвідомчі спори, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні
господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна.

Нотаріально
завірена заява голови правління ВАТ „Київспецсільгоспмонтаж” Сподіна С.Ю.
укладена 04.11.05 має всі ознаки одностороннього правочину, оскільки носить
вольовий характер, спрямований на досягнення результату та створює обов'язки
лише для особи, яка її вчинила.

Односторонній
правочин - це юридичний факт, який породжує права та обов'язки лише у однієї
особи, яка її вчинила, а акти державних та інших органів направлені на
неодноразове їх застосування та врегулювання поведінки у визначеного певного
кола суб'єктів, якому вони адресовані.

Крім
того, стаття 11 Цивільного кодексу України встановлює різницю між підставами
виникнення цивільних прав та обов'язків при укладенні договорів та інших
правочинів  та підставами їх виникнення
безпосередньо з актів органів державної влади або місцевого самоврядування.

Отже,
ототожнення судом першої інстанції правочину та акту суперечить вимогам
цивільного законодавства, роз'ясненням президії Вищого господарського суду
України від 12.03.99 № 02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням угод недійсними„ та рекомендаціям президії Вищого
господарського суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 „Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи
інших органів”.

Розгляд апеляційного подання
призначено на 26.11.07.

В судове засідання апеляційної
інстанції 26.11.07 не з'явилися представники ТОВ „Аларіт Україна”, ВАТ
„Київспецсільгоспмонтаж” і Суб'єкта підприємницької діяльності - Приватного
нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1, заяв, клопотань про
неможливість прийняти участь в судовому засіданні не надали.

Матеріали
справи містять докази належного повідомлення учасників судового процесу про
дату та час розгляду справи, ухвала про призначення до розгляду апеляційної
скарги вручена поштовою установою 17, 19.11.07 сторонам по справі, що
підтверджується поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Враховуючи
те, що явка представників сторін у засідання апеляційної інстанції не визнана
обов'язковою, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвали
Господарського суду м. Києва за наявними матеріалами без представників
відповідачів і третьої особи.

Дослідивши
доводи апеляційного подання, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення
представників позивача та прокуратури колегія суддів встановила наступне:

Заступник
прокурора міста Києва звернувся з позовом в інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву до
Господарського суду міста Києва про визнання недійсною заяви голови правління
ВАТ „Київспецсільгоспмонтаж” Сподіна С.Ю. про відмову від права власності на
майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кіровоградська, 35/38,
загальною площею 8 840,2 кв.м. на користь ТОВ „Аларіт Україна”.

Позовні
вимоги заступник прокурора обґрунтовує тим, що згідно нотаріально посвідченої
заяви від 04.11.05 голова правління ВАТ „Київспецсільгоспмонтаж” Сподін С.Ю.
відмовився від права власності на майно, загальною площею 8 840,2 кв.м. на
користь ТОВ „Аларіт Україна” в порядку статті 347 Цивільного кодексу України на
умовах, викладених в окремо підписаному договорі. Однак, на момент підписання
вказаної заяви такий договір не укладався. Частина 3 статті 347 Цивільного
кодексу України передбачає, що у разі відмови від права власності на майно,
право на яке підлягає державній реєстрації, право власності на нього
припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до
державного реєстру. Об'єктом позовних вимог є майновий комплекс державного
підприємства заводу „Побутмаш”. Відповідно до наказу Фонду державного майна
України від 20.09.04 „Про перелік об'єктів, що підлягають приватизації” № 1936
цілісний майновий ДП заводу „Побутмаш” включено до переліку об'єктів державної
власності групи „А”, що підлягають приватизації шляхом продажу за конкурсом.

Згідно
частини 4 статті 11 Закону України „Про приватизацію державного майна”, з
моменту прийняття рішення про приватизацію майна державного підприємства орган,
що здійснює управління майном цього підприємства, передає у встановленому
порядку функції з управління цим майном державним органам приватизації.

Відповідно
пункту 2 статті 121 Конституції України на Прокуратуру України покладається
представництво   інтересів громадян або
держави в суді у випадках, визначених законом.

Зазначене
конституційне    положення знайшло своє
відображення і в статті 36 Закону України “Про прокуратуру”, де вказується, що
представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає   у здійсненні прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів держави, у випадках передбачених
законом.

Як
вказано в частині першій статті 2 ГПК України господарський суд порушує справи
за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до
господарського суду в інтересах держави. При цьому у відповідності з вимогами
частини З статті 2 ГПК України прокурор, який звертається до господарського
суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також
вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних
відносинах.

Зазначена
правова позиція знайшла своє відображення і в рішенні Конституційного Суду
України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 (далі - рішення КСУ) у справі за
конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної
прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного
процесуального кодексу України, де суд вирішив, що прокурори та їх заступники у
кожному конкретному випадку самостійно визначають з посиланням на законодавство,
на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися
порушення матеріальних чи інших інтересів держави, обґрунтовують у позовній
заяві необхідність їх захисту та зазначають орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

В позовній заяві прокурор зазначає,
що оспорюванню заявою голова правління ВАТ „Київспецсільгоспмонтаж” відмовився
від права власності на майно, яке є державним, а саме майновий комплекс
державного підприємства заводу „Побутмаш”. Прокурор не довів і в матеріалах
справи відсутні таки докази, що вказане майно є державним, крім того, в
оспорюваній заяві не зазначені ніякі ідентифікуючі ознаки цього майна.

Апеляційна інстанція погоджується з
висновками суду першої інстанції, що заява про відмову від права власності на
майно не є актом в розумінні статті 12 ГПК України. Дану заяву не можна
розглядати і як правочин, як про це стверджує прокурор.

Відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 208 ЦК України передбачає, що
правочин між юридичними особами вчиняється у письмовій формі.

В
оспорюваній  заяві зазначається, що ВАТ
„Київспецсільгоспмонтаж” на підставі статті 347 Цивільного кодексу України
відмовляється від права власності на майно, що знаходиться за адресою: м. Київ,
вул. Кіровоградська, 35/38, загальною площею 8 840,2 кв.м. на користь ТОВ
„Аларіт Україна”, на умовах визначених в окремо підписаному договорі. В
матеріалах справи такий договір відсутній. Заступник прокурора в судовому
засіданні апеляційної інстанції пояснив, що такий договір не укладався, як нема
і акта прийому-передачі даного майна.

Дана
заява свідчить тільки про намір ВАТ „Київспецсільгоспмонтаж” не зберігати в
майбутньому будь-які права на це майно. Крім того, в заяві зазначається, що
Товариство відмовляється від майна на умовах визначених в окремо підписаному
договорі.

Колегія
суддів вважає, що оспорювана заява голови правління ВАТ
„Київспецсільгоспмонтаж” від 04.11.05 не може
бути правовстановлюючим документом для переходу права власності на
майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кіровоградська, 35/38 до
Товариства з обмеженою відповідальністю „Аларіт Україна”.

Також
в обґрунтування позовних вимог прокурором чи позивачем не надано жодного
доказу, що майновий комплекс по вул. Кіровоградській, 35/38 в м. Києві  належав до державної власності та був у
власності Державного підприємства заводу „Побутмаш”, яким чином майно вибуло з
оперативного управління заводу „Побутмаш”.

Якщо
розглядати версію прокуратури, що заява голови правління ВАТ
„Київспецсільгоспмонтаж” Сподіна С.Ю., посвідчена 04.11.05 приватним нотаріусом
ОСОБА_1 є правочином, то заявником не надано обгрунтовуючих документів, що
Сподін С.Ю. не мав права відчужувати майно, яке не належить ВАТ
„Київспецсільгоспмонтаж”, або голова правління ВАТ „Київспецсільгоспмонтаж”
Сподін С.Ю. здійснив відчуження цього майна з перевищенням повноважень.

Момент
припинення права власності на ту чи іншу річ залежить від її якостей. Так,
згідно пункту 3 статті 347 Цивільного кодексу України у разі відмови від права
власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право
власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника
відповідного запису до державного реєстру.

Оскільки,
між ВАТ „Київспецсільгоспмонтаж” і ТОВ „Аларіт Україна” договір не укладався
дана заява не може бути підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Крім
того, такий спосіб захисту, як визнання заяви недійсною, не передбачений ні
Господарським кодексом України, ні Цивільним кодексом України.

Стаття
16 Цивільного кодексу України передбачає спосіб захисту  цивільного права та інтересу, зокрема,
визнання правочину недійсним, а частина 2 статті 20 Господарського кодексу
надає право суб'єкту господарювання захистити своє право і законні інтереси
шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом,
але позовна заява і обґрунтовуючи її документи не містять доказів, що
оспорювана заява голови правління ВАТ „Київспецсільгоспмонтаж” має ознаки угоди
чи правочину, має правові наслідки щодо переходу права власності на майновий
комплекс, не підтверджено інформацію, що цілісний майновий комплекс ДП заводу
„Побутмаш” включено до переліку об'єктів, що підлягають приватизації та об'єкт,
що підлягає приватизації згідно наказу Фонду державного майна України № 1936
від 20.09.04 є тим самим об'єктом, від права власності на який відмовився
голова правління ВАТ  „Київспецсільгоспмонтаж”
Сподін С.Ю. за заявою від 04.11.05.

За
таких обставин колегія суддів вважає, що Господарським судом міста Києва
обґрунтовано не прийнято до розгляду позовну заяву заступника прокурора міста
Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного
майна України по м. Києву до Товариства з обмеженою відповідальністю „Аларіт
Україна” і Відкритого акціонерного товариства „Київспецсільгоспмонтаж” про
визнання правочину недійсним.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.101-106 Господарського процесуального кодексу, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Ухвалу Господарського суду міста Києва від
23.10.2007                    №
05-6-4/1042 залишити без змін, апеляційне подання заступника прокурора міста
Києва в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного
майна України по місту Києву без задоволення.

2.
Позовні матеріали та апеляційну скаргу повернути до Господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя

Судді

30.11.07 (відправлено)