ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

17.10.07                                                                                           Справа  № 15/21

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді                                         Процика Т.С.

суддів                                                            Галушко Н.А.

Юрченка Я.О.

при секретарі судового засідання Трускавецькому В.П.

розглянув           у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства (далі КП) «Водотеплосервіс»від 25.07.2007р. № 936

на рішення           Господарського суду Івано-Франківської області від 08.07.2007р.

у справі           № 15/21

за позовом           Закритого акціонерного товариства (далі ЗАТ) «Лукор», м. Калуш Івано-Франківської області

до           КП “Водотеплосервіс”, с. Калуш Івано-Франківської області

про           стягнення 1 361 874, 83 грн.

за участю представників:

від позивача –Марчак М.П. –юрисконсульт;

від відповідача –не з’явився.

Представнику позивача права і обов’язки, передбачені ст.22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), роз’яснено.

Учасники судового процесу належним чином повідомлені про час, дату і місце судового засідання, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (рекомендованої кореспонденції –листів, якими надіслано ухвалу апеляційного господарського суду про призначення до розгляду справи у судовому засіданні), які є в матеріалах справи.

Враховуючи ті обставини, що в учасників судового процесу було достатньо часу щоб здійснити усі дії (подати докази, клопотання тощо), які вони вважали за необхідне щодо даного спору, а також те, що на адресу апеляційного господарського суду не надходило заяв, клопотань про відкладення розгляду справи, у матеріалах справи є всі необхідні докази для вирішення даного спору, зокрема, перегляду його в апеляційному порядку, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача (скаржника).

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 08.07.2007р., суддя Деделюк Б.В., позов задоволено частково, стягнуто з  КП «Водотеплосервіс», вул. Окружна, 8, м. Калуш, Івано-Франківська область, 77300 (ідент. код  32364207) на користь ЗАТ «Лукор», вул. Промислова, 4, м. Калуш, Івано - Франківська область, 77306 (ідент. код 31256759) -  1 165 689,20 грн. - основного боргу, інфляційних збитків в сумі 80 192,43 грн., 3% річних у розмірі  17 120,17 грн., пені в сумі 78 256,39 грн.; відмовлено в задоволенні  позову в частині стягнення  пені в сумі 20616,64 грн.; відмовлено відповідачу щодо задоволення клопотання про відстрочку виконання рішення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване положеннями норм ст.ст. 525, 526, 549, 550 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.ст.174, 193, 230, 232 Господарського кодексу України (далі ГК України), а також зокрема тим, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач позовні вимоги в частині основного боргу в сумі 1 165 689,20 грн., інфляційних збитків в сумі 80 192,43 грн. та 3% річних у розмірі 17 120,17 грн. визнає, однак проти стягнення пені в сумі 98 873,03 грн. заперечує з тих підстав, що позивачем невірно розраховано суму пені за несвоєчасну сплату ним платежів за надані комунальні послуги за період з січня по грудень 2006 року, оскільки відповідно до обґрунтованого розрахунку пені сума пені повинна становити 78 256, 39 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, КП “Водотеплосервіс”, відповідач у справі, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.07.2008р. у справі № 15/21 в частині відмови у відстрочці виконання рішення, прийняти рішення про відстрочення на 1 рік виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.07.2008р. у справі № 15/21.

Скаржник посилається зокрема на те, що оскаржене рішення місцевого господарського суду прийняте з порушенням норм процесуального права, а саме: ст.43, п.6 ст.83 ГПК України.

ЗАТ «Лукор», позивач у справі, подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.07.2008р. у справі № 15/21 без змін, а апеляційну скаргу відповідача –без задоволення з підстав правомірності і обґрунтованості рішення.

Представник позивача у судовому засіданнях підтримав свої доводи та заперечення на апеляційну скаргу, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, а також поясненнях, наданих у судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заслухавши пояснення представника позивача у судовому засіданні, суд встановив наступне.

Відповідачем оскаржується рішення суду першої інстанції в частині відмови у відстрочці виконання рішення, проте відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

ЗАТ «Лукор» звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до КП «Водотеплосервіс», про стягнення  1 361 874, 83 грн., в тому числі: 1 165 689, 20 грн. - основного боргу, 80 192, 43 грн. - інфляційних збитків, 17 120, 17 грн. - 3% річних та 98 873, 03 грн. - пені.

Як встановлено місцевим господарським судом і це вбачається з матеріалів справи 1 січня 2005р. між відповідачем (замовником) та позивачем (виконавцем) укладено договір № 5 на приймання та очищення стічних вод (а.с.а.с.8-13).

Згідно з п.1.1 договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов’язання приймати на очищення господарсько-побутові стоки на умовах, що наведені в даному договорі.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст.905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови погоджується з судом першої інстанції у наступному.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Таким чином, підстави виникнення зобов’язань (цивільних прав та обов’язків) встановлені ст.11 ЦК України, вони виникають зокрема з договорів (що і є у даному випадку), тобто носять диспозитивний характер. Це полягає у обов'язку сторін договору виконувати взяті на себе зобов'язання, визначені умовами цього договору.

Згідно з п.3.4. укладеного між сторонами договору № 5 від 01.01.2005 року, розрахунок за очищення стоків «Замовник»здійснює до 10 числа місяця, наступного за звітним, за фактично очищені стоки у звітному місяці на підставі  двостороннього акту шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок «Виконавця».

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.174 ГК України Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1, ч.2, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України  суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено судом першої інстанції і це вбачається з матеріалів справи, за період з січня по грудень 2006 року позивач надав відповідачу послуги по очищенню господарсько-побутових стоків на загальну суму 1 397 872,98 грн., що підтверджується відповідними актами про надання послуг: від 31 січня 2006 року;  від 28 лютого 2006 року; від 31 березня 2006 року; від 30 квітня 2006 року; від 31 травня 2006 року; від 31 липня 2006 року від 31 серпня 2006 року; 30 вересня 2006 року; 31 жовтня 2006 року; 30 листопада 2006 року 31 грудня 2006 року (а.с.а.с.14-25).

Однак, в порушення вимог вищевказаного договору, відповідач не виконав свої зобов’язання за надані послуги в повному обсязі, здійснив оплату в сумі 232 183,78 грн., внаслідок чого  заборгованість відповідача перед позивачем  на час розгляду спору у суді першої інстанції склала 1 165 689,20 грн., яка підтверджується відповідним розрахунком суми боргу,  що є предметом даного спору та не спростована відповідачем.

Відповідачем не подано суду доказів про здійснення повного розрахунку за отримані ним послуги з очищення господарсько-побутових стоків за період з січня по грудень 2006 року, тому суд першої інстанції правомірно визнав вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 165 689,20 грн. суми основної заборгованості обґрунтованими, а позов в цій частині таким що підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.1, ч.3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки (штрафу, пені) є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань»платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з ст.3 вищазгаданого Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається з п. 4.1 договору, укладеного між сторонами, узгоджено відповідальність відповідача  за несвоєчасне здійснення оплати, згідно з якою  відповідач зобов’язаний сплатити позивачу пеню в розмірі 0,25% від простроченої суми за кожен день прострочення оплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

З наведеного вбачається, що сума пені за несвоєчасно здійснену плату відповідачем грошового зобов’язання повинна розраховуватись за період з січня по грудень 2006 року і становить 78 256, 39 грн., відповідно до обґрунтованого розрахунку пені, який подав відповідач.

У цьому випадку, з врахуванням вищенаведеного, щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 98 873,03 грн., то в  частині стягнення пені на суму 20616,64 грн. суд першої інстанції правомірно відмовив, у зв’язку з безпідставністю та  необґрунтованістю заявленої  позовної вимоги, оскільки позивачем невірно розраховано суму пені.

Згідно з ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За прострочення виконання грошового зобов’язання відповідачу на підставі ст.625 ЦК України нараховано 3% річних  від простроченої суми та індекс інфляції (обґрунтований розрахунок є в матеріалах справи).

Згідно з ч.4 ст.232 ГК України відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

Відповідно до розрахунку розмір нарахування трьох процентів річних складає 17120,17 грн., розмір інфляційних нарахувань –80192,43 грн.

Відтак, такими, що підлягають до задоволення, оскільки грунтуються на положеннях ст. 625 ЦК України та ч. 4 ст. 232 ГК України, є вимоги позову про стягнення з відповідача трьох процентів річних у розмірі 17120,17 грн. та інфляційних нарахувань у розмірі 80192,43 грн.

Щодо посилань скаржника на неправомірну відмову судом першої інстанції у відстрочці виконання рішення суду строком на 1 рік та порушенням ним (судом) ст.43, п.6 ст.83  ГПК України, то такі посилання є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п.6 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Отже, з наведеного вбачається, що з врахуванням ст.43 та п.6 ст.83 ГПК України суд оцінивши усі зібрані докази, всебічно, повно і об’єктивно розглянувши в судовому процесі всі обставини справив їх сукупності, керуючись законом, має право, а не обов’язок відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Також, апеляційний господарський суд відзначає, що доказів чи обґрунтованих доводів щодо необхідності відстрочки виконання судового рішення відповідач суду не подав, оскільки:

-          посилання на договір про співпрацю між позивачем і відповідачем № 39/5 від 04.05.2005р. та списки щодо заборгованості працівників позивача за житлово-комунальні послуги, складені відповідачем, не мають відношення до визначеного законодавством обов’язку відповідача виконувати зобов’язання по оспореному договору № 5 від 01.01.2005р.  та не можуть кардинально вплинути на погашення відповідачем суми заборгованості перед позивачем;

-          посилання відповідача на його обов’язок згідно з законодавством постачання питної води населенню для забезпечення питних, фізіологічних, санітарно-гігієнічних потреб тощо, є неточним, оскільки на нього також покладено обов’язок з очищення стічних вод для забезпечення того ж населення фізіологічних та санітарно-гігієнічних потреб; а оскільки відповідач сам не проводить прийняття та очищення стічних вод, він уклав договір з позивачем для надання цих послуг; відповідно, припинення надання позивачем цих послуг, у зв’язку з несплатою відповідачем коштів за їх надання, також неможливе у зв’язку з необхідністю забезпечення задоволення населенню фізіологічних та санітарно-гігієнічних потреб; проте, у випадку несплати відповідачем заборгованості за надані послуги позивач не зможе продовжувати їх надання;

-          щодо посилання скаржника на наслідки прийнятого судом першої інстанції рішення, які стосуються неможливості надання відповідачем вищезгаданих послуг, і, відповідно, можливості настання техногенно-екологічних та санітарно-епідеміологічних наслідків, то слід зазначити, що припинення надання позивачем послуг по прийняттю та очищенню стічних вод, у зв’язку з їх несплатою відповідачем, може призвести до тих же техногенно-екологічних та санітарно-епідеміологічних наслідків;

-          крім того посилання скаржника на скрутне матеріальне становище у зв’язку з заборгованістю сплати населенням за житлово-комунальні послуги через систематичну несплату, є неточним, підтвердженням цьому є публікація в місцевій газеті «Вікна», де зазначено, що за листопад за водопостачання жителі міста Калуш розрахувались на 101 процент, за водовідведення –на 104 проценти, а загальний рівень розрахунків не нижчий 90-95 відсотків (публікація з газети міститься в матеріалах справи).

Відповідач не подав у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтували неправомірність і безпідставність задоволення заявленого позову судом першої інстанції.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський ПОСТАНОВИВ:

1.          Залишити рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.07.2007 року у справі № 15/21 без змін, а апеляційну скаргу КП «Водотеплосервіс»- без задоволення.

2.          Судові витрати покласти на скаржника.

Ця постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

Постанова оформлена і підписана 11.07.2008р.

Головуючий суддя                                                                          Процик Т.С.

Суддя                                                                                                 Галушко Н.А.

Суддя                                                                                                 Юрченко Я.О.