КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2007                                                                                           № 8/263

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Ропій  Л.М.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - повідомлений, але не з’явився;

від відповідача 1 - Мойсик М.В. – юрисконсульт (дов. № 3848/38 від 24.07.2006);

від відповідача 2 - повідомлений, але не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом"янського р-ну м.Києва

на рішення Господарського суду м.Києва від 20.07.2006

у справі № 8/263

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Оціночна фірма "Промислова нерухомість"

до                                                   Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом"янського р-ну м.Києва

Громадської організації "Центр правової допомоги населенню "Громадський захисник"

про                                                  внесення змін в договір оренди нерухомого майна від 19.04.2006 та визнання договору оренди нерухомого майна від 10.03.2006 недійсним

Розпорядженням Голови Київського апеляційного господарського суду від27.11.2007 №01-23/1/1 колегію суддів, в провадженні якої знаходилась дана справа змінено; розгляд даної справи доручено наступній колегії: головуюча: Ропій Л.М., судді: Барицька Т.Л., Гольцова Л.А.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м .Києва від 20.07.2006 повністю задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Оціночна фірма “Промислова нерухомість” до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом’янського району міста Києва та Громадської організації “Центр правової допомоги населенню “Громадський захисник”; внесено зміни до договору оренди нежилого приміщення від 19.04.2006; визнано недійсним договір оренди нерухомого майна від 10.03.2006; стягнуто з КП УЖГ Солом’янського району м. Києва та ГО “Центр правової допомоги населенню “Громадський захисник” по 42, 50 грн. державного мита та по 59, 00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Солом’янського району міста Києва не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові Товариству з обмеженою відповідальністю “Оціночна фірма “Промислова нерухомість” відмовити.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Згідно з розпорядженням Солом’янської районної в м. Києві державної адміністрації № 267 від 11.03.2002, надання в орендне користування нежилих приміщень регламентується Положенням “Про порядок користування та розпорядження майном, яке належить до комунальної власності територіальної громади Солом’янського району м. Києва”; рішення про використання майна приймається головою Солом’янської районної в м. Києві державної адміністрації, шляхом видачі розпорядження, яке є єдиною підставою для укладання договору оренди майна.

Відповідно до розпорядження Солом’янської районної в м. Києві державної адміністрації № 305 КП УЖГ Солом’янського району м. Києва надало в оренду Громадській організації “Центр правової допомоги населенню “Громадський захисник” нежитлове приміщення площею 47, 4 мІ, яке знаходиться в будинку №16/14 по вул. Мартиросяна у м. Києві, в установленому порядку не визнано недійсним, а тому відсутні підстави передавати в оренду зазначене приміщення позивачу.

Місцевим господарським судом неповно та однобічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду, не відповідають дійсним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Оціночна фірма “Промислова нерухомість” надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду м. Києва залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення; при цьому зазначає, що твердження відповідача 1, викладені в апеляційній скарзі, про те, що він не має право вносити зміни в договір оренди не відповідають дійсності, оскільки розпорядженням Солом’янської РДА у м. Києві №305 від 10.03.2006 встановлений дворічний строк договору оренди майна, яке надається Громадській організації “Центр правової допомоги населенню “Громадський захисник”, а відповідач 1 уклав договір із відповідачем 2 строком лише на  рік.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2006 провадження у справі №8/263 було зупинено в порядку ст. 79 ГПК України, до розгляду Господарським судом м. Києва адміністративної справи №21/646-А, пов’язаної із даною справою, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Оціночна фірма “Промислова нерухомість” до Солом’янської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання нечинними розпоряджень останньої, а саме: №305 від 10.03.2006 “Про використання майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади Солом’янського району м. Києва” та №595 від 19.04.2006 “Про використання майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади Солом’янського району м. Києва”.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 22.10.2007 апеляційне провадження у даній справі було поновлено, у зв’язку із закінченням Господарським судом м. Києва розгляду адміністративної справи №21/646-А і винесенням відповідної постанови, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду; розгляд справи призначено на 06.11.2007.

06.11.2007 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання від ТОВ “Оціночна фірма “Промислова нерухомість” про відкладення розгляду справи, яке колегія суддів задовольнила та відклала розгляд справи на 27.11.2007.

У судовому засіданні 27.11.2007 представники ТОВ “Оціночна фірма “Промислова нерухомість” та Громадської організації “Центр правової допомоги населенню “Громадський захисник” були відсутні, незважаючи на те, що належним чином повідомлялися про час та місце розгляду даної справи, про що свідчить відповідний штамп господарського суду апеляційної інстанції з відміткою про відправку документа, зроблений на звороті у лівому нижньому куті ухвали Київського апеляційного господарського суду про відкладення розгляду справи від 06.11.2007, згідно з вимогами Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Голови Вищого господарського суду України від 10.12.2002 № 75.

Згідно з ч.2 ст.101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

При розгляді апеляційної скарги, апеляційним господарським судом були досліджені матеріали справи, обговорені усі обставини справи і встановлено наступне.

З 2000 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Оціночна фірма “Промислова нерухомість” (надалі позивач) було орендарем нежилого приміщення у будинку №16/14 по вул. Мартиросяна у м. Києві; спочатку, за договором №172, укладеним з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву, позивач орендував приміщення площею 78, 6 мІ; з 2003 року за договором №166, укладеним з Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення “Спецжитлофонд”, позивач орендував приміщення за вищевказаною адресою загальною площею 183, 5 мІ.

01.10.2005 позивач та Комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення “Спецжитлофонд” уклали угоду про розірвання договору оренди нежитлового приміщення №166 від 01.03.2003 у зв’язку із передачею будинку №16/14 по вул. Мартиросяна у м. Києві до Солом’янської районної у м. Києві державної адміністрації.

16.11.2005 позивач звернувся з листом №11-16/01 до Голови Солом’янської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просив переоформити договір оренди нежитлового приміщення за адресою: вул. Мартиросяна, №16/14 у м. Києві на новий строк.

Листом від 28.12.2005 за № 11368/01 Солом’янська районна у м. Києві державна адміністрація повідомила позивача про те, що питання про надання йому в оренду приміщення у будинку №16/14 по вул. Мартиросяна у м. Києві буде розглянуто на комісії з питань використання майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади Солом’янського району м. Києва, після отримання балансоутримувачем технічної документації БТІ та документів, що підтверджують правомірність зайняття ТОВ “Оціночна фірма “Промислова нерухомість” зазначеного приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи 19.04.2006 Солом’янською районною у м. Києві державною адміністрацією прийнято розпорядження №595 “Про використання майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади Солом’янського району м. Києва”, згідно з додатком №1 якого позивачу вирішено надати в орендне користування строком на 11 місяців нежиле приміщення у будинку №16/14 по вулиці Мартиросяна у м. Києві загальною площею 135, 8 мІ; орендодавцем вказаного приміщення визначено Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Солом’янського району міста Києва (надалі – відповідач 1).

19.04.2006 між позивачем та відповідачем 1 укладено договір оренди нерухомого майна (нежилих будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади Солом’янського району м. Києва (надалі договір оренди), п. 1.1 якого встановлено, що відповідач 1, орендодавець по договору, на підставі розпорядження Солом’янської районної у м. Києві державної адміністрації №595 від 19.04.2006 передає, а позивач, орендар по договору, приймає в оренду об’єкт оренди – нежиле приміщення у будинку №16/14 по вул. Мартиросяна у м. Києві, загальною площею 135, 8 мІ (п. 2.1. договору); в той же день, сторони по договору підписали акт приймання-передачі вказаного приміщення (додаток №2 до договору), та додаткову угоду до договору оренди, якою внесли зміни в п. 3.10 договору оренди.

10.03.2006 на підставі розпорядження Солом’янської районної у м. Києві державної адміністрації №305 від 10.03.2006 Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Солом’янського району міста Києва уклало з Громадською організацією “Центр правової допомоги населенню “Громадський захисник” договір оренди нерухомого майна, предметом якого є нежиле приміщення за адресою: м. Київ, вул. Мартиросяна, 16/14 загальною площею 47, 7 мІ (п.п. 1.1., 2.1.).

Позивач звернувся до Господарського суду м. Києва із позовом про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 10.03.2006, укладеного між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Солом’янського району міста Києва та Громадською організацією “Центр правової допомоги населенню “Громадський захисник”, а також про внесення змін у договір оренди від 19.04.2006, укладений між позивачем та відповідачем 1, щодо збільшення розміру площі орендованого майна (п. 2.1.) і, відповідно, зміни розміру орендної плати (п.3.1.).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що оскільки він тривалий час є орендарем приміщення площею саме 183, 5 мІ, то відповідно до ст. 777 Цивільного кодексу України та ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” має переважне право на укладення договору оренди даного приміщення саме такої площі, однак був змушений підписати з відповідачем 1 договір оренди спірного майна площею 135, 8мІ, оскільки боявся, що його взагалі виселять із даного приміщення; враховуючи своє переважне право позивач звертався до відповідача 1 із пропозицією внести зміни в договір оренди, укладений між ними 19.04.2006, в частині збільшення розміру орендованого приміщення з 135, 8 мІ до 183, 5 мІ, і відповідного збільшення розміру орендної плати, однак відповіді на зазначену пропозицію позивача протягом встановленого законодавством України строку відповідач 1 не надав.

Крім того, позивач вказав, що відповідач 1, уклавши з відповідачем 2 договір оренди нерухомого майна загальною площею 47, 4 мІ, своїми такими діями порушив переважне право позивача на оренду кімнати площею 47, 4 мІ, якою останні шість років користувався позивач у складі приміщення площею 183, 5 мІ; вказаний договір укладений з порушенням ст. 777 Цивільного кодексу України та ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, а тому, на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України, має бути визнаним недійсним; до того ж, зазначене приміщення відповідач 2 не може використовувати окремо від інших кімнат через відсутність в ньому необхідних умов, що ставляться до приміщення для роботи, зокрема, відсутність води і водовідведення.

Господарським судом м. Києва позов позивача задоволено повністю. Рішення суду мотивовано тим, що: оскільки позивач тривалий час був добросовісним орендарем спірного майна площею 183, 5 мІ, то відповідно до ст. 777 Цивільного кодексу України та ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” має переважне право на укладення договору оренди вказаного майна на новий термін, тим більше, що він неодноразово звертався до відповідача 1 з листами, в яких просив вирішити питання щодо передачі йому в оренду також кімнати площею 47, 4 мІ, якою він користувався у складі приміщення площею 183, 5 мІ; спірне майно належить відповідачу 1 на праві повного господарського відання, що, відповідно до ст. 136 ГК України дає йому право розпоряджатися на власний розсуд вказаним майном без погодження із будь-ким, зокрема, з Солом’янською районною у м. Києві державною адміністрацією; крім того згідно із копією плану БТІ за поверхами на будівлю літера “А” по вул. Мартиросяна, 16/14 у           м. Києві, кімната площею 47, 4 мІ, надана в оренду відповідачу 2, не обладнана санітарно-гігієнічним приміщенням, як того вимагають ДБН В.2.2-9-99 “Громадські будинки і споруди”.

Колегія суддів не погоджується із рішенням господарського суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом; тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Із приписів ч. 4 роз’яснень Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 № 02-5/111 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних із визнанням угод недійсними” випливає, що позивачем у справах про визнання угод недійсними, може бути будь-яка особа (не обов’язково сторона за договором), однак, за умови, що її права та інтереси порушуються даною угодою.

Частиною 3 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” у редакції чинній на момент укладення Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Солом’янського району міста Києва та Громадською організацією “Центр правової допомоги населенню “Громадський захисник” договору оренди нерухомого майна (10.03.2006) встановлено, що після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов’язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін.

Згідно з ч. 1 ст. 777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов’язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк; умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін; у разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважене право наймача на укладення договору припиняється.

Із приписів вищенаведених норм випливає, що за інших рівних умов та у разі належного виконання своїх обов’язків по договору оренди, орендар може реалізувати своє переважне право на укладення договору оренди на новий строк, однак умови договору оренди, який укладається на новий строк, не обов’язково мають бути ідентичними тим, що були передбачені попереднім договором, а заново погоджуються (переглядаються) сторонами; у разі ж недосягнення домовленості між сторонами щодо нових умов договору орендар втрачає своє переважне право на укладення договору оренди на новий строк; переважне право орендаря на укладення договору оренди на новий строк не встановлює обов’язку для орендодавця укладати зазначений договір.

Договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору (ч. 1 ст. 12 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”).

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; дана норма кореспондується із ч. 2ст. 67 Господарського кодексу України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов’язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст.628 ЦК України).

Виходячи із приписів вищенаведених норм та враховуючи встановлені апеляційним господарським судом обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач, підписавши 19.04.2006 запропонований відповідачем 1 договір оренди, погодився з його умовами, в тому числі й з п. 2.1., яким визначено об’єкт оренди площею 135, 8 мІ; таким чином, позивач повністю реалізував своє переважене право на укладення договору оренди спірного майна на новий строк, а те, що площа орендованого по договору оренди від 19.04.2006 майна є меншою, ніж за попереднім договором від 01.03.2003 №166, то це не суперечить нормам чинного законодавства, які регулюють відповідні правовідносини.

Крім того, постановою Господарського суду м. Києва від 14.03.2007, винесеної у справі №21/646-А, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2007, у позові ТОВ “Оціночна фірма “Промислова нерухомість” до Солом’янської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: ГО “Центр правової допомоги населенню “Громадський захисник” та КП УЖГ Солом’янського району м. Києва про визнання нечинними розпоряджень Солом’янської РДА у м. Києві №595 від 19.04.2006 та №305 від 10.03.2006 відмовлено та встановлено, що переважне право ТОВ “Оціночна фірма “Промислова нерухомість” на укладення договору оренди нежилого приміщення на новий строк не було порушено.

Таким чином, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю “Оціночна фірма “Промислова нерухомість”, уклавши 19.04.2006 з Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Солом’янського району міста Києва договір оренди, реалізувало своє переважене право на укладення договору оренди на новий строк, а тому відсутні підстави вважати договір оренди нерухомого майна, укладений 10.03.2006 між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Солом’янського району міста Києва та Громадською організацією “Центр правової допомоги населенню “Громадський захисник” таким, що порушує переважне право позивача на укладення договору оренди на новий строк та суперечить нормам чинного законодавства, зокрема, ст. 777 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”.

Твердження позивача про те, що він уклав з відповідачем 1 договір оренди нерухомого майна від 19.04.2006, під загрозою виселення із орендованого ним майна оскільки КП УЖГ Солом’янського району м. Києва звернулося до господарського суду із відповідним позовом, колегія суддів не бере до уваги оскільки відповідно ч. 2 ст. 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов’язковими для неї.

Що стосується вимоги позивача внести зміни в договір оренди від 19.04.2006, то колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що суперечить нормам чинного законодавства України висновок місцевого господарського суду про те, що оскільки відповідач 1 є орендодавцем спірного майна і воно йому належить на праві повного господарського відання, тому, в порядку ст. 136 Господарського кодексу України, він мав право самостійно вносити в договір оренди нерухомого майна від 19.04.2006 запропоновані позивачем зміни щодо збільшення розміру площі орендованого майна і, відповідно, орендної плати, виходячи з наступного.

Правом комунальної власності є, як передбачено ст. 1 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 1 ст. 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” право комунальної власності, зокрема, на нерухоме майно, належить територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах, які згідно зі ст. 143 Конституції України безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

Частиною 5 ст. 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено повноваження органів місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад здійснювати правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об’єктами права комунальної власності.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” від імені та в інтересах територіальних громад права суб’єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Рішенням Солом’янської районної в місті Києві ради №9 від 25.04.2002 повноваження з питань управління та використання майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади Солом’янського району міста Києва були делеговані Солом’янській районній в місті Києві державній адміністрації.

Згідно з п. 6 Положення “Про порядок користування та розпорядження майном, яке належить до комунальної власності територіальної громади Солом’янського району м. Києва”, затвердженого Розпорядженням голови Солом’янської районної в м. Києві державної адміністрації №267 від 11.03.2002 (надалі – положення) рішення про використання майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади Солом’янського району м. Києва, приймається лише головою Солом’янської районної у м. Києві державної адміністрації шляхом видачі розпорядження, яке відповідно до п. 10 вказаного положення, є єдиною підставою для укладення договору оренди цього майна між орендодавцем та орендарем

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням в.о. голови Солом’янської районної в м. Києві державної адміністрації №98 від 23.10.2001 затверджено Статут Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом’янського району м. Києва.

Абзацом 2 преамбули Статуту Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом’янського району міста Києва передбачено, що дане підприємство підпорядковане Солом’янській районній у м. Києві державній адміністрації – органу управління майном, яке належить територіальній громаді Солом’янського району м. Києва.

Відповідно до п. 3.4. Статуту Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом’янського району м. Києва останнє виконує свою діяльність на підставі статуту, затвердженого органом управління майном.

Відповідно до п. 4.1. розділу 4 Статуту Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом’янського району міста Києва майно підприємства належить до комунальної власності і закріплюється за підприємством на праві повного господарського відання; підприємство володіє, користується та розпоряджається майном на власний розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству України, статуту підприємства та за рішенням органу управління майном.

Підприємство має право здавати в оренду нерухоме майно (нежилі будинки, нежилі приміщення та інше), що закріплене за ним на праві повного господарського відання, за рішенням органу управління майном (п. 4.6. статуту).

Згідно з ч. 1 ст. 136 Господарського кодексу України, право господарського відання є речовим правом суб’єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим кодексом та іншими законами.

Із наведеного випливає висновок про те, що зміст права повного господарського відання є значно вужчим від права власності; право господарського відання не є адекватним праву комунальної власності, оскільки орган місцевого самоврядування, уповноважений територіальною громадою управляти вказаним майном, має право обмежити комунальне підприємство в деяких його повноваженнях щодо розпорядження комунальним майном.

Отже, оскільки статутом відповідача 1 передбачено, що останній має право здавати в оренду нерухоме майно, що закріплене за ним на праві господарського відання виключно за рішенням органу управління майном, яким є Солом’янська районна у м. Києві державна адміністрація, докази наявності рішення останньої на внесення змін в договір оренди від 19.04.2006 на передачу позивачу майна площею, що перевищує площу, визначену розпорядженням органу управління майном №595 від 19.04.2006 відсутні, то відповідач 1 і не уповноважувався на внесення змін в договір оренди від 19.04.2006 в частині збільшення площі орендованого майна понад 135, 8мІ, і відповідно, на збільшення розміру орендної плати.

Таким чином, вимога Товариства з обмеженою відповідальністю “Оціночна фірма “Промислова нерухомість” про внесення змін в договір оренди, укладений 19.04.2006 з Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Солом’янського району міста Києва, зокрема, викласти пункт 2.1. та абзац другий пункту 3.1. зазначеного договору в новій редакції, є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Однак як встановлено колегією суддів, твердження позивача про порушення його переважного права на укладення договору оренди спірного майна на новий строк під час перегляду даної справи в господарському суді апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, так само як порушення укладеним між відповідачами договором оренди нерухомого майна від 10.03.2006 прав та інтересів позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог останнього.

Стосовно тверджень позивача про те, що відповідач 1 має право розпоряджатися майном, закріпленим ним на праві повного господарського відання самостійно без рішення органу управління майном, оскільки розпорядженням Солом’янської районної у м. Києві державної адміністрації №305 від 10.03.2006 відповідача 1 було зобов’язано передати відповідачу 2 нерухоме майно в оренду строком на 2 роки, однак відповідач 1 уклав договір з відповідачем 2 всього на 1 рік, колегія суддів зазначає наступне.

Як було встановлено, відповідач 1 підпорядкований Солом’янській районній у м. Києві державній адміністрації і розпоряджається закріпленим за ним на праві повного господарського відання майном виключно за її рішенням.

Пунктом 16 додатку №1 до розпорядження Солом’янської районної у м. Києві державної адміністрації №305 від 10.03.2006 визначено строк оренди нежилого приміщення, яке передається в оренду Громадській організації “Центр правової допомоги населенню “Громадський захисник” в 2 роки.

Відповідно до п. 3 та підпункту 3.1. розпорядження Солом’янської районної у м. Києві державної адміністрації №305 від 10.03.2006 директора Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом’янського району м. Києва зобов’язано укласти договори оренди на нежилі приміщення на строк не більше одного року з подальшою пролонгацією, згідно термінів визначених даним розпорядженням.

Таким чином, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Солом’янського району м. Києва, укладаючи з Громадською організацією “Центр правової допомоги населенню “Громадський захисник” договір оренди нерухомого майна строком на 1 рік не діяло самостійно, як стверджує позивач, а як підпорядковане Солом’янській районній у м. Києві державній адміністрації підприємство, виконувало рішення (розпорядження) останньої.

Щодо посилань Господарського суду м. Києва, наведених, серед інших, в обґрунтування висновку щодо визнання договору оренди, укладеного 10.03.2006 між відповідачами недійсним, на те, що даний договір оренди суперечить вимогам ДБН В2.2-9-99 “Громадські споруди і будинки”, затверджених наказом Держбуду від 04.08.1999 № 187 та введених в дію з січня 2000 року, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 4 Декрету Кабінету Міністрів України “Про стандартизацію та сертифікацію” від 11.06.1997 із наступними змінами та доповненнями (надалі Декрет) встановлений перелік категорій нормативних документів із стандартизації; абзацом 2 даної статті передбачено, що державні будівельні норми прирівнюються до державних стандартів України.

Відповідно до ч. 2 п. 4 ст. 5 Декрету, державні стандарти України підлягають державній реєстрації в центральному органі виконавчої влади з питань технічного регулювання і публікуються українською мовою з автентичним текстом російською мовою; однак матеріали справи не містять доказів реєстрації в установленому законодавством порядку ДБН В2.2-9-99 “Громадські споруди і будинки”.

Згідно зі ст. 1 Декрету його дія поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форм власності та видів діяльності, що діють на території України, а також на громадян – суб’єктів підприємницької діяльності.

Преамбулою до державних будівельних норм В2.2-9-99 “Громадські споруди і будинки” встановлено, що дані норми поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих будинків, споруд та комплексів громадського призначення (далі - громадських будинків), а також вбудовано-прибудованих приміщень громадського призначення; вимоги цих норм є обов'язковими для юридичних та фізичних осіб-суб'єктів інвестиційної діяльності на території України незалежно від форм власності та відомчої належності.

Отже, норми державних будівельних норм “Громадські споруди і будинки” є обов’язковими (розповсюджуються) для врахування відповідними спеціалістами при проектуванні чи реконструкції громадських будинків та споруд, а не при укладенні договорів оренди комунального майна; крім того матеріали справи не містять доказів реєстрації в установленому законодавством порядку ДБН В2.2-9-99 “Громадські споруди і будинки”, а тому посилання місцевого господарського суду на їх недотримання сторонами договору оренди нерухомого майна від 10.03.2006 є необґрунтованим.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 29.12.1976 р. "Про судове рішення" із змінами, внесеними постановами Пленуму від 24.04.1981 р. № 4, від 25.12.1992 р. № 13, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому  повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірним доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, висновки зроблені господарським судом першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, обставини які господарський суд визнав доведеними не підтверджуються матеріалами справи, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування такого рішення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 20.07.2006 у справі №8/263 скасувати.

В позові відмовити.

Матеріали справи №8/263 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

27.12.07 (відправлено)