СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07.12.07                                                                                 Справа № 18/478н-ад.

Суддя Корнієнко В.В., розглянувши матеріали справи за позовом приватного підприємства «Віраж», м. Луганськ

до державної податкової інспекції у Станично-Луганському районі Луганської області, смт. Станично-Луганське Луганської області

про скасування податкового повідомлення-рішення

за участю представників сторін:

від позивача:           Цукер І.Б. за дов. від 29.09.2007;

від відповідача:           Астахова В.А. за дов. від 03.05.2007;

Ляшенко Н.О. за дов. від 13.11.2007.

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 07.08.2004 № /0/1073/23-30199394/4941, яким позивачу зменшена сума бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за період: січень –квітень 2004 р. в загальному розмірі на 74500 грн. (за січень 2007 р. –8000 грн, за лютий 2007 р. –8000 грн., за березень 2007 р. –48500 грн., за квітень 2007 р. –10000 грн.).

Позивач обґрунтовує свої вимоги незаконністю та необґрунтованістю оскаржуваного повідомлення-рішення, а також незаконністю та безпідставністю проведення перевірки за результатами якої прийняте оспорюване повідомлення-рішення.

Відповідач проти позову заперечує посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного повідомлення-рішення та на законність проведення перевірки.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд

В С Т А Н О В И В:

06.08.2004 відповідачем була проведена позапланова документальна виїзна перевірка правильності заявлених позивачем до відшкодування з бюджету сум податку на додану вартість за період: з 01.01.2004 по 30.04.2004, про що складено акт від 06.08.2004 № 59/23-4 /160.

В зазначеному акті вказано, що позивачем безпідставно віднесено до складу податкового кредиту суму ПДВ у загальному розмірі на 74500 грн. (за період: січень –квітень 2004 р.), так як господарські операції (купівля-продаж, надання транспортних послуг тощо), за результатами яких у позивача виник податковий кредит, і відповідно, право на відшкодування ПДВ, насправді не здійснювалися (куплений товар та послуги насправді позивачем від вказаних ним суб’єктів підприємництва не одержувалися).

За результатами перевірки відповідачем було винесено та направлене позивачу податкове повідомлення-рішення від 07.08.2004 № /0/1073/23-30199394/4941, яким позивачу зменшена сума бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за період: січень –квітень 2004 р. в загальному розмірі на 74500 грн. (за січень 2007 р. –8000 грн, за лютий 2007 р. –8000 грн., за березень 2007 р. –48500 грн., за квітень 2007 р. –10000 грн.).

Позивачем заявлено вимогу про скасування вказаного податкового повідомлення-рішення відповідача.

Позивач обґрунтовує свої вимоги незаконністю та необґрунтованістю оскаржуваного повідомлення-рішення зазначивши, що висновок відповідача про те, що куплений ним товар та послуги насправді ним від суб’єктів підприємництва не одержувалися, є лише припущеннями та вимислами.

Позивач також зазначив, що перевірка, за результатами якої прийняте оспорюване повідомлення-рішення, проводилася відповідачем без наявності законних підстав, тобто незаконно.

Відповідач проти позову заперечує посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного повідомлення-рішення та на законність проведення перевірки.

Відповідач також вказав, що позапланова перевірка відповідача проводилася на підставі пп. «в»п. 3 Указу Президента Україна від 23.07.1998 № 817/98 «Про деякі заходи з перегулювання підприємницької діяльності», тобто в зв’язку з виявленням недостовірності даних, заявлених позивачем у документах обов'язкової звітності.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав:

В акті перевірки від 06.08.2004 № 59/23-4 /160 на підставі якого було прийняте оспорюване повідомлення-рішення йдеться про те, що господарські операції (купівля-продаж опалювальних апаратів, масла селянського; послуги довіреного та транспортні послуги) між позивачем та іншими суб’єктами господарювання (ДП «Гриф»ТОВ «Дакс», ПП «Альфа», підприємець Кислицький Р.В.) насправді не здійснювалися.

Відповідно, зазначив відповідач в акті перевірки, позивачем безпідставно віднесено до складу податкового кредиту суму ПДВ у загальному розмірі 74500 грн. (за період: січень –квітень 2004 р.) та безпідставно заявлено до відшкодування податок на додану вартість.

Згідно пп. 7.5.1. п. 7.5. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

-          або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

-          або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

В акті перевірки від 06.08.2004 № 59/23-4 /160 відповідачем зазначено, що податкові накладні, що засвідчують усі факти придбання позивачем товарів (робіт, послуг) (у суб’єктів господарювання: ДП «Гриф»ТОВ «Дакс», ПП «Альфа», підприємця Кислицького Р.В.) маються (в акті перевірки є посилання на ці податкові накладні), і ці податкові накладні датовані відповідними датами, які відповідають датам віднесення позивачем відповідних коштів до складу податкового кредиту.

Однак, відповідач, не зважаючи на наявність у позивача податкових накладних, що засвідчують факти придбання ним товарів (робіт, послуг) (тобто законної підстави виникнення права на податковий кредит), визнав, що у позивача все ж таки не виникло права на податковий кредит.

При чому, вказаний висновок відповідача ґрунтується на доводах, що господарські операції (купівля-продаж опалювальних апаратів, масла селянського; послуги довіреного та транспортні послуги) між позивачем та іншими суб’єктами господарювання (ДП «Гриф»ТОВ «Дакс», ПП «Альфа», підприємець Кислицький Р.В.) насправді не здійснювалися.

Зазначений висновок відповідача по суті є висновком про те, що позивачем та його контрагентами за договорами сфальсифіковані (підроблені) документи (податкові декларації з податку на додану вартість, договори, податкові накладні, товарні накладні, платіжні доручення тощо), на підставі яких позивачем заявлено відшкодування з бюджету суми податку на додану вартість, тобто працівниками позивача та його контрагентів за договорами вчинено злочин або злочини (підробка документів та (або) інші злочини).

Однак, єдиним можливим доказом наявності вказаних відповідачем (в акті перевірки) фактів (тобто по суті факті вчинення злочинів), є вирок суду, який набрав законної сили (ст. 62 Конституції України).

Якщо господарський суд, який здійснює в даному випадку повноваження адміністративного суду, буде перевіряти правильність висновків позивача (по суті про скоєння працівниками позивача або іншими особами злочину), а потім буде робити висновки, щодо наявності або відсутності цих обставин, які по суті є висновками про наявність або відсутність події злочину, то в такому випадку господарський суд перевищить свою компетенцію, так як вказані функції притаманні виключно судам загальної юрисдикції при здійсненні кримінального судочинства (згідно ст. 324 Кримінально-процесуального кодексу України питання, чи мало місце діяння, тобто злочин, вирішує суд при постановленні вироку).

Господарський та адміністративні суди не наділені повноваженнями щодо встановлення наявності або відсутності події злочину.

Згідно ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальній справі, який набрав законної сили, є обов'язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Вказані в акті перевірки висновки відповідача (які по суті є висновками про фальсифікацію документів, на підставі яких у позивача виникло право на податковий кредит та на відшкодування з бюджету ПДВ), на думку господарського суду можуть доказуватися лише вироком суду в кримінальній справі, який набрав законної сили, так як мова йде про вчинення злочину.

Відповідач не подав господарському суду вироку суду в кримінальній справі, який набрав законної сили, яким би були встановлені вказані ним факти.

Разом з цим, позивач правомірно набув права на податковий кредит з дати отримання податкових накладних, що засвідчують факт придбання позивачем товарів (робіт, послуг).

Згідно ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов’язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (ч. 2 ст. 62 Конституції України).

Однак, працівники відповідача при проведенні перевірки не прийняли до уваги податкові накладні, надані позивачем (які засвідчували факт придбання позивачем товарів (робіт, послуг), вважаючи, що в цих податкових накладних вказані операції, які в дійсності не мали місце, тобто вважаючи їх сфальсифікованими.

Відповідно до ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, відповідач не довів суду правомірності свого рішення, що оспорюється.

Крім того, суд вважає, що перевірка позивача проводилася відповідачем без наявності законних підстав, тобто незаконно.

Відповідач зазначив, що перевірка проводилася на підставі пп. «в»п. 3 Указу Президента Україна від 23.07.1998 № 817/98 «Про деякі заходи з перегулювання підприємницької діяльності», тобто в зв’язку з виявленням недостовірності даних, заявлених позивачем у документах обов'язкової звітності.

Однак, відповідач не подав суду доказів своїх доводів, що позивачем у документах обов’язкової звітності були заявлені недостовірні дані; відповідач взагалі не вказав що це за недостовірні дані та в яких документах вони заявлені.

Поданий відповідачем висновок ревізора-інспектора Гриценко Н.І. від 19.04.2004 № 5 про необхідність включення позивача в план проведення документальних перевірок (на який відповідач посилається як на доказ правомірності проведення позапланової документальної перевірки) не містить свідчень про недостовірність даних, заявлених позивачем у документах обов'язкової звітності та не містить вказівок на те, що це за недостовірні дані та в яких документах вони заявлені.

Рішення прийняте за результатами незаконно проведеної перевірки є також незаконним.

За таких обставин, вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 07.08.2004 № /0/1073/23-30199394/4941, підлягають задоволенню.

Доводи відповідача про законність оскаржуваного повідомлення-рішення та про наявність законних підстав для проведення перевірки позивача, не приймаються судом до уваги в зв’язку з вищевикладеним.

Відповідно до ст. ст. 87, 94 Кодексу адміністративного судочинства України витрати позивача на державне мито в сумі 3,40 грн. підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 87, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1.          Позов задовольнити повністю.

2.          Скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Станично-Луганському районі Луганської області від 07.08.2004 № /0/1073/23-30199394/4941.

3.          Стягнути з Державного бюджету України на користь приватного підприємства «Віраж»(м. Луганськ, пров. Богдановський, 24, ідентифікаційний код 30199354) витрати на державне мито в сумі 3,40 грн.

23 листопада 2007 р. було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови. Постанова, оформлена відповідно до ст. 163 КАСУ, підписана 06 грудня 2007 р.

Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції може бути подана сторонами протягом 10 днів з 06 грудня 2007 р. до Донецького апеляційного адміністративного суду через господарський суд Луганської області.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                      В.В. Корнієнко