ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

18.12.2007

Справа №2-23/7793-2007А

за адміністративним позовом Відкритого акціонерного товариства «Оздоровчий комплекс «Автомобіліст», (97570, АР Крим, Сімферопольський район, с. Чистеньке, вул. Севастопольське шосе, 2А),

до відповідача Державної податкової інспекції в Ленінському районі АР Крим, (98200, АР Крим, Ленінський район, п. Леніне, вул.Дзержинського,7),

про визнання нечинними податкового повідомлення-рішення та податкових вимог,

Суддя Іщенко Г.М.

при секретарі судового засідання Лауман Ю.С.,

представники:

від позивача - Попович Н.О. - юрисконсульт, дов. від 10.01.2007р. №41,

від відповідача – Вишняков М.В. - старший державний податковий інспектор юридичного сектору, дов. від 27.12.2007р. №8858/10/10-0,

Суть спору: Відкрите акціонерне товариство «Оздоровчий комплекс «Автомобіліст» звернулось до господарського суду АР Крим із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Ленінському районі АР Крим про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 02.04.2007р. №503/03331 про визначення податкового зобов’язання із земельного податку з юридичних осіб в сумі 51015,05грн., у тому числі: основний платіж – 34010,03грн., штрафні санкції – 17005,02грн., (аркуш справи 5).

В судовому засіданні 23.08.2007р. позивач, уточнив позовні вимоги, просить суд визнати нечинним повідомлення-рішення від 02.04.2007р. №503/03331 про визначення податкового зобов’язання із земельного податку з юридичних осіб в сумі 51015,05грн., у тому числі: основний платіж – 34010,03грн., штрафні санкції – 17005,02грн.,(аркуш справи 40).

В судовому засіданні 23.10.2007р. від позивача надійшли доповнення до позовних вимог, згідно яким він просить: визнати нечинним податкове повідомлення-рішення від 02.04.2007р. №503/03331 про визначення податкового зобов’язання із земельного податку з юридичних осіб в сумі 51015,05грн., у тому числі: основний платіж – 34010,03грн., штрафні санкції – 17005,02грн., а також визнати нечинною першу податкову вимогу 4425/10/24-0 від 20.04.2007р. №1/98 та другу податкову вимогу 6528/10/24-0 від 03.06.2007р. №2/41 на суму 51015,05грн., (аркуш справи 66).

Відповідач з позовними вимогами не згоден за мотивами, викладеними у відзиві на позов, (аркуш справи 41).

Згідно пункту 6 Закону України «Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України», до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної дії, розгляду справи.

Розглянув матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, дослідив надані сторонами докази, суд

встановив:

Згідно з частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідачем проведено камеральну перевірку податкового розрахунку земельного податку на 2005р. Відкритого акціонерного товариства «Оздоровчий комплекс «Автомобіліст», за результатами якої складено акт від 26.03.2007р. №524/1503/24038199, (аркуш справи 7).

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 02.04.2007р. №503/03331 про визначення податкового зобов’язання із земельного податку з юридичних осіб в сумі 51015,05грн., у тому числі: основний платіж – 34010,03грн., штрафні санкції – 17005,02грн., (аркуш справи 6).

Суд вважає, що позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства «Оздоровчий комплекс «Автомобіліст» підлягають задоволенню через наступне.

Відкрите акціонерне товариство «Оздоровчий комплекс «Автомобіліст» є правонаступником Державного підприємства «Оздоровчий комплекс «Автомобіліст», (пункт 1.3 Статуту).

Із акту перевірки від 26.03.2007р. №524/1503/24038199 вбачається, згідно звіту 6-зем Ленінського районного відділу земельних ресурсів у користуванні позивача знаходиться земельна ділянка площею 6,29га, яка розташована за адресою: АР Крим, Ленінський район, с.Ніжнє-Заморське, та віднесена згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, віднесених до курортних» від 28.12.199р. №1576, до курортних.

Відповідач вважає, що сума податку, яка повинна бути перерахована до місцевого бюджету Белінської сільської Ради позивачем за використання земельної ділянки в 2005р., склала 34010,03грн. (5407,00грн. х 6,29 га., де грошова оцінка 1 га -10814,00грн., ставка плати за 1 га в 2005р. – 5407,грн.(50% від 10814,00грн.).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про плату за землю» користування землею в Україні є платним. Плата за землю стягується у вигляді земельного податку або орендної плати, яка визначається у залежності від грошової оцінки земель.

Матеріали справи свідчать, що Закрите акціонерне товариство «Оздоровчий комплекс «Автомобіліст» не мало право власності на землю та Державного акту на постійне користування земельною ділянкою.

Державною податковою інспекцією в Ленінському районі АР Крим поза увагою залишився той факт, що позивачем на держземекспертизу надавалася технічна документація з оформлення правоустановчих документів на земельну ділянку.

Згідно Постанови Ради Міністрів від 11.01.2005р. №9 «Про передачу земельної ділянки в оренду Відкритому акціонерному товариству «Оздоровчий комплекс «Автомобіліст» було припинено право постійного користування земельною ділянкою Кримському територіальному виробничому об’єднанню автомобільного транспорту, та прийняте рішення передати в оренду земельну ділянку площею 6,29га позивачу строком на 49 років. Ленінська районна державна адміністрація повинна укласти договір оренди.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про плату за землю» землекористувачі сплачують орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, яка необхідна орендарю для здійснення підприємницької та інших видів діяльності.

Таким чином, законодавець передбачив, що кваліфікація правовідносин по користуванню земельною ділянкою у якості оренди землі можливе лише за умови укладення договору оренди між орендодавцем та орендарем.

У перевіряємий період, починаючи з 01.01.2005р. по 31.12.2005р. позивач не був ні власником, ні користувачем вищевказаної земельної ділянки, правоустановчих документів на земельну ділянку на цей період не мав. Крім того, згідно акту звірки розрахунків з бюджетом, за станом на 31.12.2005р. заборгованість перед бюджетом за основним платежем із земельного податку за позивачем не числиться.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов’язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння та користування на певний строк, а орендар зобов’язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Оскільки з матеріалів справи випливає, що між позивачем та Белінською сільською Радою існували фактично договірні відносини стосовно земельною ділянки, якою користувався позивач, то у податкового органу не було підстав для визначення позивачу плати за користування земельною ділянкою у якості податкового зобов’язання по земельному податку з юридичних осіб. Тому у позивача не було підстав для нарахування та сплати земельного податку, що повністю узгоджується з вимогами частини 2 статті 15 Закону України «Про плату за землю», якою передбачено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності сплачується за фактичний період перебування землі у користуванні у поточному році.

Крім того, як на основу незаконності прийняття відповідачем спірного податкового повідомлення-рішення №503/03331 від 02.04.2007р. в частині визначення штрафних санкцій по земельному податку з юридичних осіб в сумі 17005,02грн. зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платника податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» податкове зобов’язання платника податку, нараховане контролюючим органом відповідно до пункту 4.2 і пункту 4.3 статті 4 Закону, вважається узгодженим у день отримання платником податку податкового повідомлення, за винятком випадків, визначених підпунктом 5.2.2, то фактично підпункт 17.1.3 встановлює необхідність погодження податкового зобов’язання, з якого сплачуються штрафні санкції. На момент винесення рішення про застосування штрафних санкцій у зазначеній сумі податкове зобов’язання не було узгодженим. Таким чином, застосування відповідачем штрафних санкцій в сумі 17005,02грн. спірному податковому повідомленні - рішенні є неправомірним.

Суд приходить до висновку, що визначення позивачу земельного податку з юридичних осіб в сумі 34010,03грн. та застосування штрафних санкцій згідно спірному податковому повідомленню-рішенню в сумі 17005,02грн. є неправомірними і висновки акту перевірки від 26.03.2007р. №524/1503/24038199 згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України мали бути підтверджені відповідачем.

Відповідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для органів державної податкової служби таким доказом є акт документальної перевірки, у якому згідно з пунктом 1.7 розділу 1 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 10.08.2005р. №327,(зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.08.2005р. за №925/112050) зазначено, що факти виявлених порушень податкового і валютного законодавства в акті документальної перевірки повинні викладатися чітко, об’єктивно та в повній мірі, з посиланням на первинні документи, що підтверджують наявність зазначених фактів та на підставі яких вчинені записи у податковому та бухгалтерському обліку, з наведенням кореспонденції рахунків та інших доказів, що достовірно підтверджують наявність факту порушення, із зазначенням змісту порушень.

Лише за умови дотримання контролюючим органом зазначених вимог щодо фіксування факту виявлених порушень є підстави для визначення платнику податкових зобов’язань.

Відповідно до вказаного наказу податкові повідомлення-рішення приймаються протягом трьох робочих днів від дня підписання акту документальної перевірки.

Проте, як вбачається з копії акту перевірки від 26.03.2007р. №524/1503/24038199 він не був підписаний позивачем. Також вказаний акт перевірки не містить відомості про те, що позивач один примірник акту отримав, з обов’язками, правами, відповідальністю платника податків та порядком оскарження рішень і дій посадових осіб органів державної податкової служби ознайомився, відсутні відомості про дату вручення платнику податків акту камеральної перевірки,(аркуш справи 10).

Не зважаючи на це, відповідачем 02.04.2007р. було прийнято спірне податкове повідомлення-рішення про визначення позивачу податкових зобов’язань із земельного податку.

У зв’язку з чим суд дійшов висновку, що акт перевірки від 26.03.2007р. №524/1503/24038199, як доказ у справі, одержано з порушенням закону.

Відповідно до частини 3 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

На підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог статей 69,70,86 Кодексу адміністративного судочинства України судом не приймається акт перевірки від 26.03.2007р. №524/1503/24038199, як доказ встановлення факту порушення позивачем Закону України «Про плату за землю».

Згідно зі статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому суд виходить з того, що акт перевірки є основним джерелом фіксації та закріплення доказів правопорушень, тому повинен містити вичерпні елементи його складу і підтверджуватись первинними документами. Інші докази, окрім акту перевірки, що підтверджували б факт вчинення позивачем зазначеного порушення, відповідачем суду не надані через їх відсутність.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Зазначена норма кореспондується із приписами частини 2 статті 19 Конституції України.

Статтею 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» передбачено, що посадові особи органів державної податкової служби зобов'язані дотримувати Конституції і законів України, інших нормативних актів, прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та повною мірою використовувати надані їм права.

Згідно частині 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, доказів правомірності і законності обґрунтованості спірного податкового повідомлення-рішення про визначення податкового зобов’язання із земельного податку відповідачем суду не надано. Висновки перевіряючих, що викладені у акті перевірки від 26.03.2007р. №524/1503/24038199, не підкріплені жодними доказами і носять характер суб’єктивних припущень.

За таких умов факт вказаного порушення слід вважати неналежно встановленим, отже, визначення позивачу податкових зобов’язань в розмірі 51015,05грн. по земельному податку з юридичних осіб згідно спірному податковому повідомленню-рішенню від 02.04.2007р. №503/03331 неправомірно.

Суд вважає, що формування і направлення податкових вимог: від 20.04.2007р. №1/98 та від 03.06.2007р. є необґрунтованим, а податкові вимоги підлягають визнанню нечинними з наступних обставин.

Згідно підпункту 6.2.1 статті 6 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами» органи державної податкової інспекції спрямовують платнику податків податкову вимогу у разі невчасної сплати узгодженого податкового зобов’язання.

Відповідно пункту 3.1 Порядку напряму органами державної податкової служби України податкових вимог платникам податків податкові вимоги формуються виключно по узгоджених сумах податкових зобов’язань, несплачених платником податків у встановлені строки.

Відповідно до підпункту в) підпункту 2.12 пункту 2 Порядку, узгодженим є податкове зобов’язання, щодо якого закінчена процедура апеляційного узгодження або винесено ухвалу суду (апеляційного суду).

При цьому відповідно до підпункту 5.2 4 статті 5 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами» при зверненні платником податків до суду із позовом про визнання нечинним рішення контролюючого органу, податкове зобов’язання вважається неузгодженим.

Проте, не дивлячись на те, що Державна податкова інспекція в Ленінському районі АР Крим була повідомлена про звернення Відкритого акціонерного товариства «Оздоровчий комплекс «Автомобіліст» в Господарський суд Автономної Республіки Крим (на адресу відповідача було направлено позовну заяву про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення №503/03331 від 02.04.2007р., 29.05.2007р. Господарським судом АР Крим винесено ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Оздоровчий комплекс «Автомобіліст» до Державної податкової інспекції в Ленінському районі АР Крим, однак, відповідачем були сформовані і направлені на адресу позивача спірні податкові вимоги.

Вказаними діями відповідача не тільки порушені вищевикладені вимоги чинного законодавства, але і пункт 4.3 Порядку. Згідно вказаної норми перша податкова вимога формується не пізніше за п’ятий робочий день після закінчення граничного терміну сплати узгодженої суми податкового зобов’язання. Проте податкова вимога від 03.06.2007р. №2/141 сформована через чотири дня з моменту відкриття провадження по справі за позовом позивача до відповідача про визнання не чинним податкового повідомлення-рішення, яким визначений розмір неузгодженого платником податкового боргу.

Більш того, згідно першій податкової вимозі №1/98 від 20.04.2007р., починаючи з 17.04.2007р. на активи позивача було поширено право податкової застави. Проте дії відповідача в частині введення відносно позивача податкової застави так само суперечать чинному законодавству.

Так, рішенням Конституційного суду України від 24.03.2005р. №2-рп/2005 визнано неконституційним застосування до платників податків податкової застави, у зв’язку з чим положення Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами» в частині виникнення права податкової застави з 24.03.2005р. втратили силу і не можуть бут застосовані до позивача з 20.08.2005р. Більш того, навіть якщо керуватися тими положеннями статті 8 Закону, що втратили силу на момент формування першої податкової вимоги, право податкової застави виникає тільки за несвоєчасно сплаченими податковими зобов’язаннями, які узгодженими платником. Неузгоджене зобов’язання не є підставою для виникнення права податкової застави.

Отже, суд задовольняє позовні вимоги в частині визнання не чинними: першу податкову вимогу 4425/10/24-0 від 20.04.2007р.№1/98 та другу податкову вимогу 6528/10/24-0 від 03.06.2007р.№2/141.

Згідно статті 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» посадові особи органів державної податкової служби зобов'язані дотримувати Конституцію і закони України, інші нормативно-правові акти, права і інтереси громадян, що охороняються законом, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби функцій і повною мірою використовувати надані їм права.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. визначено що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії її реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб’єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб’єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Викладене є підставою для задоволення позовних вимог Відкритого акціонерного товариства «Оздоровчий комплекс «Автомобіліст» в повному обсязі.

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 3,40грн. з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 18 грудня 2007року.

У повному обсязі постанову складено 24 грудня 2007 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7,8,9,11,12,70,79, 86, 94, 98, 122, 158–163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

1.          Позов задовольнити повністю.

2.          Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Ленінському районі АР Крим №503/03331 від 02.04.2007р. про визначення податкового зобов’язання з земельного податку з юридичних осіб в сумі 51015,05грн., у тому числі: основний платіж – 34010,03грн., штрафні санкції – 17005,02грн.

3.          Визнати нечинною першу податкову вимогу Державної податкової інспекції в Ленінському районі АР Крим 4425/10/24-0 від 20.04.2007р. №1/98.

4.          Визнати нечинною другу податкову вимогу Державної податкової інспекції в Ленінському районі АР Крим 6528/10/24-0 від 03.06.2007р. №2/141.

5.          Стягнути з Державного бюджету України на користь Відкритого акціонерного товариства «Оздоровчий комплекс «Автомобіліст», (97570, АР Крим. Сімферопольський район, с. Чистеньке, вул. Севастопольське шосе, 2А, рахунок 9801 в ФАБ «Південний», МФО 384652, ідентифікаційний код у ЄДРПО України 24038199) 3,40грн. судового збору.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня складення постанови у повному обсязі, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку, передбаченому частиною 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі неподання відповідної заяви (стаття 254 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко Г.М.