ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
П О С Т А Н О В А

12.07.2007
Справа №22/214

м. Полтава

за
позовом  Відкритого акціонерного товариства
"Укрнафта", 36020, м. Полтава, вул. Монастирська, 12 в особі
філії  Нафтогазовидобувного управління
"Полтаванафтогаз"

до
Територіальної державної інспекції праці у Полтавській області, 36000,
м. Полтава, вул. Зигіна, 1

третя
особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_1,АДРЕСА_1

про
скасування припису

Суддя
Іваницький Олексій Тихонович

Представники:

від
позивача:  Овсепян Т.М., дов. №юр-548/д від 01.12.2006р.

від
відповідача:  Сітак І.М., дор. №980/01-04 від 22.05.2007р.

від
третьої особи: ОСОБА_1., паспорт серії НОМЕР_1, виданий Октябрським РВ ПМУ УМВС
України в Полтавській області 16.02.1998 р.

Суть
спору: Розглядається
позов про скасування припису №16-01-42/41-35 від 20.02.2007р. Територіальної
державної інспекції праці у Полтавській області.

Ухвалою
заступника голови господарського суду Полтавської області Пушка І.І. від
11.07.2007р. склад суду було змінено в зв'язку з відпусткою судді
Георгієвського В.Д.  і справа передана на
розгляд судді Іваницькому О.Т.

Суддя
Іваницький О.Т. прийняв справу до свого провадження і розглянув її по суті.

В
судовому засіданні 12.07.2007р. після виходу суду з нарадчої кімнати сторонам
було оголошено вступну і резолютивну частини постанови.

Відповідач
у відзиві на позов проти заявлених вимог заперечує, посилаючись на правомірність
винесеної постанови.

Дослідивши
і оцінивши матеріали справи та подані докази, заслухавши представників сторін
та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні
відповідача, суд встановив, що 20.02.2007р. державним інспектором праці ТДІП у
Полтавській області Сітак І.М. винесено припис №16-01-42/41-35 начальнику НГВУ
„Полтаванафтогаз” ОСОБА_2. на підставі акту перевірки №16-01-42/41 від
20.02.2007р. , відповідно до якого
Оплату праці гр. ОСОБА_1. за невикористані дні відпустки привести у
відповідність до вимог ст.9 Закону України «Про відпустки» щодо зарахуванні до
стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, часу, коли працівник
фактично не працював, але за ним зберігалися місце роботи (посада) та заробітна
плата повністю або частково (в тому числі час оплачуваною вимушеного прогулу,
спричиненого незаконним звільненням або переведенню на іншу роботу) та ст. 24
Закону України «Про відпустки» щодо виплати, у раз звільнення працівника,
грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.  В подальшому дотримуватись ст. 43 Конституції
України; ст.9 Закону України «про відпустки» щодо зарахування до стажу роботи,
що дає право на щорічну основну відпустку, часу, коли працівник фактично не
працював, але за ним зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата
повністю або частково (в тому числі час оплачуваного вимушеного прогулу,
спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); ст. 24
Закону України «Про відпустки» щодо виплати, у разі звільнення працівника,
грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки; ст. 116
КЗпП України щодо виплати працівнику всіх сум, що належать йому від
підприємства, в день його звільнення; п. 2.5. Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників в частині ознайомлення працівника під розписку в
особовій картці форми П-2 з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на
підставі наказу (розпорядження).

На
припис №16-01-42/41-35 від 20.02.2007р. державного інспектора праці ТДІП у
Полтавській області Сітак І.М. позивачем подана скарга начальнику ТДІП у
Полтавській області.

За
результатами розгляду скарги винесене рішення начальника ТДІП у Полтавській
області від 15.03.2007р. №516/01-04, відповідно до якого припис залишений без
змін, скарга без задоволення.

Позивач
вважає, що оспорюваний припис є незаконним та необґрунтованим, тому що
перевірка проведена з порушенням процедури проведення перевірки та
недотриманням вимог норм матеріального права.

В
обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до пункту
1.2. „Порядку проведення перевірки стану додержання законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що проводиться посадовими
особами Державного департаменту нагляду
за додержанням законодавства про працю та його територіальних органів”,
затвердженим  Наказом Міністерства праці
та  соціальної політики України від   21.03.2003
N 72 (Зареєстровано в Міністерстві
юстиції України    3 червня 2003
р. за N 432/7753) об'єктом перевірки посадовими особами ТДІП є підприємства,
установи, організації та фізичні особи, що використовують найману працю.

Стаття
62 Господарського кодексу України визначає поняття та статус підприємства.
Частина четвертої цієї статті передбачає, що підприємством є винятково юридична
особа.

Відповідно
до наданих державному інспектору праці Сітак І.М. документів, зокрема,
Положення про НГВУ „Полтаванафтогаз” та довідки управління статистики про
включення НГВУ „Полтаванафтогаз” до ЄДРПОУ, слідує, що НГВУ „Полтаванафтогаз” є
відокремленим підрозділом (філією) без права юридичної особи.  З огляду на наведене, НГВУ „Полтаванафтогаз”
не могло бути об'єктом перевірки.

П.3.1.
„Порядку” передбачено, що інспектор
праці  розпочинає  здійснення
перевірки   з повідомлення   керівництва
об'єкта   перевірки   про
проведення перевірки
додержання     законодавства     про
працю. Відповідно до цієї норми інспектор праці повинен був повідомити
про проведення цієї перевірки керівництво юридичної особи, тобто, голову правління
ВАТ „Укрнафта”.

Відповідно,
перевіряючим порушені і вимоги пункту 4.1. „Порядку”, згідно з яким акт
перевірки та припис повинні вручатися керівнику підприємства, установи,
організації, оскільки фактично дані документи вручені не уповноваженій  особі.

Крім
того, позивач вважає незаконним  припис в
частині оплати праці ОСОБА_1. за невикористані дні відпустки привести у
відповідність до вимог ст.9 Закону України „Про відпустки” щодо зарахування до
стажу роботи, що  дає право на щорічну
основну відпустку,  часу,  коли
працівник  фактично  не
працював,  але за ним згідно
з  законодавством  зберігалися
місце  роботи  (посада)
та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого
вимушеного  прогулу,  спричиненого
незаконним   звільненням   або переведенням на іншу роботу),

-
оплату праці ОСОБА_1. за невикористані дні відпустки привести у відповідність
до статті 24 Закону України „Про відпустки” щодо виплати у разі звільнення
працівника, грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної
відпустки.

Свої
заперечення позивач мотивує тим, що ні однією нормою чинного законодавства не
передбачено такого виду виплати, як компенсація за невикористану відпустку за
час вимушеного прогулу та тим, що чинним законодавством не передбачений
механізм виконання  п.2 статті 9 Закону
України „Про відпустки”.

Відповідно
до п.2 статті 9 Закону України „Про відпустки” до стажу  роботи,
що  дає право на щорічну основну
відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються час,  коли
працівник  фактично  не
працював,  але за ним згідно
з  законодавством  зберігалися
місце  роботи  (посада)
та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного  прогулу,
спричиненого  незаконним   звільненням
або переведенням на іншу роботу).

Крім
того, позивач зазначає, що чинним законодавством не передбачено виплати
середнього заробітку, що нараховується
на середній заробіток, посилаючись на п.2 „Порядку обчислення середньої
заробітної плати”, затвердженим постановою КМУ №100 від  08.02.95р., відповідно до якої обчислення
середньої заробітної плати  для   оплати
часу щорічної  відпустки,  додаткових
відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки,  додаткової відпустки  працівникам,
які  мають дітей,  або
для  виплати  компенсації
за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні  12
календарних  місяців роботи,   що
передують  місяцю  надання
відпустки  або  виплати компенсації за невикористані
відпустки, тоді як моменту звільнення
ОСОБА_1. передує 18 місяців
вимушених прогулів, які є оплаченими у вигляді середньої зарплати.

Вищевикладені
доводи позивача суд відхиляє з наступних підстав.

Згідно
з пунктом 2 статті 12 Конвенції Міжнародної Організації праці №81, яку
ратифіковано Законом України від 08.09.04. №1985-ІV у разі інспекційного
відвідування інспектори повідомляють про свою присутність роботодавцю або його
представнику.

Як
свідчить  п. 6.3. Положення
Нафтогазовидобувного управління «Полтаванафтогаз» Відкритого акціонерного
товариства «Укрнафта»,  доданим до
позовної заяви, саме  НГВУ
«Полтаванафтогаз» є роботодавцем.

Відповідно
до статті 9 Конституції України, статті. 17 Закону України «Про міжнародні
договори» складають невід'ємну частину національного законодавства України і
застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Статтею
8-1 КЗпП України передбачається пріоритет норм міжнародних договорів і угод
перед актами внутрішнього законодавства України.

Оспорюваний
припис №16-01-42/41-35 від 20.02.07., виданий
начальнику НГВУ «Полтаванафтогаз» ОСОБА_2.  на виконання Постанови про порушення
провадження про адміністративне правопорушення від 20.02.07.  прокурора Октябрського району м. Полтави молодшого
радника юстиції ОСОБА_3., за результатами проведеної перевірки  20.02.07., за вимогою прокуратури
Октябрського району м. Полтави від 12.02.07. №187-06 та при участі старшого
помічника прокурора Октябрського району м. Полтави Вовненко О.В., про що було
зазначено в акті перевірки від 20.02.07. №16-01-42/41.

Відповідно
до  статті 62 Господарського кодексу
України підприємство   -   самостійний
суб'єкт   господарювання, створений   компетентним   органом
державної  влади  або
органом місцевого самоврядування,
або іншими суб'єктами  для  задоволення суспільних  та
особистих  потреб шляхом
систематичного здійснення виробничої,
науково-дослідної,  торговельної,
іншої господарської діяльності   в  порядку,
передбаченому  цим  Кодексом
та  іншими законами.
Підприємство,  якщо  законом
не встановлено інше,  діє на
основі статуту. Підприємство є юридичною особою,  має відокремлене  майно, самостійний баланс,  рахунки в установах банків,  печатку із своїм найменуванням та
ідентифікаційним кодом.  Відповідно до
статті 64 Господарського кодексу України
підприємство  може  складатися
з  виробничих  структурних підрозділів (виробництв, цехів,
відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо),  а також функціональних структурних
підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо).
Функції,  права  та
обов'язки   структурних   підрозділів підприємства визначаються
положеннями про них,  які затверджуються
в порядку,    визначеному   статутом
підприємства   або   іншими установчими документами.
Нафтогазовидобувне управління “Полтаванафтогаз” діє згідно Положення у новій
редакції, затвердженого позачерговими восьмими загальними  зборами акціонерів ВАТ “Укрнафта”, протокол
б/н від 05.06.2003 року.  Відповідно до
п.6.2. зазначеного Положення начальник здійснює оперативне керівництво
діяльністю НГВУ, наділяється у відповідності до діючого законодавства всіма
необхідними повноваженнями для виконання цього завдання. Відповідно до п.6.4.
Голова Правління ВАТ «Укрнафта» від імені ВАТ «Укрнафта» видає довіреність
Начальнику НГВУ на право здійснення юридичних дій від імені ВАТ «Укрнафта».
Відповідно до п. 6.3. -  начальник в
межах наданих повноважень:

-
здійснює керівництво роботою НГВУ;

-
приймає на роботу і звільняє працівників;

-
підписує договори і видає довіреності від імені НГВУ;

-
несе персональну відповідальність за господарську діяльність НГВУ, стан обліку
і звітності, договірної, платіжної і трудової дисципліни.

Як
свідчать матеріали проведеної перевірки, наказом №937 від 22.10.04. гр. з
24.10.04.  ОСОБА_1. звільнено з роботи по
п. 1 ст. 40 КЗпП України.  При звільненні
гр. ОСОБА_1. нарахована та виплачена компенсація за 21 календарний день
невикористаної відпустки, про що свідчить особова картка №1153 (дата заповнення
03.02.92.).

Наказом
від  24.03.06. №176-К відповідно до
рішення Октябрського райсуду м. Полтави від 21.03.06. ОСОБА_1. поновлено на
посаді начальника автоколони №8 ЦТТ ВАТ «Укрнафта» в особі нафтогазовидобувного
управління «Полтаванафтогаз» з 23 жовтня 2004 року.

Наказом
від 14.07.06. №501 гр. ОСОБА_1. з 17.07.06. звільнений з роботи за угодою сторін
ст. 36 п.1 КЗпП України. Підстава звільнення заява гр. ОСОБА_1. від 14.07.06.
При звільненні гр. ОСОБА_1. виплачена компенсація за 9 календарних днів
невикористаної відпустки за період роботи з 24.03.06. по 17.07.06., про що
свідчить особова картка №1153 (дата заповнення 24.03.06.) та наказ від
14.07.06. №501. Бухгалтерські документи, які б підтверджували факт нарахування
та виплати компенсації за дні невикористаної відпустки, чи інформація в ході
проведення перевірки не надано.

Відповідно
до ч. 1 ст. 6 Закону України Про відпустки» щорічна основна відпустка надається
працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий
рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно
з п. 2 ч. 1 ст. 9  Закону України «Про відпустки»
час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з  законодавством зберігалися місце роботи
(посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час
оплачуваного вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням
на іншу роботу) зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну
відпустку.

У
разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі
невикористані ним дні щорічної відпустки,
а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (частина перша
ст. 24 цього ж закону).

Якщо
підприємство виплатило працівнику грошову компенсацію за невикористану
відпустку при звільненні, тобто реалізувало право працівника на невикористану
щорічну відпустку шляхом виплати грошової компенсації відповідно до статті 24
Закону України «Про відпустки», то у випадку поновлення на роботі, стаж роботи,
що дає право на щорічну відпустку, слід обчислювати з дня поновлення
працівника.

Сам
порядок нарахування компенсації за невикористані дні відпустки за період роботи
коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством
зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в
тому числі час оплачуваного вимушеного прогулу, спричиненого незаконним
звільненням або переведенням на іншу роботу) регулюється Порядком обчислення
середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України
від 08.02.95. №100 (зі змінами і доповненнями).

Так,
відповідно до  пункту 7 Порядку
нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з
навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають
дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких
розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного
заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично
відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого
відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених
законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів
відпустки.

Але з
оспорюваного припису  №16-01-42/41-35 від
20.02.2007р. державного інспектора праці ТДІП у Полтавській області Сітак
І.М.  за
результатами  перевірки  підприємства
скаржника  від 20.02.2007 року
вбачається, що він не містить
конкретних  вказівок
підприємству   щодо   порушених норм трудового законодавства .

Державний
інспектор праці ТДІП у Полтавській області приписує скаржнику  виконати
загальні,  у широкому  розумінню
приписи,  це,  по - перше, „привести у відповідність  до вимог
ст.ст. 9, 24  ЗУ „Про відпустки
„   оплату  праці
та стажу  роботи  гр. ОСОБА_1., а по - друге  подальше
дотримуватися  статті 43
Конституції  України та статей  Кодексу Законів  про працю України .

У
відповідності до п.4 частини третьої ст.129 Конституції України, та ст. 71 КАС
України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Як
зазначається в частині першій ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які
беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін,
третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових
доказів, висновків експертів.

Статтею
70 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються
предмету доказування.

Згідно
ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та
об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої
сили.

Відповідач
у відповідності до вимог статей 49 - 51,
69-72, 76, 79 КАС України надав належні докази (у матеріалах справи )
якими  оспорив та  спростував відомості  позивача про обставини справи.

З
врахуванням наявних у справі документів та матеріалів суд приходить до
висновку  про відмову   в задоволені позовних вимог  щодо скасування припису №16-01-42/41-35 від
20.02.2007р. Територіальної державної інспекції праці у Полтавській області.

На
підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст.
2,4-12,23,47-52,56,58-59,60,62-63,65, 69-71,79,86-87,94,158-163,167 та п. 6 р.
VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

В
позові відмовити повністю.

Суддя
Іваницький О.Т.

Примітки
:

1.
Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 та ч. 3 та ч. 5 ст. 186
КАС України.

2. Наслідки набрання
законної сили судовим рішенням зазначені у ст. 255 КАС України.