ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м.Сімферополь, вул.Р.Люксембург/Речна, 29/11, к. 101
РІШЕННЯ

Іменем України

19.11.2007

Справа
№2-7/14626-2007

За
позовом Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1)

До
відповідачів: 1) Сімферопольської міської ради (95000, м. Сімферополь, вул.
Толстого, 15); 2) Виконавчого комітету Сімферопольської міської ради (95000, м.
Сімферополь, вул. Толстого, 15)

Про
визнання права на складання проекту землеустрою.

Суддя
Дворний І. І.

представники:

Від
позивача  - ОСОБА_2, предст., дов. №5047
від 08.10.2007 р.; ОСОБА_3, предст., дов. №5047 від 08.10.2007 р.

Від
відповідачів -  Медарь Н. В., предст., дов.
№24/01-55/2325 від 07.11.2007 р.; 2) Медарь Н. В., предст., дов. №24/01-55/2325
від 07.11.2007 р.

Суть справи: Суб'єкт підприємницької
діяльності ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Автономної Республіки Крим
з позовом до Сімферопольської міської ради та Виконавчого комітету
Сімферопольської міської ради, в якому просить визнати право позивача на
складання проекту землеустрою з відведення земельної ділянки площею 0,784 га,
що розташована за адресою: АДРЕСА_2, для будівництва магазину-складу
будівельних матеріалів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачами порушені встановлені чинним земельним законодавством України
строки розгляду заяви СПД ОСОБА_1 щодо надання дозволу на складання проекту
землеустрою з відведення земельної ділянки площею 0,784 га, розташованої за
адресою: АДРЕСА_2, для будівництва магазину-складу будівельних матеріалів, та
до часу звернення до суду відповідний дозвіл відповідачами не наданий. Позивач
вважає, що вказаною бездіяльністю Сімферопольської міської ради та виконкому
Сімферопольської міської ради порушується набуте у встановленому порядку право
СПД ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою з метою подальшого використання
вищевказаної земельної ділянки.

Згідно зі ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних
осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб,
інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі
законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства України справа
адміністративної  юрисдикції (далі
- адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду  публічно-правовий  спір,
у  якому хоча б однією зі сторін є
орган  виконавчої  влади,
орган  місцевого  самоврядування,  їхня посадова чи службова особа або інший
суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі  законодавства,  в  тому  числі
на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів
поширюється, у тому числі, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

П. 7 ч. 1 ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства України передбачено, що суб'єкт владних
повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання
делегованих повноважень.

Для визначення спору як такого, що
підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, має бути
законодавче уповноваження хоча б одного суб'єкта владно керувати поведінкою
іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати
вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

В ч. 4 п. 5.2 Рекомендацій Президії
Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і
підсудності справ господарським судам» №04-5/120 від 27.06.2007 р. зазначено,
що якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа)  у спірних
правовідносинах не здійснює зазначених владних управлінських функцій
(щодо іншої особи, яка є учасником спору), то такий суб'єкт не перебуває
"при  здійсненні  управлінських функцій" і не має
встановлених нормами КАС України ознак
суб'єкта владних повноважень і,
отже, спір за участю останнього повинен вирішуватися господарським
судом.

П. 5.3 вказаних вище Рекомендацій
передбачено, що до компетенції господарських судів не відноситься розгляд справ
у спорах:

а) про оскарження рішень
(нормативно-правових актів чи  актів
індивідуальної дії), ухвалених суб'єктом владних повноважень, яким останній
зобов'язує суб'єкта  господарювання  вчинити
певні  дії, утриматись від
вчинення певних дій або нести відповідальність,
за умови,  що оскаржуваний акт
згідно  із  законодавством  України
є обов'язковим до виконання;

б) про оскарження суб'єктом господарювання
дій (бездіяльності) органу державної влади,
органу місцевого самоврядування, іншого суб'єкта  владних
повноважень,  їхньої посадової чи
службової особи, що випливають з наданих їм
владних управлінських функцій, якщо ці дії (бездіяльність) не пов'язані
з відносинами, врегульованими господарським договором;

в) між суб'єктами  владних
повноважень  з  приводу
їхньої компетенції у сфері управління;

г) з
приводу укладання та  виконання
адміністративних договорів;

д) за
зверненням  суб'єкта  владних
повноважень у випадках, встановлених законом.

Інші справи за участю
господарюючих  суб'єктів  та
суб'єктів владних
повноважень   не   мають
ознак  справ  адміністративної юрисдикції  і
повинні  розглядатися  господарськими   судами
на загальних  підставах.  До таких справ належать усі справи у спорах
про  право,  що
виникають з відносин, врегульованих Цивільним Кодексом України,
Господарським  кодексом  України, іншими  актами господарського і  цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 12 Господарського
процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі:

1)  справи
у  спорах,  що
виникають  при  укладанні, зміні, розірванні  і виконанні господарських договорів, у тому
числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

- спорів про приватизацію державного
житлового фонду;

- спорів, що виникають при погодженні
стандартів  та  технічних умов;

- спорів про  встановлення цін на продукцію (товари),  а також тарифів на послуги  (виконання
робіт),  якщо  ці
ціни  і  тарифи відповідно  до
законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

- спорів, що  виникають
із   публічно-правових
відносин  та віднесені  до компетенції   Конституційного   Суду
України  та адміністративних
судів;

- інших спорів, вирішення яких відповідно
до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших
органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи
за  заявами  органів
Антимонопольного  комітету
України,  Рахункової  палати
з  питань,  віднесених законодавчими актами до їх
компетенції;

4) справи,
що  виникають  з корпоративних відносин у спорах між
господарським  товариством  та
його  учасником  (засновником, акціонером),  у
тому  числі  учасником,
який вибув,  а також між
учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що
пов'язані  із створенням,  діяльністю,
управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових
спорів.

Ознаками господарського спору,
підвідомчого господарському суду, зокрема, є: а) участь у спорі суб'єкта
господарювання; б) наявність між сторонами господарських відносин,
врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України,
іншими актами господарського і цивільного законодавства; в) відсутність у
процесуальному законі норми, що прямо передбачала б розгляд такого спору судом
іншої юрисдикції.

Враховуючи
те, що предметом розгляду даної справи є встановлення можливості щодо визнання
за позивачем права на складання проекту землеустрою з відведення земельної
ділянки, між сторонами існує спір про право, а тому вказана справа підвідомча
господарським судам та підлягає розгляду за правилами, встановленими
Господарським процесуальним кодексом України.

Ухвалою
ГС АР Крим від 23.10.2007 р. були вжиті заходи до забезпечення позову у вигляді
заборони Сімферопольській міській раді (м. Сімферополь, вул. Толстого, 15) та
Виконавчому комітету Сімферопольської міської ради (м. Сімферополь, вул.
Толстого, 15) приймати будь-які рішення, накази, розпорядження, приписи,
протоколи ті інше, направлені на відчуження у будь-якій спосіб (передача у
власність, надання у постійне користування, оренду, передачу у статутний фонд,
відчуження або використання за договорами сумісної діяльності, інвестиційних
договорів і таке інше) земельної ділянки площею 0,784 га, що розташована за
адресою: АДРЕСА_2.

Відповідач проти позову заперечував з
мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Оскільки
матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін,
підстав для відкладення розгляду справи судом не вбачається.

Розгляд справи відкладався у порядку
ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши
пояснення  представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ :

Відповідно
до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо
земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в
межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Органами
місцевого самоврядування, що приймають такі рішення, є сільські, селищні та
міські ради, включаючи ради міст Києва та Севастополя. Повноваження цих органів
по прийняттю рішень про передачу відповідних земельних ділянок у власність обо
надання їх в користування, визначені в 2-й та 3-й главах Земельного кодексу
України.

Повноваження
сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл,
селищ, міст встановлено ст. 12 Земельного кодексу України, відповідно до вимог
якої відповідним радам надано право розпорядження землями територіальних
громад; передавати земельні ділянки з комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб, відповідно до цього кодексу; надавати земельні
ділянки у користування із земель комунальної власності відповідно до Земельного
кодексу.

Згідно
з ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок,
що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі
рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Ч. 5
ст. 116 ЗК України передбачено, що надання у користування земельної ділянки, що
перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення
(викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Передання в оренду
невідведеної земельної ділянки чинним законодавством не передбачено. Вказане
положення розцінюється судом таким, що кореспондується з приписами ст. 125 ЗК
України, відповідно до якої приступати до використання земельної ділянки до
встановлення її меж у натурі (на місцевості) забороняється.

Відповідно
до ст. 151 Земельного кодексу України юридичні особи, зацікавлені у вилученні
(викупі) земельних ділянок, зобов'язані до початку проектування погодити із
власниками землі і землекористувачами та сільськими, селищними, міськими
радами, державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим,
Кабінетом Міністрів України і Верховною Радою України місце розташування
об'єкта, розмір земельної ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням
комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування
на цій ділянці і прилеглих територіях усіх об'єктів, умови проживання населення
і охорону довкілля. Вибір земельних ділянок для розміщення об'єктів проводиться
юридичними особами, зацікавленими у їх відведенні. Органи виконавчої влади або
органи місцевого самоврядування зобов'язані в порядку, визначеному
законодавством України, надавати інформацію юридичним особам, зацікавленим у
відведенні земельних ділянок, щодо можливих варіантів розміщення об'єктів
відповідно до затвердженої містобудівної документації та документації із
землеустрою. Порядок вибору земельних ділянок для розміщення об'єктів
встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою
Кабінету Міністрів України №427 від 31.03.2004 р. був затверджений Порядок
вибору земельних ділянок для розміщення об'єктів.

Згідно
з п. 3 вказаного Порядку юридична особа, заінтересована у відведенні земельної
ділянки, звертається з клопотанням до сільської, селищної, міської ради,
районної, Київської чи Севастопольської міської держадміністрації, до
повноважень якої належить вирішення питання про вибір земельної ділянки.

Сільська,
селищна, міська рада, районна, Київська чи Севастопольська міська
держадміністрація реєструє клопотання в день його подання з присвоєнням
реєстраційного номера, розглядає клопотання і в п'ятиденний строк після
реєстрації надсилає постійно діючій комісії з питань вибору земельних ділянок
для розміщення об'єктів (далі - комісія), утвореній відповідною радою або
держадміністрацією (п. 4 Порядку).

Аналогічні
положення містяться в ч. 5-7 ст. 151 Земельного кодексу України.

Ч. 15
ст. 151 ЗК України передбачено, що матеріали погодження місця розташування
об'єкта повинні включати: викопіювання з генерального плану або іншої
містобудівної документації населеного пункту, копію плану земельної ділянки з
нанесенням на ній варіантів розміщення об'єкта із зазначенням загальної площі,
яку необхідно вилучити. Зазначаються також склад угідь земельної ділянки, що
вилучається, та умови її відведення.

З
матеріалів справи вбачається, що на виконання вказаних положень СПД ОСОБА_1 в
2005 році звернулася до Сімферопольської міської ради з клопотанням про надання
в оренду земельної ділянки площею 0,784 га, розташованої по АДРЕСА_2.

10.01.2005
р. був складений акт вибору та обстеження земельної ділянки, який був
погоджений з відповідними держаними органами та службами міста (а. с. 15-16).

Крім
того, позивачем були отримані усі необхідні погодження, зокрема:

-          висновком Республіканського комітету
з охорони культурної спадщини №1765 від 05.04.2005 р. був наданий дозвіл на
відведення земельної ділянки площею 0,784 га, розташованої по АДРЕСА_2 для будівництва
магазину-складу;

-          12.04.2005 р. Сімферопольським
міським управлінням  Головного управління
Міністерства з надзвичайних ситуацій України в АР Крим був наданий висновок
(технічні умови) по вибору земельної ділянки (майданчику) №61;

-          Комітетом по управлінню земельними
ресурсами Сімферопольської міської ради був наданий позитивний висновок
№1083/36-01-18 від 14.07.2005 р. до акту вибору та обстеження земельної
ділянки;

-          25.04.2005 р. Кримською
республіканською санепідемстанцією був наданий висновок №10 щодо вибору
(відведення) земельної ділянки під забудову, з якого вбачається, що земельна
ділянка площею 0,784 га по АДРЕСА_2 пригідна для будівництва магазину-складу
будівельних матеріалів;

-          Управлінням Державної екологічної
інспекції центрально-кримського регіону був наданий висновок №148/14-п від
15.07.2005 р. про погодження акту вибору земельної ділянки для будівництва
магазину-складу будівельних матеріалів СПД ОСОБА_1 по АДРЕСА_2;

Акт
вибору та обстеження земельної ділянки був затверджений рішенням Виконавчого
комітету Сімферопольської міської ради №174 від 27.01.2006 р. Зазначеним
рішенням позивачу також було дозволено виконати комплекс проектних робіт для
будівництва магазину-складу будівельних матеріалів за земельній ділянці площею
0,784 га по АДРЕСА_2 та зобов'язано СПД ОСОБА_1 надати до управління
містобудування та архітектури міської ради завдання на проектування та технічні
умови на підключення до міських інженерних мереж для підготовки
архітектурно-планувального завдання.

Як
свідчать матеріали справи відповідний робочий проект магазину-складу
будівельних матеріалів по АДРЕСА_2 був розроблений ТОВ «Кримпроектсервіс» на
підставі укладеного з позивачем договору №35-06/05 від 17.04.2006 р.

03.03.2006
р. СПД ОСОБА_1 звернулася до Сімферопольської міської ради з заявою про надання
дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки для
будівництва магазину-складу будівельних матеріалів по АДРЕСА_2.

Проте,
до часу подачі позову до суду Сімферопольською міською радою не було прийнято
відповідне рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою.

З
цього приводу суд вважає за необхідне повідомити наступне.

Ст. 4
Закону України «Про місцеве самоврядування» серед основних принципів здійснення
місцевого самоврядування передбачає, зокрема, принцип законності. Принцип
законності визнається судом таким, що кореспондується зі статтями 1 і 8
Конституції України, які визначають Україну як правову державу та закріплюють
державний принцип верховенства права. Крім того, ст. 19 Конституції України
встановлює, що органи місцевого самоврядування діють на підставі діючого
законодавства та у межах  повноважень й
шляхом, передбаченим Конституцією України та нормативно-правовими актами.

Відповідно
до ч. 1 ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах
повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території.

Статтею
26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надано перелік питань
виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, до яких також віднесено
вирішення у відповідності з законом питань регулювання земельних відносин.

Згідно
з п. 5 ст. 123 Земельного кодексу України відповідна районна державна
адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у
місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки.

Однак,
відповідачі не надали суду доказів прийняття відповідного рішення про надання
або відмову в наданні дозволу позивачеві на складання проекту землеустрою з
відведення земельної ділянки площею 0,784 га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_2, для будівництва магазину-складу будівельних матеріалів, у той час як
відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, способом, передбаченим
чинним законодавством України для доведення такого роду фактів.

Відповідно
ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються
судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно
з Рішенням Конституційного суду України від 25 листопада 1997 року у справі за
конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення частини
другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального
кодексу України (справа громадянки ОСОБА_4 щодо права на оскарження в суді
неправомірних дій посадової особи), частину другу статті 55 Конституції України
необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа
без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної
юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади,
органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин
України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи
бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України,
іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують
правового захисту в суді.

Відповідно
до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають
право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом
заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно
зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа
має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Конституційний суд України в Рішенні
від 01.12.2004 р. у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних
депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої
статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний
законом інтерес) зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес",
що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу
України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного
і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що
є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Серед способів захисту цивільних прав
та інтересів судом, встановлених статтею 16 Цивільного кодексу України,
передбачений, зокрема, і такий спосіб, як визнання права. Крім того, статтею
152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Відповідно до ч. 3 Порядку
розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок,
затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. N
677, проект відведення земельної ділянки розробляється, у тому числі, на
підставі судового рішення.

За таких обставин, всебічно та в повній
мірі дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи документи, заслухавши
пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають
задоволенню.

Клопотання
Сімферопольської міської ради про залучення до участі у справі в якості третьої
особи Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища не
підлягає задоволенню, оскільки, як вже було зазначено раніше, статтею 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення у відповідності з
законом питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної
компетенції сільських, селищних, міських рад.

Судові
витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь СПД ОСОБА_1 відповідно
до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст.
82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити.

2.          Визнати право Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
на складання проекту землеустрою з відведення земельної ділянки площею 0,784
га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, для будівництва магазину-складу
будівельних матеріалів.

3.          Стягнути з Сімферопольської міської
ради (95000, м. Сімферополь, вул. Толстого, 15) на користь Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
державне мито у розмірі 42,50 грн. та 59,00 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

4.          Стягнути з Виконавчого комітету
Сімферопольської міської ради (95000, м. Сімферополь, вул. Толстого, 15) на
користь Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) державне мито у розмірі 42,50 грн. та 59,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

5.          Видати накази після набрання судовим
рішенням законної сили.

Суддя
Господарського суду

Автономної
Республіки Крим                                        Дворний І.І.