КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2007                                                                                           № 30/308

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Губенко Н.М.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Титаренко Л.Ф. (довіреність № 155/1/11-5088 від 10.09.2007);

від відповідача - повідомлений, але не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської організації "Спортивно-оздоровчий клуб "Атма"

на рішення Господарського суду м.Києва від 23.10.2007

у справі № 30/308

за позовом                               Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до                                                   Громадської організації "Спортивно-оздоровчий клуб "Атма"

про                                                  виселення та повернення нежилого приміщення

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м.Києва від23.10.2007 у справі №30/308 позовні вимоги задоволено повністю. Виселено Громадську організацію ”Спортивно-оздоровчий клуб ”Атма” з нежилого приміщення загальною площею 481,30 кв. м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Героїв Дніпра, 31-а літ. А та зобов’язано повернути зазначене приміщення Комунальному підприємству ”Київжитлоспецексплуатація”. Стягнуто з Громадської організації ”Спортивно-оздоровчий клуб ”Атма” на користь Комунального підприємства ”Київжитлоспецексплуатація” 85,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій останній просить рішення суду скасувати та припинити провадження у справі. При цьому відповідач стверджує, що не отримував листа позивача за № 155/1/05-1726 від 19.03.2007 про припинення договору оренди, а позивачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачем було отримано вищезазначений лист, у зв’язку із чим, позивач вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України ”Про оренду державного та комунального майна”, де зазначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Також відповідач зазначає, що відповідно до ч. 3. ст. 17 Закону України ”Про оренду державного та комунального майна” після закінчення дії договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов’язки, має переважне право на продовження договору оренди на новий термін.

Крім того, відповідач вказує на те, що господарським судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, оскільки всупереч вимогам ст. 77 ГПК України клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв’язку із пролонгацією спірного договору та необхідністю подання доказів не було задоволено та прийнято передчасне та незаконне рішення у справі, чим порушені права відповідача передбачені ст. 22 ГПК України, а саме право на участь в судовому засіданні та право на подання доказів.

Позивач надав відзив на апеляцій скаргу, в якому просив залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з підстав викладених у рішенні господарського суду першої інстанції.

При розгляді апеляційної скарги апеляційним господарським судом були заслухані пояснення представників сторін, досліджені наявні матеріали справи та встановлено наступне.

Позивач звернувся до господарського суду першої інстанції з позовом про виселення відповідача із займаного ним нежитлового приміщення в будинку № 31-А по вул. Героїв Дніпра в м. Києві, загальною площею 481,80 кв. м. та повернення зазначеного приміщення позивачу.

Рішенням господарського суду першої інстанції позовні вимоги задоволено повністю.

Апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення господарського суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 18.03.2004 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 05/1292 оренди нерухомого майна (нежилих будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади міста Києва (далі договір оренди), відповідно до умов якого, позивач, як орендодавець, передав на підставі рішення Київської міської ради від 18.03.2004 № 99/1309 (додаток 2 пункт 2), а відповідач, як орендар, прийняв в оренду нежиле приміщення за адресою: м. Київ, вул. Героїв Дніпра, 31-А (п. 1.1), загальною площею 470,30 кв. м. (п. 2.1.).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України ”Про оренду державного та комунального майна”, норми якого є спеціальними, термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Частиною 4 ст. 284 ГК України передбачено, що сторони по договору визначають строк його дії.

Пунктом 9.1. договору оренди сторони визначили, що цей договір вступає в силу з моменту підписання сторонами і діє з 18.03.2004 по 18.03.2007.

Приписами ч. 2 ст. 17 Закону України ”Про оренду державного та комунального майна” передбачено, що договір оренди вважається продовженим якщо жодна із сторін цього договору протягом місяця після закінчення терміну його дії не звернеться до іншої сторони із заявою про його припинення або внесення до нього змін.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, апеляційний господарський суд встановив, що позивач листом від 19.03.2007 за № 155/1/05-1726, в порядку та в місячний термін, передбачений ч. 2 ст. 17 Закону України ”Про оренду державного та комунального майна”, повідомив відповідача про закінчення 18.03.2007 строку договору оренди і припинення його дії, а також просив звільнити орендоване приміщення.

Пунктом 9.5. договору оренди передбачено, що договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Частиною 2 ст. 26 Закону України ”Про оренду державного та комунального майна” та ст. 291 ГК України також передбачено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Виходячи із викладеного, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що договір оренди припинив свою дію 18.03.2007 у зв’язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Відповідно до ст. ст. 2, 3 Закону України ”Про оренду державного та комунального майна” правовою підставою користування комунальним майном є договір оренди.

Згідно із ч. 1 ст. 67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Отже, як випливає із вищенаведених норм, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

Пунктами 5.4. та 9.3 договору оренди передбачено, що після закінчення терміну дії договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київської міської ради.

Однак із матеріалів справи не вбачається, що після закінчення терміну дії договору оренди Київська міська рада прийняла рішення про  продовження його дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України ”Про оренду державного та комунального майна” та п. 1 ст. 785 ЦК України у разі закінчення строку дії договору оренди орендар зобов’язаний повернути орендодавцеві об’єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди; у разі припинення договору найму наймач зобов’язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Пунктом 7.5 договору оренди передбачено, що у разі закінчення строку договору або при його розірванні, відповідач зобов’язаний за актом приймання-передачі повернути об’єкт оренди позивачу у стані, в якому перебував об’єкт оренди на момент передачі його в оренду з урахуванням всіх здійснених відповідачем поліпшень, які неможливо відокремити від об’єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди.

Як свідчать матеріали справи відповідач, в порушення вищенаведених норм, після закінчення строку договору оренди не звільнив спірне приміщення та не передав його в установленому законодавством і зазначеним договором порядку позивачу, а продовжував користуватися ним, не маючи на це жодних правових підстав, що, відповідно, і послужило підставою для звернення позивача до господарського суду першої інстанції для захисту своїх прав та інтересів.

Таким чином, оскільки у зв’язку з припиненням дії договору оренди у відповідача відсутні підстави перебування у спірному приміщенні, а відповідно до ст. ст. 2, 3 Закону України ”Про оренду державного та комунального майна” правовою підставою користування майном, що перебуває у комунальній власності є договір оренди, то господарський суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги позивача про виселення відповідача із спірного приміщення та повернення даного приміщення позивачу.

Твердження відповідача про те, що він не отримував лист позивача № 155/1/05-1726 від 19.03.2007 про закінчення дії договору оренди, а позивачем не надано доказів на підтвердження отримання відповідачем  вищезазначеного листа, а тому відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України ”Про оренду державного та комунального майна” термін дії договору вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, апеляційний господарський суд не бере до уваги, оскільки позивачем до позовної заяви додана  належним чином завірена копія списку рекомендованих відправлень, що пересилаються в містах України від 21.03.3007,  в п. 4 якого значиться адреса та назва відповідача, а також номер листа позивача про закінчення дії договору оренди, а саме: 155/1/05-1726.

Щодо посилань відповідача в апеляційній скарзі на те, що відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України ”Про оренду державного та комунального майна” після закінчення договору оренди орендар, який належним чином виконує свої обов’язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін, апеляційний господарський суд зазначає, що відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, якщо відповідач вважає, що його переважне право на продовження договору оренди на новий термін порушено, він не позбавлений права звернутися до суду з позовом про спонукання укласти з ним на новий строк договір оренди на приміщення, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Героїв Дніпра, 31-А.

Щодо посилання відповідача на те, що господарським судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, оскільки всупереч вимогам ст. 77 ГПК України клопотання відповідача про відкладення розгляду справи для здійснення пролонгації спірного договору та необхідністю подання доказів не було задоволено та прийнято передчасне та незаконне рішення у справі, чим порушені права відповідача передбачені ст. 22 ГПК України, а саме право на участь в судовому засіданні та право на подання доказів, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез’явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, розгляд справи призначений на 25.09.2007 було відкладено на 23.10.2007, у зв’язку з нез’явленням представника відповідача в судове засідання та задоволенням клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, для вирішення питання про пролонгацію договору оренди.

Із оскаржуваного відповідачем рішення господарського суду першої інстанції від 23.10.2007 вбачається, що відповідач в судове засідання 23.10.2007 повторно не з’явився, а через канцелярію суду знову подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв’язку з тим, що повноважний представник не може бути присутнім 23.10.2007 в судовому засіданні, в задоволенні якого господарським судом першої інстанції було відмовлено, оскільки відповідач не був позбавлений можливості направити в судове засідання іншого представника.

Отже, наявні в матеріалах справи клопотання відповідача про відкладення розгляду справи від 24.09.2007 та від 22.10.2007 свідчать про належне повідомлення господарським судом першої інстанції відповідача про час та місце засідання суду та надання відповідачу господарським судом першої інстанції можливості реалізувати своє право на участь у судовому засіданні.

Таким чином, нез’явлення представника відповідача у засідання суду та подання ним клопотання про відкладення розгляду справи не позбавляло відповідача можливості подати господарському суду першої інстанції письмовий відзив на позовну заяву та надати докази в обґрунтування своїх вимог і заперечень чи скористатися іншими правами передбаченими ст. 22 ГПК України.

Крім того, слід також зазначити, що норма ст. 77 ГПК України передбачає право суду відкласти розгляд справи, а не обов’язок. У випадку, коли нез’явлення представників сторін не перешкоджає розгляду справи по суті, суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, апеляційний господарський суд не вбачає обставин, які б свідчили про порушення господарським судом першої інстанції при прийнятті рішення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, немає підстав визнати доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, переконливими та такими, що спростовують висновки господарського суду першої інстанції, а тому апеляційний господарський суд вважає, що при прийнятті рішення господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку відповідно до ст. 43 ГПК України та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Згідно із п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 29.12.1976 ”Про судове рішення” із змінами, внесеними постановами Пленуму від 24.04.1981 № 4, від 25.12.1992 № 13, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскаржене рішення цим вимогам відповідає, а тому скасуванню чи зміні не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення Господарського суду м.Києва від23.10.2007 у справі №30/308 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Матеріали справи № 30/308 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді