КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2007                                                                                           № 44/537-6/60

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової  Л.Г.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Супрун І.К. - директор, протокол № 01-К від 10.07.2002р.;

Шумейко О.І. - представник за дов. № 174 від 01.08.2007р.;

від відповідача -Череповський Є.В. - представник за дов. № 602-13 від04.06.2007р.;

від третьої особи -  Шимко О.Р.- представник за дов. № 2-35 від 26.02.2007р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнє підприємство "Укрнафтогазкомплект" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду м.Києва від 05.07.2007

у справі № 44/537-6/60

за позовом                               ЗАТ "Торговий Дім "Комплект"

до                                                   Дочірнє підприємство "Укрнафтогазкомплект" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

третя особа відповідача           Дочірня компанія "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

третя особа позивача

про                                                  визнання недійсною частини договору та стягнення 821250,83 грн.

Суть рішення і скарги:

Закрите акціонерне товариство „Торговий Дім”Комплект” звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до дочірнього підприємства „Укрнафтогазкомплект” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” про визнання недійсним договору № 208/02 від 19.08.2002 р. (в редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2003 р.) в частині п. 3.5 договору, а саме „...з дня надходження коштів від споживача продукції – (ДК „Укргазвидобування”, ДК „Укртрансгаз”, ВАТ „Укртранснафта”)” як такого, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме: ст.ст. 511, 530 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), з моменту укладання договору № 208/02 від 19.08.2002 р., а також про стягнення 34 076 164,69 грн.

Справа неодноразово розглядалася різними судовими інстанціями.

Господарський суд міста Києва 25.04.2006 року ухвалив рішення, яким позов Закритого акціонерного товариства „Торговий Дім ”Комплект” задовольнив частково. Договір № 208-02 від 19.08.2002 року в редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2003 року до договору № 208 – 02 від 19.08.2002 року, в частині п. 3.5.договору, а саме: з дня надходження коштів від споживача продукції (ДК „Укргазвидобування”, ДК „Укртрансгаз”, ВАТ „Укртранснафта”) з моменту його укладання визнано недійсним, стягнуто з відповідача на користь позивача 22521679, 68 грн. основного боргу, 25585 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2006 року дане рішення було залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.09.2006 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2006 року та рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2006 року було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 12.12.2006 року постанову Вищого господарського суду України від 22.09.2006 року, постанову Київського апеляційного господарського суд України від 05.07.2006 року та рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2006 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду ухвалою господарського суду міста Києва від 13.03.2007 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - дочірню компанію „Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” в порядку ст. 27 ГПК України.

Також під час нового розгляду Закрите акціонерне товариство „Торговий Дім „Комплект” звернулося до господарського суду міста Києва з заявою про зміну предмету, підстав позовних вимог та зменшення розміру позовних вимог в порядку ст. 22 ГПК України та просило суд про визнання недійсною окремої частини договору та стягнення заборгованості у розмірі 821250,83 грн. Зокрема, позивач просив суд першої інстанції визнати недійсним договір № 208/02 від 19.08.2002 (в редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2003) в окремій частині п. 3.5 договору, а саме: „...з дня надходження коштів від споживача продукції” як такої, що суперечить вимогам чинного законодавства України, а саме ст. 538, п. 5 ст. 626 ЦК України, з моменту укладання договору № 208/02 від 19.08.2002 р., та стягнути 821250,83 грн., як залишку заборгованості станом на 31.05.2007 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.07.2007р. у справі № 44/537-6/60 позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягнуто 821250,83 грн. основного боргу, 8212,5 грн. державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно – технічне забезпечення судового процесу; в іншій частині позову відмовлено.

Рішення вмотивоване тим, що доводи позивача щодо безоплатності договору є необґрунтованими, оскільки п. 1.1. та п. 3.5. договору передбачає обов’язок відповідача здійснити оплату за отриману продукцію. Виконання обов’язку відповідачем щодо оплати продукції є зустрічним щодо обов’язку позивача її поставки, що свідчить про зустрічність зобов’язання. Місцевий господарський суд у своєму рішенні послався, зокрема, на ст. 526 ЦК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 05.07.2007 у справі № 44/537-6/60 частково та прийняти нове рішення, яким в частині визнання п. 3.5 договору № 208/02 від 19.08.2002 року недійсним – залишити в силі, а в частині стягнення заборгованості - відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2007 р. № 44/537-6/60 скарга прийнята до розгляду та порушено апеляційне провадження.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Заявник вважає, що оскаржуване рішення прийнято внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Також заявник зазначає, що на момент звернення позивача до господарського суду міста Києва, права позивача не були порушені, а тому відповідно до п. 1-1 ст. 80 ГПК України відсутній предмет спору.

Крім того апелянт вказує, що господарський суд міста Києва не зазначив у своєму рішенні доводи, заперечення та пояснення ДП „Укрнафтогазкомплект” НАК „Нафтогаз України” з приводу відсутності порушеного права позивача, ненастання строку оплати за договором на момент звернення його з позовом до господарського суду міста Києва, не надав їм належної оцінки, чим грубо порушив ст. ст. 4-2,4-3 ГПК України.

Представник відповідача 13.11.2007 р. в судовому засіданні надав доповнення до апеляційної скарги, в якому зазначив, що відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, тому одночасна зміна предмета і підстав позову не допускається, що є на думку сторони додатковою підставою для скасування рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення господарського суду міста Києва від 05.07.2007р. по справі 44/537-6/60 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач вказує на те, що господарський суд міста Києва здійснив належну оцінку доказів, пояснень сторін по справі, виходив з сукупності доказів, обставин та пояснень по справі на момент прийняття рішення, яке повністю відповідає вимогам Роз’яснення Вищого адміністративного суду України від 10.12.1996 року № 02-58/422 „Про судове рішення”, принципам рівності і змагальності.

Також, позивач зазначив, що відповідач, отримавши грошові кошти від третьої особи, безпідставно не проводить розрахунок з позивачем, свідомо порушує вимоги цивільного та господарського законодавства України відносно належності виконання умов договору.

02.10.2007 року позивач через канцелярію Київського апеляційного господарського суду подав заяву № 08/10-3 від 08.10.2007 року про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходів до забезпечення позову у вигляді накладання арешту на грошові суми в розмірі 821250, 83 грн., що знаходяться на розрахункових рахунках відповідача.

13.11.2007 року позивач надав доповнення до заяви про забезпечення позову, в якій наголошував, що отримані відповідачем грошові кошти від третьої особи є єдиним для відповідача джерелом надходження коштів за поставлену позивачем продукцію.

27.11.2007 року позивач через загальний відділ Київського апеляційного господарського суду подав доповнення № 2 до заяви про забезпечення позову, де зазначав, що в процесі нового розгляду справи в апеляційному суді та в суді першої інстанції з’ясовано та підтверджено фактичними даними ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду міста Києва від 05.07.2007р. Про це, на думку позивача, свідчить встановлений факт повного розрахунку між відповідачем та третьою особою, що підтверджується копією платіжного доручення № РR 4177 від 16.05.207р., а також встановлений факт надходження грошових коштів від третьої особи на користь відповідача з 04.11.2004 р. по 30.11.2005р., загальний розмір яких становить 603 596 885,49 грн., що дозволяв відповідачу вчасно та відповідно до договору здійснити розрахунок з позивачем, це підтверджується довідкою від ДК „Укртрансгаз” – третьої особи від 21.11.2007р. № 14469/6-007.

Відповідно до ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову.

Згідно з частиною першою ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування, зокрема, своїх вимог.

Застосовуючи заходи до забезпечення позову, господарський суд повинен виходити з того, що умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми) яке є у відповідача, може зникнути, зменшитись а кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті (аналогічна позиція міститься в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 6 „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову”).

Київський апеляційний господарський суд, враховуючи наведене, не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, в зв’язку з недоведеністю фактичних підстав для задоволення цієї заяви в розумінні ст. 66 ГПК України та з врахуванням того, постанова суду апеляційної інстанції, в силу ст. 105 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття.

Позивач через канцелярію суду 08.10.2007 р. подав клопотання, в  якому просив на підставі ст. 81-1 ГПК України здійснити фіксування судового процесу по справі № 44/537-6/60 інформаційно-технічними засобами в процесі її розгляду в Київському апеляційному господарському суді.

Київський апеляційний господарський суд задовольнив заявлене клопотання, розгляд справи здійснювався за допомогою фіксування судового процесу технічними засобами.

Відповідно до приписів ст. 77 ГПК України у судовому засіданні  09.10.2007 року була оголошена перерва до 13.11.2007.

Позивач 08.11.2007 року через загальний відділ Київського апеляційного господарського суду подав клопотання, в якому просив Київський апеляційний господарський суд зобов’язати третю особу на стороні відповідача ДК „Укртрансгаз” надати довідку, підписану керівником та головним бухгалтером підприємства, про суму грошових коштів, перерахованих третьою особою на розрахунковий рахунок відповідача в період з 04.11.2004 р. по 30.11.2005 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду по даній справі від 13.11.2007 р. було відкладено розгляд справи до 27.11.2007р. та зобов’язано третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, дочірню компанію „Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” надати довідку, підписану керівником та головним бухгалтером підприємства, на підтвердження (спростування) факту перерахування грошових коштів (сум) на розрахунковий рахунок Дочірнього підприємства „Укрнафтогазкомплект” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” відповідно до договору поставки №  480-03/11-7 від 30.12.2003 р., за період з 04.11.2004 р. по 30.11.2005 р.

В судовому засіданні 27.11.2007р. було оголошено перерву до 11.12.2007 р. та в усній формі зобов’язано третю особу (засідання проводилось за допомогою фіксації судового процесу) надати суду платіжні доручення, відповідно до яких були перераховані кошти в сумі 603 596 885,49 грн. за договором №208-02 від 19.08.2007р. Суду було надано в судовому засіданні 11.12.2007 лише платіжні доручення на суму 2698643,44 грн., копії яких долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Голови Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2007 р. на підставі ст. 69 ГПК України було продовжено строк розгляду справи № 44/537-6/60 на один місяць.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши доводи представників учасників судового процесу, Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Київський апеляційний господарський суд переглядає рішення господарського суду міста Києва від 05.07.2007 р., ухвалене за результатом розгляду позовних вимог позивача в редакції заяви про зміну предмету, підстав позовних вимог та зменшення розміру позовних вимог від 31.02.2007, поданої в порядку ст. 22 ГПК України.

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Зміна предмета позову означає зміну матеріально-правової вимоги до позивача, а зміна підстави позову означає зміну обставин, якими позивач обґрунтовує свою вимогу до відповідача (аналогічна позиція міститься в роз’ясненні Вищого Арбітражного Суду України від 18.09.97р. N 02-5/289 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України”).

За змістом зазначеної норми ГПК України зміна позивачем підстав і предмету позову може мати місце лише альтернативно, тому одночасна зміна їх неможлива. Отже, у разі подання позивачем клопотання (заяви), направленого на одночасну зміну предмета і підстави позову, господарський суд з урахуванням конкретних обставин повинен відмовити в задоволенні такого клопотання (заяви). Разом з цим, по даній справі суд першої інстанції правомірно прийняв заяву позивача від 31.05.2007 (том 6, арк. 1), оскільки фактично одночасної зміни підстав і предмету позову по даному спору не відбулося.

Так, позивач в позовній заяві просив визнати недійсним договір № 208/02 від 19.08.2002 р. (в редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2003 р.) в частині п. 3.5 договору, а саме „...з дня надходження коштів від споживача продукції – (ДК „Укргазвидобування”, ДК „Укртрансгаз”, ВАТ „Укртранснафта”)” як такої, що суперечить вимогам чинного законодавства України, а саме: ст.ст. 512, 530 ЦК України, з моменту укладення договору № 208/02 від 19.08.2002р., тоді як в заяві від 31.05.2007 р. просив визнати недійсним договір № 208/02 від 19.08.2002 р. (в редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2003 р.) в частині цього ж п. 3.5 договору, а саме „...з дня надходження коштів від споживача продукції – (ДК „Укргазвидобування”, ДК „Укртрансгаз”, ВАТ „Укртранснафта”)” як такої, що суперечить вимогам чинного законодавства України, а саме: ст. ст. 538, п. 5 ст. 626 ЦК України, з моменту укладення договору № 208/02 від 19.08.2002р. Таким чином, позивачем було змінено в цій частині лише підставу позовних вимог про визнання недійсною частини договору – норми матеріального права, на яких ґрунтувалася вимога. Предмет позову (або матеріально-правова вимога) – „визнання недійсним договору в окремій частині” залишився без змін.

В позовній заяві позивач просив стягнути заборгованість у розмірі 34076164,69 грн. з підстав неналежного виконання відповідачем обов’язку за договором щодо сплати коштів за поставлену продукцію.          Відносно позовної вимоги щодо виконання господарського договору (стягнення заборгованості) предметом позовних вимог (в редакції поданої заяви від 31.05.2007) є стягнення боргу у сумі 821 250,83 грн., а підставою позовних вимог є неналежне виконання договору № 3 від 30.12.2003 р.

Крім того, як зазначається представником позивача в судовому засіданні 13.11.2007 р., позивач не змінював підстави стягнення боргу, а лише зменшив розмір позовних вимог в частині цієї позовної вимоги, оскільки, відповідачем було здійснено часткову оплату вартості поставленої продукції. Підставою такої зміни є факт часткового розрахунку відповідача з позивачем за час розгляду справи судовими інстанціями.

Таким чином, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позивачем було змінено підставу в частині позовних вимог щодо визнання недійсним договору в окремій частині, а позовні вимоги щодо стягнення заборгованості зменшені з урахуванням факту здійснення часткового розрахунку станом на день подання заяви від 31.05.2007.

Так, у разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір (аналогічна позиція міститься в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 20.10.2006 р. N 01-8/2351 „Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005р. та І півріччі 2006р.”). За таких обставин Київський апеляційний господарський суд вважає безпідставним посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті до розгляду заяви позивача про уточнення позовних вимог від 31.05.2007.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, між Дочірнім підприємством „Укрнафтогазкомплект” Національної Акціонерної Компанії „Нафтогаз України” (далі - відповідач) та Закритим акціонерним товариством „Торговий Дім „Комплект” (далі - позивач), було укладено договір № 208/02 від 19.08.2002 року, згідно якого позивач зобов’язався поставити відповідачу продукцію виробничо-технічного призначення (далі – продукцію), а відповідач - прийняти та оплатити продукцію на умовах, викладених в договорі. Найменування, кількість, асортимент та ціна продукції вказані у специфікаціях, які є невід’ємними частинами договору, де зазначено, що продукція відповідачу постачається для потреб ДК „Укртрансгаз”(третьої особи).

Cуд першої інстанції дійшов правильного висновку, що посилання позивача на ст. 538, п. 5 ст. 626 ЦК України, при обґрунтуванні недійсності п. 3.5 договору, є необгрунтованими, оскільки відповідність чи невідповідність договору № 3 від 30.12.2003 року вимогам законодавства повинна оцінюватись господарським судом в межах законодавства, яке діяло на момент укладання спірного договору. Отже, при вирішенні справи слід керуватися нормами, що існували на 30.12.2003 р., оскільки вказані позивачем норми не були чинними станом на 30.12.2003р.

Пунктом 1.1 та п. 3.5 договору передбачено обов’язок відповідача здійснити оплату за одержану продукцію. Виконання обов’язку відповідачем щодо оплати продукції є зустрічним щодо обов’язку позивача її поставки, що, в свою чергу, свідчить про зустрічність зобов’язання. Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, доводи позивача щодо безоплатності договору та позовні вимоги в частині визнання недійсним п. 3.5 договору є безпідставними та необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 4.1 договору № 208-2 та п. 3.5 додаткової угоди № 3 до договору № 208-02 остаточні розрахунки за поставлену продукцію здійснюються покупцем після поставки продукції та підписання акту прийому-передачі продукції на протязі 3-х банківських днів з дня надходження коштів від споживача продукції (ДК „Укртрансгаз”). Таким чином, договір і додаткова угода визначають строк, протягом якого з дня надходження грошових коштів від споживача продукції, відповідач повинен здійснити розрахунок з позивачем.

Між Дочірнім підприємством „Укрнафтогазкомплект” Національної Акціонерної Компанії „Нафтогаз України” та Дочірнім підприємством „Укртрансгаз” (далі – третя особа) було укладено договір № 480-03/11-7 від 30.12.2003 року, згідно якого відповідач зобов’язався поставити третій особі матеріально-технічну продукцію, (далі – продукцію) а третя особа - прийняти та оплатити продукцію на умовах, викладених в договорі. Найменування, кількість, асортимент, ціна продукції вказані в додаткових угодах, які є невід’ємними частинами даного договору.

Пунктами 3.1, 3.3 даного договору встановлено порядок розрахунків. Розрахунки за продукцію здійснюються третьою особою в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника (відповідач у даній справі), а остаточні розрахунки, в залежності від умов оплати, здійснюються третьою особою в 20-денний термін після поставки продукції згідно з п. 4.5. даного договору на підставі рахунка-фактури постачальника.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду  справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також, апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.12.2003 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 3 до договору № 208-02 від 19.08.2002 року (т. 1, арк. 21), відповідно до якої договір було викладено в новій редакції.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання вимог договору позивач поставив відповідачу продукцію на 241827143,99 грн., що підтверджується актами прийому-передачі продукції, підписаними позивачем та відповідачем (т. 1, арк. 34-60).

Пунктом 3.5 договору встановлено, що остаточні розрахунки за поставлену продукцію здійснюються покупцем після поставки продукції та підписання акту прийому-передачі продукції на протязі 3-х банківських днів з дня надходження коштів від споживача продукції.

Відповідачем була зроблена часткова оплата вартості поставленої продукції, що підтверджується копіями банківських виписок, які наявні в матеріалах справи.

На час звернення позивача з позовом до господарського суду першої інстанції заборгованість відповідача складала 34076164,69 грн.

Під час розгляду справи відповідачем була частково сплачена заборгованість і станом на 31.05.2007 р. заборгованість відповідача перед позивачем складала 821250,83 грн.

Отже, відповідачем було здійснено часткову оплату вартості поставленої продукції. Сума грошових переказів від відповідача на адресу позивача підтверджується копіями банківських виписок, які наявні в матеріалах справи. Загальна сума перерахованих відповідачем грошових коштів в рахунок оплати вартості поставленої продукції складає 241 005 893,16 грн. Таким чином, станом на 31.05.2007 р. заборгованість відповідача перед позивачем складає 821 250,83 грн., яка визначається як різниця між загальною вартістю поставленої продукції (241 827 143,99 грн.) та загальною сумою перерахованих відповідачем грошових коштів (241 005 893,16 грн.).

Матеріали справи містять платіжне доручення від 16.05.2007 року, з якого вбачається, що третя особа у повному обсязі розрахувалась з відповідачем за продукцію, яка була придбана відповідачем у позивача для третьої особи (т. 5 арк. 142). Тобто, на момент уточнення позивачем позовних вимог та день ухвалення рішення строк виконання відповідачем зобов’язання перед позивачем в частині здійснення розрахунку є таким, що настав з огляду на наступне.

Так, третя особа 21.11.2007 року через канцелярію суду на виконання вимог ухвали Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2007 р надала лист № 14469/6-007 від 21.11.2007 р., в якому повідомила, що в період з 04.11.2004 р. по 30.11.2005 р. Дочірньою компанією „Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” відповідно до договору поставки № 480-03/11-7 від 30.12.03 на розрахунковий рахунок Дочірнього підприємства „Укрнафтогазкомплект” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” були перераховані грошові кошти у сумі 603 596 885, 49 грн.

А відповідно до платіжного доручення від 16.05.2007 р. третя особа у повному обсязі оплатила відповідачу вартість обладнання, яке було придбане останнім у позивача для третьої особи.

Крім того 27.11.2007 р. в судовому засіданні було зобов’язано третю особу надати суду платіжні доручення, відповідно до яких були перераховані відповідачу кошти в сумі 603 596 885,49 грн. за договором № 208-02 від 19.08.2002р. Проте, зобов’язання суду що до надання платіжних доручень третя особа в повному обсязі не виконала, надала платіжних доручень всього на суму 2698643,44 грн. Київський апеляційний господарський суд, оглянувши платіжні доручення, дійшов висновку, що в наданих платіжних дорученнях № № 14235, 2153, 1976, 580 (копії яких наявні в матеріалах справи) не зазначено найменування постачальника продукції, якому безпосередньо слід перерахувати кошти, отже твердження відповідача, що сплата коштів здійснюється тільки з зазначення в реквізиті платіжного доручення третьою особою „призначення платежу” найменування постачальника продукції – суд вважає необґрунтованим.

З огляду на викладене, строк оплати за договором поставки № 208-02 від 19.08.2002р. наступив, оскільки, крім вищевикладеного третя особа згідно останнього платежу за платіжним дорученням №  PR 4177 від 16.05.2007 р. повністю розрахувалася з відповідачем за отриману від позивача продукцію станом на день ухвалення рішення.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на момент звернення з заявою 31.05.2007 р. строк оплати за договором поставки вже наступив. Тому доводи відповідача про відсутність порушеного права позивача в розумінні ст. 1 ГПК України є необґрунтованими.

Відповідно до п. 4 перехідних положень Господарського кодексу України, до господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями господарського кодексу України, положення застосовуються щодо тих прав та обов’язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Оскільки цивільні відносини між сторонами продовжують існувати, то  в силу п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України до них застосовуються правила останнього.

Господарський суд міста Києва вірно встановив, що відповідач порушив ст. 526 ЦК України, відповідно до якої зобов’язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до  звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Також, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов’язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо  виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Отже, відповідач, незважаючи на отримання коштів від третьої особи, не розрахувався з позивачем за поставлену продукцію, проте мав реальну можливість провести розрахунок з позивачем в повній мірі ще до ухвалення рішення судом першої інстанції. Тому в цій частині доводи апелянта щодо ненастання строку оплати не приймаються судом апеляційної інстанції, як безпідставні.

Таким чином, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 821250, 83 грн. залишку боргу, строк виконання по якому є таким, що настав на момент звернення з заявою про зміну позовних вимог та ухваленням рішення по даній справі.

За таких обставин апеляційна скарга Дочірнього підприємства „Укрнафтогазкомплект” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” на рішення господарського суду міста Києва від 05.07.2007 не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в розумінні ст. 104 ГПК України. Судові витрати у зв’язку з залишенням скарги без задоволення покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства „Укрнафтогазкомплект” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва  від 05.07.2007 у справі  № 44/537-6/60 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 44/537-6/60 повернути до господарського суду  міста Києва.

Головуючий суддя

Судді