КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13.11.2007
№ 9/138

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:          Смірнової  Л.Г.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -ОСОБА_1 - паспорт НОМЕР_1

від відповідача -Саленко І.В. - представник за
довіреністю № 01/284-26 від 12.06.2007 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємеця ОСОБА_1

на рішення Господарського суду м.Києва від
16.07.2007

у справі № 9/138

за позовом                               Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1

до                                                   Київського
національного університету імені Тараса Шевченка

про
стягнення 34200,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1звернувся
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка
про стягнення з  відповідача 34200 грн.
основного боргу, а також сплаченого позивачем державного мита у розмірі 342
грн. та 118 грн. за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішенням
Господарського суду міста Києва від 16.07.2007р. у справі № 9/138 в позові
відмовлено повністю.

Рішення
мотивоване тим, що право на позов на підставі договору на поставку продукції
науково-технічного призначення № 50/п виникло у первісного кредитора з 01.01.2002
р., а фактично позов був заявлений новим кредитором (позивачем) на підставі
угоди про поступку права на вимогу № 30/2 з послідуючими змінами та
доповненнями лише 14.06.2007 року. З врахуванням відзиву відповідача про
застосування позовної давності, суд, у відповідності з вимогами ч.ч. 3 та 4 ст.
267 ЦК України, відмовив в задоволенні позову.

Не
погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення суду першої
інстанції та задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою
Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2007 р. № 9/138 скарга
прийнята до розгляду та порушено апеляційне провадження.

Підстави
апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Заявник
вважає, що оскаржуване рішення прийнято внаслідок невідповідності дійсним
обставинам справи і вимогам чинного законодавства. Також, на думку
заявника,  господарський суд не врахував
цілу низку фактів, що мали значення по справі, а саме: факт наявності боргу в
сумі 34200 грн. (який підтверджуються матеріалами справи та відповідачем не
заперечуються); договір № 50/п від 30.11.2001 року, який діяв після 31.12.2001
року, що підтверджується фактом часткової оплати відповідачем за хроматограф,
яка відбулася 23.05.2003 року; у відповідності до п. 3.1. договору строк оплати
не вказано, а лише зауважено, що замовник оплачує продукцію пропорційно
фінансуванню з бюджету, проте відповідач по справі жодним чином не інформував
виконавця про наявність або відсутність такого фінансування, а також про строки
бюджетного фінансування для повного погашення заборгованості.

Отже, апелянт дійшов до
висновку, що, оскільки, позивач не мав можливості дізнатися щодо наявності або
відсутності бюджетного фінансування для погашення існуючої заборгованості, а
відповідач не повідомляв його про такі строки, то суд першої інстанції
безпідставно залишив позовні вимоги без задоволення з посиланням на те, що
перебіг строку позовної давності розпочався з 01.01.2002 року.

У відзиві на апеляційну скаргу та в
судовому засіданні відповідач заперечував проти доводів апеляційної скарги,
просив залишити рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2007р. по
справі № 9/138 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач вказує
на те, що у відповідності зі ст. 257 ЦК України тривалість загальної позовної
давності становить три роки, а саме з 01.01.2002 року по 31.12.2005 рік
включно, також позивач не надав у судове засідання доказів поважності причин
пропуску строку позовної давності.

Розглянувши
апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників
сторін та враховуючи доводи сторін, Київський апеляційний господарський суд

установив:

Як
правильно встановлено судом першої інстанції, між Київським національним
університетом імені Тараса Шевченко, визначеним як замовник (далі -
відповідач), та Дочірнім підприємством „Торговий дім Відкритого акціонерного
товариства „SELMI”, визначеним як виконавець, 30.11.2001 року був укладений
договір на поставку продукції науково-технічного призначення № 50/п (далі -
договір), відповідно до п. 1.1. якого виконавець зобов'язався поставити
продукцію науково технічного призначення та провести пусконалагоджувальні
роботи, а замовник прийняти та оплатити продукцію.

Відповідно
до п.п.1.2, 1.3 вищенаведеного договору, загальною сумою даного договору
сторони визнали 213 000 грн. та встановили строк дії  договору - з моменту підписання до 31.12.2001
року.

Як
вбачається з матеріалів справи, п. 3.1 даного договору встановлюється попередня
форма розрахунків. Замовник проводить оплату продукції пропорційно фінансуванню
з Держбюджету.

Згідно
специфікації  до договору № 50/п від
30.11.2001 року, загальна сума договору склала 213 000 грн.

В порушення
умов договору Київський національний Університет ім. Т. Шевченка не
розрахувався повністю з дочірнім підприємством „Торговий дім Відкритого
акціонерного товариства „SELMI” за виконані роботи.

Згідно
акту виконаних робіт № 12/12 від 27.12.2001 року, виконані пусконалагуджовані
роботи хроматографа СЕЛМІХРОМ -1 на суму 33 000 грн., за які відповідач не
розрахувався. Також, Київський національний Університет ім. Т. Шевченка не
розрахувався за транспортні витрати, які згідно специфікації до договору № 50/п
від 30.11.2001 року склали 1200 грн.( в т.ч. ПДВ - 200 грн.)

Згідно
угоди про поступку права на вимогу № 30/2 від 30.12.2003 року, а також змін і
доповнень до цієї угоди від 23.12.2004 року, Дочірнє підприємство „Торговий дім
Відкритого акціонерного товариства „SELMI”, визначене як первісний кредитор,
передав, а новий кредитор - Приватний підприємець ОСОБА_1(далі - позивач)
прийняв на себе право вимоги першого і став кредитором по договору № 50/п від
30.11.2001 року.

Позивач
відповідно до платіжного доручення № 292 від 29.06.2004 року перерахував кошти
у сумі 34200 грн. Дочірньому підприємству „Торговий дім Відкритого акціонерного
товариства „SELMI” ( аркуш справи 19).

Згідно
п. 2 зазначеної угоди новий кредитор одержав право вимагати від боржника неналежного
виконання зобов'язання, а саме погашення заборгованості у розмірі 34200 грн.,
також і права на вимогу неустойки, збитків тощо.

Позивач
в якості доказу наявності вищезазначеної заборгованості вказує акт виконаних
робіт № 12/12 від 27.12.2001 р., додаток № 1 до договору та акт звірки від
01.01.2003 року, проте позивачем акт звірки від 01.02.2003 року до позовної
заяви доданий не був і відповідач в судовому засіданні Київського апеляційного
господарського суду 13.11.2007 року заперечував проти існування такого
акту.  Проте, як правильно встановлено
судом першої інстанції, матеріали справи містять докази наявності
заборгованості відповідача у вищевказаних розмірах, тому в цій частині судом не
беруться до уваги заперечення відповідача.

У
відповідності зі статтями 71,76 Цивільного кодексу Української РСР, загальний
строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в
три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права
на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася, або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Відповідно
до акту виконаних робіт № 12/12 від 27.12.2001 року, у відповідності з
договором № 50/П, роботи виконані якісно і у вказані в договорі строки, а
відповідно до п. 3.1 договору № 50/П між сторонами встановлюється попередня
форма розрахунків. Відповідач проводить оплату продукції пропорційно
фінансуванню з Держбюджету.

Відповідно
до довідки Київського національного університету імені Тараса Шевченка № 03-114
від 09.11.2007 року фінансування з державного бюджету науково-технічної
діяльності Київського національного університету імені Тараса Шевченка,
зокрема, шляхом придбання продукції науково-технічного призначення, яка
здійснювалася на підставі договорів, укладених університетом, у період з 30
листопада 2001 р. до кінця 2004 р здійснювалося своєчасно та в повному обсязі.

Отже,
відповідно до акту виконаних робіт № 12/12, фактично з цього моменту почався
перебіг позовної давності в розумінні умов договору (п.п. 3.1, 1.3 договору).

Враховуючи
вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд не бере до уваги
твердження апелянта, що перебіг строку позовної давності починається з дня
пред'явлення вимоги про погашення заборгованості, оскільки обов'язок оплати
встановлюється безпосередньо в п. 3.1 договору № 50/П.

Тобто,
позов подано з пропущенням строку позовної давності.

Відповідно до ст. 262 ЦК України, заміна
сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної
давності.

У ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено
диспозитивність у застосуванні правових наслідків спливу позовної давності.
Така диспозитивність повністю узгоджується з ст. 33 ГПК України, відповідно до
якої кожна сторона повинна

довести
ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом
першої інстанції вірно встановлено, що клопотання з приводу поважності причин
пропуску строку позовної давності та можливості його поновлення в позовній
заяві відсутнє, до матеріалів справи в судовому засіданні не долучено. Позивач
також в судовому засіданні (згідно з протоколами судового засідання) не навів
поважні причини пропуску строку позовної давності.

Оскільки
на встановлення поважності причин пропуску позовної давності поширюються
загальні правила доказування обставин, які мають суттєве значення для
правильного вирішення спору, а такі обставини судом не встановлені, у позові
слід відмовити.

Відповідно
до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає справу, також, апеляційний господарський
суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Оскільки
строк позовної давності не сплив до введення в дію нового Цивільного Кодексу
України, діє п. 6 Прикінцевих положень Цивільного кодексу України, де
зазначено, що правила Цивільного Кодексу України про  позовну давність застосовуються до позовів,
строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив
до набрання чинності цього Кодексу.

Таким
чином, суд першої інстанції вірно застосував ч. 4 ст. 267 ЦК України, де
сказано, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові, оскільки відповідач в судовому
засіданні першої інстанції надав відзив, в якому наполягав на  необхідності застосування позовної давності
по спору.

Відповідно
до ст. 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також
інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином,
Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо відмови у позові у зв'язку зі спливом строку позовної
давності.

За
таких обставин, апеляційна скарга
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1на рішення Господарського суду міста
Києва від 16.07.2007 не підлягає задоволенню.

Керуючись
ст.ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста
Києва  від 16.07.2007 у справі  №9/138 залишити без змін.

3. Матеріали справи №9/138 повернути
до Господарського суду  міста Києва.

Головуючий суддя

Судді

16.11.07 (відправлено)