КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2007                                                                                           № 13/435

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Капацин  Н.В.

суддів:                                          Смірнової  Л.Г.

Пашкіної С.А.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача: Мельник І.І. (довір. №10 від 23.08.06);

від відповідача:  Бужор А.Ю. (довір. б/н від 29.09.06);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю    "ВВ і КО"

на рішення Господарського суду м.Києва від 12.03.2007

у справі № 13/435

за позовом                               Приватного підприємства "Стройсервіс"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ і КО"

про                                                  стягнення 53300,59 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2007 у справі № 13/435  задоволено частково позов  ПП „Стройсервіс”. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „ВВ і Ко” на користь Приватного підприємства „Стройсервіс” основний борг в розмірі 22048,80 грн., держмито в розмірі 220,49 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 48,82 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що на підставі видаткової накладної  №128 від 18.11.04 позивачем поставлено відповідачу товар на суму 40048,80 грн., що підтверджується підписами та печатками сторін. Відповідачем сплачено  за поставлений товар 22.11.04р. – 10000 грн. та 10.12.04р. – 8000 грн. Заборгованість за видатковою накладною №128 від 18.11.2004 складає 22048,80 грн. Факт поставки товару  за видатковою накладною  №021 від 10.03.05 на суму 22884,47 позивачем не доведений. Оскільки сторони договором не встановили відповідальність у формі неустойки, то вимоги позивача щодо стягнення пені в розмірі 8367,32 грн. задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд змінити рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2007 в частині розподілу судових витрат між сторонами та розрахунку кінцевої суми боргу, що підлягає сплаті.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що при розподілі господарських витрат, суд не врахував той факт, що дані витрати були понесені сторонами у зв’язку з неправильними діяннями позивача, які полягали у наступному: для стягнення суми боргу з відповідача (строк для погашення якого не зафіксований сторонами письмово, тому не є можливим його встановлення), позивач замість того, щоб пред”явити вимогу про сплату грошових коштів  за поставлений товар  звернувся до суду, чим спричинив матеріальні збитки для відповідача. Відповідно до ст..49 ГПК України при розподілі судових витрат  також враховуються витрати на оплату правової допомоги. У зв’язку  з такими діями позивача, відповідач був вимушений  понести витрати  у розмірі 12 000 грн., що підтверджується договором про надання  юридичних послуг від 01 жовтня 2006 р. Тому відповідач просить  з урахуванням додатково понесених відповідачем витрат вирахувати із суми боргу грошові кошти, витрачені на правову допомогу.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів встановила наступне:

18 листопада 2004 року по видатковій накладній №128   Приватне підприємство  „Стройсервіс”  поставило Товариству з обмеженою відповідальністю „ВВ і Ко”  товар на суму 40048,80 грн., що підтверджується актом №121 приймання-здачі виконаних робіт від 18.11.2004, підписаним та скріпленим печатками  сторін, а також видатковою накладною №128.

Підставами виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є договори та інші правочини, про що зазначено в ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст..205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмові формі. Сторони мають право  обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.1 ст.208 Цивільного кодексу правочини між юридичними особами вчиняються у письмовій формі.

За видатковою накладною №128 від 18.11.04, підписаною та скріпленою печатками , позивач поставив відповідачеві товар на суму 40 048,80 грн.

Згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки  застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором , законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов”язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов”язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст..655 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом першої інстанції відповідачем в рахунок  оплати  поставлено товар, згідно до видаткової накладної №128 від 18.11.04р.  сплачено  18000,00 грн., що підтверджується  наданими позивачем платіжними дорученнями  від 22.11.04 на суму 10000 грн. та 10.12.2004 на суму 8000,00 грн., решту платежу відповідач не здійснив. Заборгованість відповідача за видатковою накладною №128 від 18.11.04 р. складає 22048,80 грн.

У відзиві на позов відповідач визнав суму боргу і вказав, що згідно домовленостей між сторонами сума 22 048,80 грн. мала бути перерахована позивачеві до 1 травня 2007 року. Відповідачем документально не підтверджено щодо узгодження з позивачем  строків оплати товару, а ч.1 ст.692 Цивільного кодексу встановлює, що покупець зобов”язаний оплатити товар після  його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства  не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов’язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої зобов’язання в повному обсязі та належним чином, а тому позовні вимоги в частині стягнення суми боргу  по видатковій накладній  у розмірі  22048,80 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ст..33 Господарського процесуального кодексу України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Письмами доказами є документи і матеріали, які  містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст.36 ГПК України).

Господарським судом міста Києва правильно відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача суми боргу по  видатковій накладній  №021 від 10.03.05р. на суму 22884,47 грн., оскільки на такій (а.с.18)  відсутній підпис уповноваженої особи зі сторони відповідача та відповідно, не скріплений печаткою. Тому факт поставки  позивачем товару за видатковою накладною №021 від 10.03.05р. на суму 22884,47 грн.  не може прийматись як доведений.

Відповідно до ч.1 ст.549 неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов”язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов”язання за кожен день прострочення.

В позовній заяві позивач зазначає, що оплата за поставлену продукцію повинна надійти протягом 14 днів з моменту підписання видаткових накладних, та зроблений розрахунок про стягнення з відповідача суму пені за прострочення оплати за поставлений товар у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості робіт за період з 18.11.04 по 17.01.06 у розмірі 8367,32 грн. , однак відповідних доказів до матеріалів справи не надав та договором сторони не встановили відповідальність  у формі неустойки за прострочення строків оплати  товару.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі про те, що витрати на  оплату правової допомоги , які він поніс у зв’язку з неправильними діями позивача складають  12000 грн., та  просить суд вирахувати із суми боргу (22048,00 – 12 000,00) сприймаються судом критично, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 21 Господарського процесуального кодексу України  відповідачами в судовому процесі є підприємства та організації, яким пред’явлено вимогу, а в апеляційній скарзі відповідач фактично  пред’являє  вимогу до позивача. До того ж витрати на  адвокатські послуги не були предметом  дослідження в суді першої інстанції, а згідно  ст..101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються  вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, даний спір виник з вини  відповідача, який своєчасно не оплатив вартість  отриманого від позивача товару, а тому згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу всі судові витрати покладаються на відповідача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 12.03.2007 по даній справі відповідає вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „ВВ і Ко”  на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2007   у справі     № 13/435  залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 12.03.2007   у справі                       №13/435  залишити без змін.

3.Матеріали справи № 13/435  повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Капацин  Н.В.

Судді                                                                                          Смірнова  Л.Г.

Пашкіна С.А.

02.07.07 (відправлено)