СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

Іменем України

26 вересня 2007 року

Справа № 2-28/1659.2-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Гоголя Ю.М.,

суддів                                                                      Голика В.С.,

Градової О.Г.,

за участю представників сторін:

представник позивача - Бекшанська Ірина Геральдівна, довіреність № 870 від 22.08.07, Сакське міжрайонне управління водного господарства Державного комітету України по водному господарству,

представник відповідача - Міркін Антон Леонідович, довіреність № 22 від 06.08.07, Кримське республіканське підприємство "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Сімферополя",

розглянувши апеляційну скаргу Сакського міжрайонного управління водного господарства Державного комітету України по водному господарству на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Альошина С.М.) від 19.06.2007 року у справі № 2-28/1659.2-2007

за позовом           Сакського міжрайонного управління водного господарства Державного комітету України по водному господарству (вул. Промислова, 11-А,Саки,96500)

до Кримського республіканського підприємства "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Сімферополя" (вул. Гурзуфська, 5,Сімферополь,95053)

про стягнення 456000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Сакське управління зрошувальних систем звернулось до господарського суду АР Крим із позовом до відповідача - Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно - каналізаційного господарства про стягнення заборгованості за послуги по подачі води в сумі 456 000,00 грн.

Рішенням господарського суду АР Крим від 26.10.2004 року у справі № 2-19/12459-2004 позов було задоволено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 13.12.2004 року апеляційна скарга Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно - каналізаційного господарства була задоволена частково, рішення господарського суду АР Крим від 26.10.2004 року у справі № 2-19/12459-2004 змінено. Позовні вимоги були задоволені частково. З Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно - каналізаційного господарства на користь Сакського управління зрошувальних систем було стягнуто 438 000,00 грн. заборгованості, 1 700, 00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.

20.12.2004 року Сімферопольським Виробничим підприємством водопровідно-каналізаційного господарства було направлено до господарського суду АР Крим заяву у порядку статті 121 Господарського процесуального кодексу України про надання йому відстрочки виконання рішення суду у справі № 2-19/12459-2004 від 26.10.2004 року.

Ухвалою господарського суду від 06 січня 2005 року у справі № 2-19/12459-2004 клопотання Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно каналізаційного господарствам про надання відстрочки виконання рішення суду задоволено та надано Сімферопольському виробничому підприємству водопровідно - каналізаційного господарства відстрочку виконання рішення господарського суду від 26.10.2004 року до 06.05.2005 року.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.05.2005 року касаційна скарга Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно - каналізаційного господарства була задоволена частково, Постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 13.12.2004 року та рішення господарського суду АР Крим від 26.10.2004 року у справі № 2-19/12459-2004 скасовані.

Справа № 2-19/12459-2004 направлена на новий розгляд до господарського суду АР Крим.

Ухвалою Верховного Суду України від 28 липня 2005 року у порушенні провадження перегляду в касаційному порядку постанови Вищого господарського суду України від 24 травня 2004 року № 2-19/12459-2004 відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 24.11.2005 року апеляційне провадження у справі № 2-19/12459-2004 за апеляційним поданням Сакського міжрайонного прокурора на ухвалу господарського суду АР Крим від 06 січня 2005 року у справі № 2-19/12459-2004 було припинено.

Ухвалою господарського суду від 06.12.2005 року, беручи до уваги те, що Вищий господарський суд України постановою від 24.05.2005 року скасував постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 13.12.2004 року та рішення господарського суду АР Крим, суд призначив слухання справи для подальшого розгляду.

Рішенням господарського суду АР Крим від 30 січня 2006 року у справі № 2-24/1801.1-2006 провадження у справі в частині стягнення 68 400,00 грн. було припинено.

В іншій частині у позові було відмовлено.

Позивачем було подано заяву від 22.03.2006 року про зміну назви позивача у справі № 2-24/1801.1-2006 з Сакського управління зрошувальних систем на Сакське міжрайонне управління водного господарства. Дану заяву Севастопольським апеляційним господарським судом було задоволено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 23.03.2006 року апеляційна скарга Сакського міжрайонного управління водного господарства була залишена без задоволення, а рішення господарського суду АР Крим від 30.01.2006 року у справі № 2-24/1801.1-2006 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.06.2006 року касаційна скарга Сакського міжрайонного управління водного господарства була задоволена частково, Постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 23.03.2006 року у справі № 2-24/1801.1-2006 скасована. Справа передана для розгляду апеляційної скарги Сакського міжрайонного управління водного господарства до Севастопольського апеляційного господарського суду.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 14 серпня 2006 року апеляційна скарга Сакського управління зрошувальних систем була залишена без задоволення, а рішення господарського суду АР Крим від 30.01.2006 року у справі № 2-24/1801.1-2006 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.12.2006 року касаційна скарга Сакського міжрайонного управління водного господарства була задоволена частково, Постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 14 серпня 2006 року у справі № 2-24/1801.1-2006 в частині залишення без змін рішення господарського суду АР Крим від 30.01.2006 року щодо відмови у позові в частині стягнення 387 600,00 грн. та вказане рішення у відповідній частині скасоване, а справу передано на новий розгляд цих вимог до суду першої інстанції.

В іншій частині Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 14 серпня 2006 року залишено без змін.

Справу передано на новий розгляд в частині стягнення 387 600,00 грн. до господарського суду АР Крим.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є постачальником дніпровської води підприємствам - водокористувачам. Постановою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим № 88 від 25.03.2004 року "Про використання водних ресурсів в народногосподарському комплексі Автономної Республіки Крим в 2004 році" затверджений план подачі води з Північно - Кримського каналу, зокрема, до Міжгірного водосховища.

Відповідно до частини 4 статті 11 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Тариф вартості послуг для позивача по подачі води в Міжгірне водосховище затверджений головою Рескомводгоспу АР Крим, погоджений заступником голови Рескомводгоспу АР Крим по економіці і з 23.01.2004 року складає 0,024 грн. за 1 куб. м. води, з урахуванням ПДВ.

Позивач вважає, що на виконання зазначеної Постанови Ради Міністрів АР Крим № 88 від 25.03.2004 року відповідач 16.06.2004 року, направив позивачеві заявку на заповнення Міжгірного водосховища.

За період з 20 червня по 25 липня 2004 року відповідачу було подано води в об'ємі 19 000,0 т. куб. м., що підтверджено щоденними записами в диспетчерському журналі. Факт отримання води відповідачем також підтверджується підписаними актами подачі - прийому води.

В зв'язку з викладеним позивач на підставі статей 11, 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України щодо виконання зобов'язань просив позов задовольнити.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Альошина С.М.) від 19.06.2007 року у справі № 2-28/1659.2-2007 відмовлено у задоволенні позову Сакського міжрайонного управління водного господарства Державного комітету України по водному господарству до Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства про стягнення 456 000,00 грн. у частині стягнення 387 600,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду, Сакське міжрайонне управління водного господарства Державного комітету України по водному господарству звернулось до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити, мотивуючи скаргу тим, що рішення прийнято при порушенні норм матеріального та процесуального права.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду Латиніна О.А. від 26.09.2007 року, у зв’язку з зайнятістю в іншому судовому процесі судді Котлярової О.Л. та відпусткою судді Заплави Л.М., у складі колегії було замінено суддів Котлярову О.Л., Заплаву Л.М. на суддів Голика В.С та Градову О.Г.

У судовому засіданні, яке відбулось 26.09.2007 року, відповідач надав відзив, а також заявив клопотання, в якому вказав про зміну назви відповідача у справі № 2-28/1659.2-2007 з Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства на Кримське республіканське підприємство "Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Сімферополя", крім того вказав, що не погоджується з позовними вимогами та просить у позові відмовити.

Заявлене клопотання відповідача судовою колегією було задоволено, Сімферопольське виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Сімферополя замінено на Кримське республіканське підприємство „Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства міста Сімферополя”.

Під час розгляду справи в порядку, передбаченому статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір від 03.02.2004 року про надання послуг з подачі води в Міжгірне водосховище, який був підписаний відповідачем з протоколом розбіжностей.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем у період з 20.06.2004 року по 25.07.2004 року, на виконання постанови Ради Міністрів Автономної Республіки Крим від 25.03.2004 року № 88 "Про використання водних ресурсів у народногосподарському комплексі Автономної Республіки Крим в 2004 році", подано 19000,00 т. куб. м. води у Міжгірне водосховище.

На адресу відповідача позивачем направлені рахунки від 02.07.2004 року № 128 та від 03.08.2004 року №-12 на суми, з ПДВ, 100 248,00 грн. та 355 752,00 грн., а всього - 456 000,00 грн. (т. 1, арк. с. 9, 10). Зазначена сума була розрахована позивачем виходячи з тарифу 0,024 грн. за 1 куб. м. води, який був затверджений Республіканським комітетом з водного господарства АР Крим від 23.01.2004 року.

Відповідачем було здійснено оплату за подачу 19 000,00 тис. куб. м. води у Міжгірне водосховище за 2004 рік в розмірі 68 400 грн., тобто виходячи з розміру 0,36 коп. за 1 куб. м. води.

Постановою Вищого господарського суду України у справі № 2-24/1801.1-2006 від 05.12.2006 року справу було передано на новий розгляд в частині стягнення 387 600,00 грн.

В іншій частині, виходячи зі змісту цієї постанови, тобто, відносно стягнення 68 400,00 грн. провадження у справі було припинено.

Судова колегія вважає, судом першої інстанції зроблений правильний висновок, що позов в частині стягнення 387 600, 00 грн., в якій дану справу передано на новий розгляд, задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як було встановлено судом першої інстанції, в лютому 2004 року позивач направив відповідачу проект договору № 11 від 03.02.2004 року на подачу води в Міжгірне водосховище.

Відповідач підписав зазначений проект договору з протоколом розбіжностей (т. 1, арк. 33-35), в якому запропонував свою редакцію пунктів 2.1, 2.2, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.4, 3.2.1, 8.2, 9.3, 9.5 вказаного Договору. Однією з розбіжностей, висунутих відповідачем у протоколі розбіжностей, була ціна на послуги з подачі води. Відповідно до протоколу розбіжностей відповідач запропонував ціну на зазначені послуги в розмірі 0,36 коп. за 1 м. куб. води.

Постанова Ради Міністрів АР Крим № 88 від 25.03.2004 року "Про використання водних ресурсів в народногосподарському комплексі Автономної Республіки Крим в 2004 році" була прийнята у березні 2004 року.

Отже в період направлення позивачем проекту договору № 11 від 03.02.2004 року та відправлення відповідачем протоколу розбіжностей до договору вищезазначена Постанова Ради Міністрів АР Крим № 88 від 25.03.204 року не діяла, оскільки не існувала взагалі.

Таким чином, у лютому 2004 року та до 24 березня 2004 року договори на подачу води у водосховища могли укладатись виключно на підставі вільного волевиявлення з неможливістю спонукання до укладення договору.

В Постанові Вищого господарського суду України від 05.12.2006 року у справі № 2-24/1801.1-2006 зазначено, що "в силу частини 2 статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними, відповідно до положень вказаної норми, є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода".

Відповідно до частини З статті 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Отже така умова, як ціна господарського договору є істотною в силу закону (Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 4 статті 181 Господарського кодексу України, за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Згідно ж з частиною 5 цієї статті сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Отже, підписавши договір з протоколом розбіжностей, відповідач заявив про необхідність досягнення згоди щодо такої умови договору як ціна.

Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та відповідачем протоколу узгодження розбіжностей за вищевказаним договором не підписувалось.

Таким чином, судова колегія вважає, що між позивачем і відповідачем не досягнуто згоди щодо істотних умов договору № 11 від 03.02.2004 року, зокрема не досягнуто згоди щодо ціни.

Підтвердженням того, що умова про ціну договору на подачу води в водосховище повинна бути погоджена обома сторонами, є пункт 7 Порядку надання платних послуг бюджетними установами й організаціями, що належать до сфери управління Державного комітету України по водному господарству, на замовлення юридичних і фізичних осіб, що затверджений Наказом Державного комітету України по водному господарству, Міністерства фінансів України, Міністерства економіки України № 92/243/104 від 21.05.2001 року (що діяв у період укладення договору).

Згідно пункту 7 вказаного Порядку вартість послуг, пов'язаних з подачею води з меліоративної мережі, каналів та інших водних джерел, зокрема, на промислові та комунальні потреби визначається за договірними цінами, і оплата за них здійснюється на підставі договорів.

Аналогічна норма про договірні ціни закріплена в пункті 2 Порядку надання водогосподарськими організаціями Рескомводгоспу Криму послуг, пов'язаних з подачею води на полив зрошуваних земель, заповнення водосховищ питного призначення та здійснення оплати за них, що затверджений Головою Ради Міністрів АР Крим 16.02.2001 року.

Частиною 8 статі 181 Господарського кодексу України визначено, що, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається не укладеним (таким, що не відбувся).

У зв'язку з цим в силу частини 8 статті 181 Господарського кодексу України договір № 11 від 03.02.2004 року між позивачем та відповідачем вважається неукладеним.

Також у Постанові Вищого господарського суду України від 05.12.2006 року було звернуто увагу суду першої інстанції на те, що в силу частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних в пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти Договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Як зазначено вище, сторони не підписували протокол узгодження розбіжностей. Отже договір № 11 від 03.02.2004 року між позивачем та відповідачем не укладений.

До того ж, протокол розбіжностей був відправлений 27 лютого 2004 року, а подача води позивачем відповідачу була здійснена у червні 2004 року, тобто за межами двадцятиденного строку для відповіді, що передбачений частиною 5 статті 181 Господарського кодексу України, що також не може засвідчувати факт укладення договору № 11 від 03.02.2004 року. Тобто, здійснюючи подачу води у Міжгірне водосховище, позивач робив це не на підставі вказаного договору № 11 від 03.02.2004 року.

Таким чином, позивач лише виконував план подачі води в Міжгірне водосховище, що затверджений Постановою Ради Міністрів АР Крим № 88 від 25.03.2004 року.

Відповідно до частини 4 статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Пунктами 5, 8 зазначеної постанови Ради Міністрів АР Крим № 88 від 25.03.2004 року безпосередньо не встановлені цивільно-правові зобов'язання саме сторін даного спору (Сакського МУВГ та Сімферопольського ВПВКГ) щодо постачання води, оплату за воду, істотні умови договору, щодо укладення договору.

Отже, зазначена постанова Ради Міністрів АР Крим не є підставою виникнення зобов'язань сторін.

Щодо листа позивача № 07/01-189 від 04.03.2004 року, який він вважає пропозицією укласти договір, то судова колегія, так як і суд першої інстанції, не приймає його до уваги, за наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує ії бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно з частиною З статті 181 Господарського кодексу України сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Вказаний лист позивача № 07/01-189 від 04.03.2004 року був отриманий відповідачем 12 березня 2004 року (вх. № 146). Заявка відповідача на заповнення водосховища № 1819 від 16 червня 2004 року (тобто направлена більш ніж через три місяці).

Таким чином, відповідно до частини 2 статті 641 Цивільного кодексу України, частини 3 статті 181 Господарського кодексу України відповідач в межах двадцятиденного строку для відповіді ніяких дій не вчиняв.

До того ж, зазначений лист № 07/01-189 від 04.03.2004 року не можна розцінювати як пропозицію укласти договір, виходячи з наступного.

Згідно частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналогічна норма закріплена в частині 2 статті 180 Господарського кодексу України.

Також згідно частини З статті 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 641 Цивільного кодексу України пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Як було встановлено в листі позивача № 07/01-189 від 04.03.2004 року не міститься істотних умов будь-якого договору, зокрема не міститься умов про ціну, строк дії договору, предмет договору, порядок розрахунків, момент набуття чинності договору тощо.

Таким чином, зі змісту частини 1 статті 638, абзацу 2 частини 1 статті 641 Цивільного кодексу України, частин 2, 3 статті 180 Господарського кодексу України випливає, що вищевказаний лист № 07/01-189 від 04.03.2004 року не є пропозицією укласти договір.

Судова колегія вважає, що заявка відповідача від 16.06.2004 року № 1819 на заповнення водосховища не є самостійною пропозицією укласти договір, оскільки відповідно до частини 1 статті 638, абзацу 2 частини 1 статті 641 Цивільного кодексу України, частини 2, 3 статті 180 Господарського кодексу України не містить істотних умов договору (умови щодо ціни, строку дії, порядку розрахунків, обов'язків з оплати за воду, тощо).

Щодо посилання позивача на технічні порушення ознайомлення з актом перевірки № 0436 від 07.05.2004 року, то вони також не приймаються судовою колегією до уваги з наступних підстав.

Наявність чи відсутність примітки про відмову представників Сакського міжрайонного управління водного господарства від підписання акту перевірки № 0436 від 07.05.2004 року ніяким чином не впливає на факти викладені в цьому акті, а саме, обгрунтованості ціни на подачу води у водосховище у 2004 році в розмірі 0,28 коп. за 1 куб. м.

Посилання позивача про непредставлення інспектором Івановою І.В. посвідчення на перевірку не відповідають дійсності, оскільки у судовому засіданні суду першої інстанції представником Державної інспекцій з контролю за цінами в АР Крим неодноразово таке посвідчення пред'являлось суду та сторонам для огляду та його копія залучена до матеріалів справи 19.06.2007 року.

На третьому аркуші акту перевірки вказано, що аналіз формування тарифу по водопостачанню проведений за матеріалами, наданими Сакським управлінням зрошувальних систем (нині - Сакське міжрайонне управління водного господарства), Міністерству економіки АР Крим.

Щодо ціни на подачу води в розмірі 0,024 грн. за 1 м. куб, розрахованої позивачем та затвердженої головою Рескомводгоспу АР Крим, то колегія суддів, так як і суд першої інстанції, вважає зазначену ціну необгрунтованою, керуючись наступним.

Відповідно до пункту 7 Порядку надання платних послуг бюджетними установами та організаціями, що належать до сфери управління Державного комітету України по водному господарству, на замовлення юридичних і фізичних осіб вартість послуг, пов'язаних з подачею води з меліоративної мережі, каналів та інших водних джерел на промислові та комунальні потреби визначається за договірними цінами. Отже ціна на послуги з подачі води повинна бути договірною, погодженою обома сторонами.

У лютому 2004 року діяло Положення про Республіканський комітет по водному господарству АР Крим, що затверджене Постановою Ради Міністрів АР Крим № 253 від 25.08.1998 року, відповідно до якого ні сам Рескомводгосп АР Крим ні його голова не наділені повноваженнями затверджувати будь які тарифи на подачу води в водосховища.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, а ні Рескомводгосп АР Крим, а ні його голова не уповноважені визначати в односторонньому порядку договірні ціни на послуги з подачі води у водосховища питного призначення.

В матеріалах справи маються пояснення Міністерства економіки АР Крим від 25.10.2004 року № 3958/010-1, акт № 0436 від 07.04.2004 року про перевірку правильності встановлення позивачем ціни на послуги з подачі води, пояснення Державної інспекції з контролю за цінами АР Крим № 945 від 17.05.2007 року, № 1139 від 06.06.2007 року, з яких вбачається, що обгрунтована ціна на послуги позивача складає не більше 0,28 коп. за 1 м. куб.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну інспекцію з контролю за цінами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1819 ВІД 13.12.2000 року, дана інспекція у межах своєї компетенції здійснює перевірки додержання порядку формування, встановлення та застосування цін і тарифів, а також їх економічного обґрунтування.

Отже факти, встановлені Державною інспекцією з контролю за цінами в АР Крим щодо обґрунтованості розміру тарифу на подачу води у Міжгірне водосховище, викладені в акті перевірки № 0436 від 07.04.2004 року, поясненнях № 945 від 17.05.2007 року та № 1139 від 06.06.2007 року, надані в межах повноважень наданих законодавством України.

До того ж, відповідач, відповідно до протоколу розбіжностей, погоджується та визнає обґрунтованою ціну в розмірі 0,36 коп. за 1 м. куб.

Як зазначено вище, саме за такою ціною (0,36 коп. за 1 м. куб.) відповідач сплатив за подачу води у 2004 році 68 400,00 грн., в частині стягнення яких провадження у справі припинено.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, суд першої інстанції, дослідивши всі вказівки, що містяться у Постанові Вищого господарського суду України від 05.12.2006 року, дійшов правильного висновку, що в частині позовних вимог Сакського міжрайонного управління водного господарства про стягнення 387 600,00 грн., переданих Вищим господарським судом України на новий розгляд до господарського суду АР Крим, у позові повинно бути відмовлено.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що рішення господарського суду прийнято при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.06.2007 року у справі № 2-28/1659.2-2007 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Сакського міжрайонного управління водного господарства Державного комітету України по водному господарству залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                                  Ю.М. Гоголь

Судді                                                                                В.С. Голик

О.Г. Градова