КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2007                                                                                           № 27/130

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Губенко Н.М.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Голуб І.М. (довіреність № 100 від 25.09.2007);

від відповідача - Лисюк О.М. (довіреність № 123-04/07 від 04.04.2007);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дабл-Ю Нет"

на рішення Господарського суду м.Києва від 18.04.2007

у справі № 27/130

за позовом                               Відкритого акціонерного товариства "УніТел"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Дабл-Ю Нет"

про                                                  стягнення 1 924,67

Ухвалою Голови Київського апеляційного господарського суду від12.09.2007 відповідно до ст. ст. 69, 99 ГПК України строк розгляду апеляційної скарги продовжений.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м.Києва від18.04.2007 у справі №27/130 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Дабл-Ю Нет” на користь Відкритого акціонерного товариства ”УніТел” суму заборгованості у розмірі 1 810,00 грн., 5 313,34 грн. пені, 3% річних у розмірі 18,14 грн., суму індексу інфляції у розмірі 95,93 грн., державне мито у розмірі 101,96 грн., витратт на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 117,96 грн. В іншій частині в позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати. При цьому заявник вказує на те, що менеджером відповідача було складено та направлено додаток № 3 до договору № НС 14-01/05/009/0 від 24.01.2005 без отримання на це згоди керівництва, у зв’язку чим директором відповідача 02.06.2006 був направлений лист № 191-06/06 з поясненням помилки менеджера при оформленні документації. Тобто, відповідач вважає, що умови надання послуг позивачу не змінились, а тому сплачені кошти поверненню не підлягають, про що зазначалось у відповіді на претензію № 294-09/06 від 13.09.2006. Оскільки у травні та червні 2006 року послуги надавались згідно із умовами договору, а позивач здійснював їх оплату згідно із додатком № 1, заперечень не висловлював і жоден із виставлених рахунків не був опротестований, то позивач, вимагаючи повернути кошти, порушує умови п. 3.9., 3.10. договору та вимоги ст. 526 ЦК України.

Крім того, відповідач зазначає, що господарським судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки він після першого засідання 05.04.2007 не був повідомлений про місце, час та дату відкладення розгляду справи.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав, що відповідно до ст. 96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення господарського суду першої інстанції.

При розгляді апеляційної скарги апеляційним господарським судом були заслухані пояснення представників сторін, досліджені наявні матеріали справи та встановлено наступне.

Позивач подав до господарського суду першої інстанції позов про стягнення з відповідача надмірно сплачених по договору № НС 14-01/05/009/0 про надання телекомунікаційних послуг від 24.01.2005 грошових коштів в розмірі 1 810,00 грн., 18,74 грн. 3% річних та 95,93 грн. збитків від інфляції.

Рішенням господарського суду першої інстанції позов задоволено частково.

Апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування вказаного рішення господарського суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.01.2005 між позивачем та відповідачем був укладений договір № НС 14-01/05/009/0 про надання телекомунікаційних послуг (далі договір), за умовами якого відповідач, як провайдер, зобов’язався надавати, а позивач, як абонент, приймати та сплачувати надані йому послуги доступу до мережі Інтернет, згідно із умовами цього договору. Перелік послуг наведено у додатку № 1 до цього договору, який є його невід’ємною частиною (п. 1.1.).

Відповідно до п. 3.7. договору відповідач виставляє рахунок позивачу до 5 числа розрахункового місяця.

Позивач в повному розмірі оплачує рахунок, виставлений відповідачем до 10 числа розрахункового місяця. Оплата послуг проводиться в національній валюті, прямим банківським перерахуванням за реквізитами, що наведені в п. 8 даного договору (п. 3.8. договору).

В додатку № 1 від 24.01.2005 до договору сторони встановили, що абонплата за канал 512 кбіт/сек. становить 1 155,00 грн. (а. с. 42).

01.05.2006 сторонами складено та підписано додаток № 3 до договору, в якому сторони встановили, що абонплата за канал 512 кбіт/сек. становить 250,00 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційного господарського суду стверджував про те, що додаток № 3 від 01.05.2006 складений та направлений менеджером позивачу помилково, без отримання згоди керівництва. Умови договору № НС 14-01/05/009/0 щодо якісних та кількісних показників послуг сторонами не змінювались, тому економічно неможливим було зменшення абонплати до 250,00 грн.

Однак такі твердження апеляційний господарський суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідач, стверджуючи про те, що додаток № 3 від 01.05.2006 до договору складений та направлений менеджером помилково, без погодження з керівництвом, доказів звернення до суду про визнання недійним додатку № 3 від 01.05.2006 до договору не надав.

Вказаний додаток підписаний директорами та скріплений печатками сторін, а тому його виконання є обов’язковим для сторін.

В п. 2 додатку № 3 від 01.05.2006 сторони погодили, що дійсна угода набуває чинності з 01.05.2006 та відміняє дію додатку № 1 від 24.01.2006, а в п. 3 додатку № 3 від 01.05.2006 до договору визначено, що всі подальші розрахунки виконуються по додатку № 3 від 01.05.2006.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач виставив позивачу рахунок-фактуру № WN-0004615 від 03.05.2006 для оплати наданих позивачу послуг в травні 2006 року на загальну суму 1 155,00 грн. та рахунок-фактуру № WN-0005069 від 01.06.2006 для оплати наданих позивачу послуг в червні 2006 року на загальну суму 1 155,00 грн.

Позивач 04.05.2006 та 23.05.2006, згідно з  виписками з особового рахунку, перерахував на розрахунковий рахунок відповідача відповідно по 1 155,00 грн.,  в рахунок абонплати  за травень  та червень 2006 року (а. с. 12),проти чого не заперечує відповідач.

04.09.2006 позивач звернувся до відповідача з претензією № 3юр/исх, в якій, зокрема, зазначив, що 01.05.2006 між позивачем та відповідачем був підписаний додаток № 3 до договору про зміну ціни абонплати, внаслідок чого вартість послуг склала 255,00 грн. на місяць. Пред’явлені відповідачем рахунки на оплату послуг в травні та червні 2006 року оплачені в повному обсязі, однак рахунки пред’являлись відповідачем без урахування внесених додатком № 3 до договору змін щодо вартості послуг, у зв’язку з чим позивач просив повернути надлишкові перераховані грошові кошти в розмірі 1 800,00 грн.

Відповідач 13.09.2006 надіслав позивачу відповідь на претензію № 294-09/06, в якій, зокрема, зазначив, що менеджером відповідача було помилково складено та направлено додаток № 3 до договору та повідомив, що послуги у травні та червні 2006 року надавались позивачу згідно із умовами договору, а оскільки умови надання послуг не змінились, то сплачені кошти поверненню не підлягають.

Згідно із ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов’язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов’язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов’язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як свідчать матеріали справи та не заперечує відповідач, позивач надані йому відповідачем послуги в травні та червні 2006 року оплатив.

Однак, як вбачається із рахунку-фактуру № WN-0004615 від 03.05.2006 та рахунку-фактуру № WN-0005069 від 01.06.2006, відповідач виставляючи їх позивачу для оплати наданих в червні та травні 2006 року послуг не врахував складений та підписаний сторонами додаток № 3 до договору, відповідно до якого абонплата позивача на місяць становить 250,00 грн., тоді як відповідач у вказаних рахунках-фактурах вказав до сплати позивачу абонплату в розмірі 1 155,00 грн.

В додатку № 3 від 01.05.2006 сторони погодили, що він набуває чинності з 01.05.2006 та відміняє дію додатку № 1 від 24.01.2006, всі подальші розрахунки виконуються по додатку № 3 від 01.05.2006.

Як встановлено вище та не заперечується відповідачем, позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача за надані йому послуги в травні та червні 2006 року грошові кошти в розмірі 2 310,00 грн. (1 155,00 грн. + 1 155,00 грн.), тоді як згідно із умовами додатку № 3 до договору мав перерахувати грошові кошти в розмірі 500,00 грн. (250,00 грн. + 250,00 грн.).

Отже, позивач, виконуючи свої зобов’язання за договором, по оплаті наданих відповідачем послуг, перерахував відповідачу абонплату за травень, червень 2006 у більшому розмірі ніж встановлено сторонами у додатку № 3 від 01.05.2006, тобто вийшов за межі свого зобов’язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов’язана повернути потерпілому це майно.

Отже, виходячи з вимог наведеної правової норми  у відповідача був обов’язок повернути надмірно сплачену позивачем абонплату у сумі 1 810,00 грн. (2 310,00 грн. – 500,00 грн.). Виконати  свій обов’язок щодо повернення грошових коштів в сумі 1 810,00 грн. відповідач повинен був до 13.09.2006, тобто у семиденний строк від дня пред’явлення позивачем претензії № 3юр/исх від 04.09.2006 з вимогою про повернення надмірно сплачених позивачем грошових коштів, як встановлено ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Таким чином, оскільки відповідач не виконав свого зобов’язання щодо повернення позивачу надмірно сплачених грошових коштів в розмірі 1 810,00 грн., то господарський суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу позивача щодо стягнення з відповідача надмірно сплачених грошових коштів у розмірі 1 810,00 грн.

Стосовно посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що вимога позивача про повернення коштів у сумі 1 810,00 грн. заявлена з порушенням п. 3.9. та п. 3.10. договору, відповідно до умов яких позивач мав право виставлені йому відповідачем на підставі додатку № 1 від 24.01.2005 до договору рахунки-фактури на оплату наданих послуг в травні та червні 2006 року опротестувати, а якщо рахунки не були опротестовані, вони вважаються прийнятими до оплати, апеляційний господарський суд зазначає, що за умовами п. 3.1. договору позивач здійснює оплату послуг за тарифами, які встановлюються відповідачем, згідно із додатком № 1, що є невід’ємною частиною даного договору, а відповідно до п. 2 додатку № 3 від 01.05.2006 до договору дійсна угода набирає чинності з 01.05.2006 та відміняє дію додатку № 1 від 24.01.2006, отже, відповідач безпідставно зазначив в рахунках-фактурах на оплату наданих послуг в травні та червні 2006 року абонплату встановлену у додатку № 1 від 24.01.2006, а не опротестування позивачем виставлених відповідачем рахунків-фактур на оплату наданих йому послуг в травні та червень 2006 року не позбавляє відповідача обов’язку повернути грошові кошти набуті без достатньої правової підстави.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що відповідач після отримання від позивача претензії № 3юр/исх від 04.09.2006 з вимогою про повернення надмірно сплачених позивачем грошових коштів в розмірі 1 810,00 грн. у передбачений п. 2 ст. 530 ЦК України семиденний строк, не повернув грошові кошти позивачу, то вимога позивача про стягнення з відповідача 95,93 грн. інфляційних втрат обґрунтовано задоволена господарським судом першої інстанції.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 18,74 грн. 3% річних за період з 11.09.2006 по 15.01.2007, то апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про часткове задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 18,14 грн. за період з 14.09.2006 по 15.01.2007, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України відповідач повинен був повернути надмірно сплачені позивачем кошти до 13.09.2006, тобто позивач мав право розпочати нарахування 3% річних з 14.09.2006

Щодо посилання відповідача на порушення господарським судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки відповідач після першого судового засідання 05.04.2007 не був повідомлений на яку дату та час було відкладено судом розгляд справи, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п. 2 ч. 3 ст. 104 ГПК України порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо справу розглянуто господарським судом за відсутністю будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про місце засідання суду.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи було призначено на 05.04.2007.

Із протоколу судового засідання від 05.04.2007 (а. с.39) вбачається, що в судове засідання з’явились представники сторін: від позивача – Галицька Л.А. на підставі довіреності № 33 від 14.08.2006 (а. с. 36), а від відповідача – Лисюк О.М. на підставі довіреності № 123-04/07 від 04.04.2007 (а. с. 38), Стаценко М.А. на підставі довіреності № 124-04/07 від 04.04.2007 (а. с. 37); в судовому засідання 05.04.2007 було оголошено перерву до 18.04.2007.

Із розписки про оголошення перерви (а. с. 40) вбачається, що про оголошення перерви в судовому засідання 05.04.2007 до 18.04.2007 повідомлені Лисюк О.М. (представник відповідача) та Галицька Л.А. (представник позивача), про що свідчать підписи вказаних осіб у розписці.

Отже, наявна в матеріалах справи вказана розписка про оголошення перерви в судовому засідання свідчить про належне повідомлення господарським судом першої інстанції сторін (зокрема і відповідача) про час та місце засідання суду.

Крім того, відповідно до ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Про відкладення розгляду справи виноситься ухвала, в якій вказуються час і місце проведення наступного засідання. Суддя має право оголосити перерву в засіданні в межах встановленого строку вирішення спору з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Із контексту вказаної норми вбачається, що у випадку відкладення розгляду справи господарський суд виносить ухвалу, в якій вказуються час і місце проведення наступного засідання.

Обов’язку господарського суду виносити ухвалу у випадку оголошення перерви в судовому засідання ст. 77 ГПК України не містись, отже, в разі оголошення у судовому засідання перерви господарський суд виносити ухвалу не зобов’язаний.

Таким чином, апеляційний господарський суд не вбачає обставин, які б свідчили про порушення господарським судом першої інстанції при прийнятті рішення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, немає підстав визнати доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, переконливими та такими, що спростовують висновки господарського суду першої інстанції, а тому апеляційний господарський суд вважає, що при прийнятті рішення господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку відповідно до ст. 43 ГПК України та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Згідно із п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 29.12.1976 ”Про судове рішення” із змінами, внесеними постановами Пленуму від 24.04.1981 № 4, від 25.12.1992 № 13, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскаржене рішення цим вимогам відповідає, а тому скасуванню чи зміні не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м.Києва від18.04.2007 у справі №27/130 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Матеріали справи № 27/130 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді