ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
У Х В А Л А

№  31/387

27.12.07

За
позовом  Міністерства юстиції України в інтересах
держави в особі Державного казначейства України, м. Київ

до         1.
Військова частина  А - 2491
Повітряних сил Українита . В/ч А 1349
м. Івано-Франківськ

2.
Військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону

3.
Міністерства оборони України, м. Київ

про
стягнення 128 037,70 грн.

Суддя  Качан Н.І.

Представники:

Від
позивача          Золотухіна Г.О. -пред.
за довіреністю

Від
відповідача 1. та відповідача 3.
не з'явилися (Цицюра В.І -пред.)

Від
відповідача 2. Кривоклуб Т.В. - посвідчення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач
-Міністерство юстиції України - в інтересах держави Україна в особі Державного
казначейства України звернувся до суду з позовом до Військової частини А-2491
Повітряних Сил України, Військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону,
Міністерства оборони України про відшкодування збитків, завданих Державному
бюджету України у розмірі 128 037, 70 грн. в порядку регресу.

Ухвалою
Господарського суду міста Києва від 23.08.2007р. було порушено провадження у
справі № 31/387 та призначено судове засідання на 25.09.2007р.

Відповідно
до ст. 69 ГПК України строк вирішення спору, за клопотанням сторін, продовжено.

В
процесі розгляду справи позивач звернувся до суду з клопотанням про заміну
відповідача по справі -Військову частину А-2491 Повітряних Сил України
-Військовою частиною А 1349 (ідентифікаційний код 08174283), яка є
правонаступником Військової частини А-2491 Повітряних Сил України.

Ухвалою
Господарського суду міста Києва від 20.11.2007р. клопотання позивача було
задоволено, неналежного відповідача у справі №31/387 -Військову частину А-2491
Повітряних Сил України -було замінено належним відповідачем -Військовою
частиною А 1349 (ідентифікаційний код 08174283).

В
судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд
позов задовольнити, виходячи з наведеного обґрунтування вимог позову.

Державне
казначейство України, в інтересах якого було заявлено позов, позовні вимоги
підтримало у повному обсязі та просило суд позовні вимоги задовольнити.

Представник
Відповідача-1 -Військової частини А 1349 -до суду не з'явився, відзиву на позовну
заяву в установленому порядку до суду не надав.

Відповідач-2
-Військова прокуратура Івано-Франківського гарнізону - проти позовних вимог
заперечував, вважаючи позовні вимоги такими, що не підлягають розгляду в
порядку господарського судочинства, у зв'язку з чим Відповідач-2 просив суд
залишити позов без розгляду.

У
подальшому, до суду було направлено клопотання щодо припинення провадження у
справі №31/387 (клопотання від 21.12.2007р. №5/7091 є у матеріалах справи), та
відмови у задоволенні позову (клопотання від 21.12.2007р. №5/7092 залучено до
матеріалів справи).

Відповідач-3
-Міністерство оборони України -проти позову заперечував, посилаючись на те, що
позовні вимоги позивача не підлягають розгляду в порядку господарського
судочинства. З огляду на це, відповідач-3 просив суд припинити провадження у
справі №31/387, про що надав мотивований відзив.

Керуючись
ст. 75 ГПК України суд визнав за можливе розглянути спір за наявними доказами у
відсутності представників відповідачів, які не прибули в останню судове
засідання.

Судом,
у відповідності до вимог ст. 81-1 ГПК України, складалися протоколи судових
засідань, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши
наявні у справі документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Європейського суду з прав людини від 4 квітня 2006року у справі №32478/02
«ОСОБА_1 проти України»(надалі -«Рішення Європейського суду», копія якого є у
матеріалах справи) було зобов'язано державу Україна сплатити заявнику -ОСОБА_1
суму грошових коштів, що складає 20 000 (двадцять тисяч) євро як компенсацію
нематеріальної шкоди з урахуванням будь-якого податку, який може бути стягнуто
з заявника.

У
Рішенні Європейського суду (пп. 4-35) зазначається, що справу №32478/02 було
порушено 03.08.2002 р. за заявою ОСОБА_1, який є батьком старшого лейтенанта
Повітряних Сил України ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 загинув під час охорони
аеродрому Військової частини А-2491 Повітряних Сил України, правонаступником
якої є відповідач-1.

Розслідування
факту смерті ОСОБА_2 проводилося офіцерами Військової частини А-2491 Повітряних
Сил України, де служив загиблий, та слідчими відповідача-2.

30.12.2000
р. слідчим старшим лейтенантом Ск. було закінчено досудове слідство, за
результатами якого було прийнято постанову про відмову у порушенні кримінальної
справи за фактом смерті ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 6
Кримінально-процесуального кодексу України (п. 28 Рішення Європейського суду).

Вказану
постанову 02.03.2002 р. було скасовано Військовим апеляційним судом Західного
регіону України у м. Львові.

29.04.2002
р. іншим слідчим старшим лейтенантом відповідача-2 П. було повторно винесено
постанову про відмову у порушенні кримінальної справи за фактом смерті ОСОБА_2
з тих же підстав (п. 34 Рішення Європейського суду).

Вважаючи,
що розслідування смерті ОСОБА_2 не було ефективним, незалежним, а також з
огляду на намагання приховати від заявника правдиві докази смерті його сина,
ОСОБА_1 звернувся до Європейського суду з прав людини (надалі -«Європейський
суд») з відповідною заявою.

У
Рішенні Європейського суду зазначено про те, що слідство за фактом загибелі
ОСОБА_2 містить певну непослідовність та значні недоліки (п. 67), командування
Військової частини А-2491 Повітряних Сил України, де служив загиблий, робило
наголос на версії самогубства (п. 68), у остаточному рапорті слідчого містилися
посилання на свідчення лише 5 свідків у справі, чиї покази підтверджували
версію про нібито самогубство ОСОБА_2. Під час проведення слідчих дій всього
було допитано 75 осіб, які стверджували протилежне. Також слідчим було відмовлено
у прийнятті до уваги під час проведення розслідування показання батька
загиблого, офіцера з виховної роботи військової частини, де служив загиблий, та
друзів загиблого (п. 69).
Початкове розслідування факту смерті ОСОБА_2 не відповідало вимозі
незалежності, оскільки офіцер Військової частини А-2491 Повітряних Сил України,
де служив загиблий, якого було призначено командиром частини для проведення
невідкладних слідчих дій, залишався дізнавачем до приїзду слідчого
відповідача-2 (п. 70).

Рішенням
Європейського суду (п. 71) встановлено також, що незалежність слідчих
відповідача-2 також не було забезпечено, оскільки вони були військовими, що
мали додержуватися військової дисципліни, і, через свій порівняно низький ранг,
могли зазнавати тиску з боку вищестоящих офіцерів.

З
огляду на це, Європейський суд дійшов висновку про те, що державою-відповідачем
не було проведено ефективного та незалежного розслідування факту смерті
ОСОБА_2, чим порушено ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних
свобод від 04.11.1950 р. (ратифіковану Україною 17.07.1997р.), з огляду на що
заявнику було присуджено компенсацію нематеріальної шкоди.

Рішення
Європейського суду було виконано у повному обсязі, на рахунок                  ОСОБА_1 перераховано 128 037,
70 грн. (копія платіжного доручення від 15.09.2006р. № 906 залучена до
матеріалів справи).

Відповідно
до повідомлення Головного управління оборонного планування Генерального штабу
Збройних Сил України від 08.11.2007р. №322/1/6838 Військову частина А-2491
станом на 30.03.2003р. було переформатовано у іншу військову частину, якій
надано нове умовне найменування -Військова частина А 1349 (ідентифікаційний код
08174283).

Частиною
2 статті 2 Цивільного кодексу України (надалі -«ЦК України») встановлено, що
держава Україна є учасником цивільних відносин і, згідно         ст. 15 ЦК України, має право на захист
свого цивільного права та інтересу.

Відповідно
до ч. 2 та ч. 5 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та
обов'язків можуть бути рішення судів та інші юридичні факти.

Частиною
2 статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільного права та
інтересу можуть бути, зокрема, відшкодування збитків.

Таким
чином, відповідно до норм ЦК України держава Україна має право на захист заподіяних
їй шляхом виплати відшкодування збитків.

Відповідно
до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»(надалі -«Закон») виплата відшкодування
стягувачеві проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

Таким
чином, сума грошових коштів, що виплачується стягувачу на підставі рішення
Європейського суду, є збитками Державного бюджету України.

Частиною
4 ст. 9 Закону встановлено, що позивачем у справах про відшкодування збитків,
завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування, є Орган
представництва, який зобов'язаний звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно
з ч. 1 ст. 1 Закону органом представництва є орган, відповідальний за
забезпечення представництва України в Європейському суді.

Відповідно
до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо реалізації Закону
України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з
прав людини»від 31.05.2006 р. №784 функції органу, відповідального за
забезпечення представництва України в Європейському суді покладено на
Міністерство юстиції України.

Таким
чином, відповідно до норм чинного законодавства України позивачем у справах про
відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати
відшкодування на підставі рішень Європейського суду, є Міністерство юстиції
України.

У
судовому засіданні встановлено, що Рішенням Європейського суду      (пп. 66-67, п. 70, пп. 71-72, п. 74)
вказано на наявність вини у порушенні ст. 2 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод від 04.11.1950р. (ратифікованої Україною 17.07.1997р.)
службових осіб Військової частини
А-2491 Повітряних Сил України (правонаступником якої є відповідач-1) та
відповідача-2.

Відповідно
до ч. 3 ст. 1162 ЦК України держава, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою,
службовою особою органу дізнання, попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду, має право зворотної вимоги до цієї особи тільки у разі
встановлення в її діях складу злочину за обвинувальним вироком суду щодо неї,
який набрав законної сили.

Частиною
1 ст. 1172 ЦК України визначено, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану
її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У
матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що стосовно службових
(посадових) осіб відповідача-1 та відповідача-2 прийняті  обвинувальні вироки судові, якими було б
встановлено у їх діях склад злочину.

В
зв'язку з цим, суд приймає до уваги, що відшкодування заподіяних Державному
бюджету України збитків повинні покладатись на
юридичні особи з вини яких настали певні правові наслідки.

Проте
за наведених обставин, слідчі, які проводили розслідування факту смерті
ОСОБА_2, тобто -відповідач-1 (правонаступник Військової частини А-2491
Повітряних Сил України) та відповідач-2, не можуть бути визнані винними,
оскільки таких прямих доказів їх вини, суду не представлено.

Доводи
відповідача-2 стосовно відсутності у нього правового статусу юридичної особи не
можуть бути прийняті судом до уваги, з огляду на таке.

Відповідно
до ст. 13 Закону України «Про прокуратуру»систему органів прокуратури
становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки
Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні,
міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, а також військові прокуратури.
До органів військових прокуратур належать військові прокуратури регіонів і
військова прокуратура Військово-Морських Сил України (на правах обласних),
військові прокуратури гарнізонів (на правах міських).

Відповідно
до ст. 53 Закону України «Про прокуратуру»Генеральна прокуратура України і
підпорядковані їй прокуратури є юридичними особами, мають свою печатку з
зображенням Державного герба України та своїм найменуванням.

Згідно
з п. 1 постанови Верховної Ради України «Про підпорядкування військових
прокуратур»від 30.01.1992 р. №2076-ХІІ розташовані на території України
військові прокуратури з 1 січня 1992 р. підпорядковані Генеральному прокурору України.

Повідомлення
Головного управління статистики в Івано-Франківській області від 30.10.2007 р.
№16-03/1/638 (копія є у матеріалах справи) жодним чином не спростовує факт
наявності у Відповідача-2 статусу юридичної особи, оскільки у такому повідомленні
вказується лише про відсутність у Єдиному державному реєстрі підприємств та
організацій України на території Івано-Франківської області відомостей про
Відповідача-2 та про Військову частину А 2491, що, згідно того ж повідомлення
та пояснень представників Позивача, може бути пов'язане з особливим порядком
присвоєння ідентифікаційних кодів суб'єктам, відомості про які становлять
державну таємницю.

З
огляду на це, відповідач-2, який є військовою прокуратурою гарнізону,
відповідно до закону входить до системи органів прокуратури України, а отже є
юридичною особою і тому може виступати відповідачем у суді.

Суд
також вважає правомірним залучення до участі у справі в якості відповідача
Міністерство оборони України, оскільки, згідно з частинами 6-7 ст. 52 Закону
України «Про прокуратуру»грошове утримання працівників військових прокуратур, а
також фінансове та матеріально-технічне забезпечення військових прокуратур
здійснюється Міністерством оборони України.

З
твердженням представника відповідача-2 та відповідача-3 про те, що справа, яка
розглядається, не відноситься до справ, які мають розглядатися у порядку
господарського судочинства, а тому провадження по ній підлягає припиненню, суд
приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно
до ч. 2 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (надалі -«ГПК
України») у випадках, передбачених законодавчими актами України, до
господарського суду мають право звертатися державні та інші органи.

Ст. 2
ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами державних та
інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених
законодавчими актами України.

Згідно
з ст. 21 ГПК України відповідачами у господарському процесі можуть бути органи,
визначені у ст. 1 ГПК України.

Право
на звернення Міністерства юстиції України до суду з позовом про відшкодування
шкоди, завданої Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування на
підставі рішень Європейського суду, передбачено   ч. 4 ст. 9 Закону.

Відповідно
до п. 1 та п. 13 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 14.11.2006 р. №1577, Міністерство
юстиції України є центральним органом виконавчої влади та має статус юридичної
особи.

Згідно
з п. 1, абзацу 1 п. 3, п. 17 Положення про Державне казначейство України,
затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 р. №1232,
Державне казначейство України є урядовим органом державного управління у складі
Мінфіну, має статус юридичної особи та забезпечує казначейське обслуговування
Державного бюджету України.

З
огляду на це, позивачем правомірно заявлено позов про відшкодування збитків,
але перелік господарюючих суб'єктів на які може покладатись відповідальність
визначено без урахування джерел фінансування та фактичного статусу
відповідачів.

Таким
чином, оскільки позивач (орган державної влади - юридична особа) звернувся до
суду в інтересах держави Україна в особі Державного казначейства України
(урядового органу державного управління -юридичної особи) до відповідачів
(юридичних осіб згідно законодавства України), то даний спір за своєю суттю є
таким, що підлягає розгляду в порядку господарського судочинства України
відповідно до встановлених ч. 3  ст. 15
ГПК України за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Такий
висновок суду підтверджується також ухвалою Печерського районного суду міста
Києва від 05.04.2007 р. у справі №2-1269/07 2007 р., залишеною без змін ухвалою
Апеляційного суду міста Києва від 16.07.2007 р. та ухвалою Верховного Суду
України від 08.10.2007 р.

Конституція
України гарантує  право на відшкодування
шкоди за рахунок держави ,але не передбачає здійснювати відшкодування за
рахунок коштів які направляються на утримання державних органів. ( ст. ст.
56,62 )

Досліджуючи
питання щодо відшкодування шкоди державою
прийнято декілька рішень Конституційного Суду України ( зокрема по                           справі № 1-36/2001)
якими підтверджується ,що підстави і порядок відшкодування шкоди регулюються
Законом України «Про порядок відшкодування шкоди , завданої громадянинові
незаконними діями  органів дізнання
попереднього слідства, прокуратури і суду »від 1 грудня 1994р.            № 266/94-ВР.Ст.4 Закону передбачає
,що відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету .

Відповідно
до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано суду
належних доказів, які б свідчили про те, що Відповідачі повинні відповідати за
збитки, заподіяні внаслідок їхніх дій Державному бюджету України.

Факт
наявності вини Відповідача-1, Відповідача-2 у порушенні ст. 2 Конвенції про
захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (ратифікованої
Україною 17.07.1997 р.), через яке стягувачу -ОСОБА_1 -  було сплачено відшкодування за рахунок
Державного бюджету України, що й спричинило заподіяння збитків Державному
бюджету України, підтверджується Рішенням Європейського суду, яке згідно ст. 2
Закону та       ст. 4 ГПК України є
обов'язковим для виконання Україною за рахунок коштів державного бюджету .

Державні
органи можуть бути учасниками господарських правовідносин, коли вони здійснюють
господарську діяльність , реалізуючі певні статутні повноваження господарської
компетенції  .

З урахуванням характеру заявлених
правовідносин Міністерство  юстиції та
Державне казначейство не можуть бути сторонами у спорі ,що не віднесені до
підвідомчості господарських судів, у розумінні вимог ст.12 ГПК  України .

Таким
чином, Господарський суд міста Києва вважає, що позовні вимоги Позивача про
відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України., є доведеними та
обґрунтованими, але не  підлягають  задоволенню. Оскільки збитки заподіяні
Державному бюджету України  то,
відповідно до ст. 1190 ЦК та ст.ст.111,112 Бюджетного Кодексу  України, вказані вище підлягають
відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету .

Згідно
з п. 10 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне
мито»Позивач, як державний орган, який в установленому законом випадку,
звернувся до суду з заявою щодо захисту прав та інтересів держави Україна в
особі Державного казначейства України, звільнений від сплати державного мита.

Відповідно
до ст. 49 ГПК України державне мито, від сплати якого позивач у встановленому
порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно
розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати державного
мита. З огляду на це, державне мито не підлягає стягненню .

Керуючись
ст. 14-15 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 2, ст. 3, ст.
8, ч. 4 ст. 9 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини», рішенням Європейського суду з прав людини
від 04.04.2006 р. у справі №32478/02 «ОСОБА_1 проти України», ст. 2, 11, 15,
16, ч. 1 ст. 1172,  ч. 1, ч. 3 ст. 1191
Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 15, 21, 22. 54-57, 80 Господарського
процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва , -

У Х В А Л И В :

Припинити
провадження у справі.

Ухвала  господарського суду набирає законної сили
після закінчення 10-денного строку з дня її підписання.

Суддя
Н. І. Качан

Дата підписання рішення
17.01.2008 року.