КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2007                                                                                           № 42/713

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Корсака В.А.

суддів:             Коршун Н.М.

За участю представників:

від позивача - Малікова О.В. - представник за довіреністю,

від відповідача - Приступа М.Є. - представник за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державний комітет України з державного матеріального резерву

на рішення Господарського суду м.Києва від 31.01.2006

у справі № 42/713

за позовом                               Державнго підприємства "Придніпровська залізниця" м.Дніпропетровськ

до                                                   Державного комітету України з державного матеріального резерву

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення боргу, ціна позову 423000 грн.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2005 року Державним підприємством “ Придніпровська залізниця” заявлено позов про стягнення  із  Державного комітету України з державного резерву  423 000 грн.

Рішенням Господарського суду  м.Києва  від  31. 01. 2006 р. у справі № 42/713  позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з  Державного комітету України з державного матеріального резерву  на користь  Державного підприємства “ Придніпровська  залізниця”  423 000 грн.,  4230 грн.  витрат по сплаті державного мита; 118 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з рішенням суду,  Державний комітет України  з державного матеріального резерву  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення від  31.01.2006 р. скасувати,  посилаючись  на  порушення  господарським  судом  норм матеріального та процесуального права, неповне  встановлення  обставин, що мають  значення  для  справи.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач, зокрема, посилається на те, що  позивачем не доведено факт понесення ним витрат із зберіганням матеріальних цінностей мобрезерву.  З  поданих позивачем документів на підтвердження факту понесення ним витрат із зберіганням матцінностей мобрезерву не вбачається того, що такі витрати були понесені саме із зберіганням матеріальних цінностей державного мобілізаційного резерву.

Позивачем  надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив  відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши  пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

Сторонами 07.05.2003 року укладено Договір № ПР/НР-03-01/НЮ-1744д відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Відповідно до умов даного договору позивач зобов”язався зберігати матеріальні цінності державного резерву, а відповідач – відшкодувати витрати позивача по їх зберіганню згідно з погодженим кошторисом в межах асигнувань, передбачених на ці цілі.

Зазначеним договором не передбачено строк оплати.

Виходячи зі змісту укладеного сторонами договору, правова природа даного договору -  є договір зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву. Такі правовідносини врегульовані гл.36 ЦК УРСР, гл. 66 ЦК України та Законом України “ Про державний матеріальний резерв”.

Відповідно до умов договору позивач протягом 1 січня – 30 вересня 2005 року зберігав у себе матеріальні цінності державного матеріального резерву.

Позивач вважає, що  ним у період зберігання  матеріальних цінностей понесені витрати  в розмірі 423 000 грн., на підтвердження чого він надав суду  першої інстанції наступні докази:  розрахунок витрат на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву протягом 1 січня-30 вересня 2005 року, звіт про видатки на утримання мобілізаційного резерву за 9 місяців 2005 року, звіти про видатки на утримання мобілізаційного резерву за 1, 2, 3 квартали 2005 року, акт контрольної перевірки наявності, якісного стану, обліку та збереження мобрезерву матеріально-технічних і сировинних ресурсів, додержання вимог законодавства під час здійснення операцій з цим майном № 06-24-52/306 від 01.11.2005 року.

Однак, на виконання Ухвали Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2006 р.  Київським науково-дослідним  Інститутом судових експертиз у даній справі проведено судово-бухгалтерську експертизу щодо визначення розміру фактичних витрат, понесених позивачем в зв”язку із зберіганням цінностей державного матеріального резерву за період з 01.01.2005 р. по 30.09.2005р. за спірним договором.

Відповідно до  її Висновку № 8907 від 15.06.2007 р.  витрати, понесені позивачем у зв”язку із зберіганням цінностей державного матеріального резерву за період з 01.01.2005р. по 30.09.2005р. за договором № ПР/НР-03-01/НЮ-1744д від 07.05.2003р. визначаються у розмірі  337 983,60 грн.

Встановлені обставини свідчать про  підставність позовних вимог позивача про стягнення з  Державного комітету з державного резерву  337 983,60 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ст.. 526 ЦК України зобов”язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами  ч.3 ст. 947 ЦК України при безоплатному зберіганні поклажодавець зобов”язаний відшкодувати зберігачеві  здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.7 ст. 11 Закону України “ Про державний матеріальний резерв” відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2002р. № 532 “ Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов”язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву” передбачена необхідність Державного комітету з державного резерву спрямовувати на відшкодування витрат відповідальних зберігачів матеріальних цінностей державного резерву кошти, одержані як плату ( відсотки) за запозичення товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до  п.7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов”язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, відшкодування витрат, пов”язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем за встановленою формою за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Як зазначалось вище, договором не передбачено строк оплати.

З матеріалів справи вбачається, що позивач  неодноразово  надавав відповідачу Звіти про видатки на утримання мобрезерву, а саме, Звіти за  № 96/ДСК від 12.04.2005 р., № 134/ДСК від 15.07.2005 р., № 176/ДСК від 11.10.2005 р.  Колегія суддів  вважає, що зазначені звіти слід розцінювати як вимогу позивача щодо  проведення відповідачем оплати за  договором зберігання.

Згідно зі ст.530 ЦК України,  якщо строк ( термін ) виконання боржником обов”язку не встановлений або визначений моментом пред”явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов”язок у семиденний строк від дня пред”явлення  вимоги, якщо обов”язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріали справи  свідчать про те, що  відповідач у  строк, передбачений ст. 530 ЦК України,  не розрахувався з позивачем.

В силу ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належать, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями ст. 43 ГПК  України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки  суду першої інстанції з огляду на вище викладене.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає  задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції, яким  повністю задоволені позовні вимоги, підлягає зміні,  позов слід задовольнити в розмірі  337 983,60 грн.

Відповідно до вимог ст.49 ГПК України  судові витрати слід покласти   на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву  на рішення Господарського суду  м. Києва  від 31. 01. 2006 року  задовольнити частково.

2.Рішення Господарського суду  м. Києва  від 31.01. 2006 року у справі № 42/713  змінити та викласти в наступній редакції:

“ Позов Державного підприємства “ Придніпровська залізниця” задовольнити частково.

Стягнути з  Державного комітету України з державного матеріального резерву ( 01601, м. Київ, вул.. Пушкінська, 28, код 00034016) на користь Державного підприємства “ Придніпровська залізниця” ( 49600, м. Дніпропетровськ, проспект Карла Маркса, 108, код 01073828)  337 983,60 грн. боргу,  3379,84 грн. витрат по оплаті державного мита при подачі позову, 1689,92 грн. витрат по оплаті державного мита при подачі  апеляційної скарги та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В решті позову відмовити. ”

3. Видачу наказу доручити Господарському суду м. Києва.

4.Матеріали справи  № 42/713  направити до Господарського суду  м. Києва.

Головуючий суддя

Судді                                                                                          Коршун Н.М.