КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2007                                                                                           № 13/52

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Коваленка В.М.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Муходінов М.Л. (довіреність від 24.10.2007р. № 14/17487);

від відповідача - Безух О.В. (довіреність б/н від 08.10.2007р.);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Соул"

на рішення Господарського суду м.Києва від 30.03.2006

у справі № 13/52

за позовом                               Відкрите акціонерне товариство "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат"

до                                                   Товариство з обмеженою відповідальністю "Соул"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 36769,51 грн.

Строк розгляду апеляційної скарги продовжено на один місяць згідно постанови заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 03.12.2007р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.03.2006р. у справі                                       № 13/52 позов Відкритого акціонерного товариства „Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” до Товариства з обмеженою відповідальністю „Соул” про стягнення 36 769,51 грн. задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю „Соул” звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржене рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скарга мотивована неповним з’ясуванням обставин, що мають значення                     для справи, невідповідністю викладених в оскарженому рішенні висновків обставинам справи. Скаржник зазначає, що місцевий господарський суд при вирішенні спору не врахував, що документи для відкриття віз подавались у грудні 2004 року з метою організації поїздки, запланованої на 7-12 грудня 2004 року, у зв’язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про те, що причиною відмови у відкритті віз Посольством Швеції стала відсутність акредитації у Товариства з обмеженою відповідальністю „Соул” в травні 2004 року. Скаржник наголошує на тій обставині, що матеріали справи не містять доказів того, що у видачі віз відмовлено з вини Товариства з обмеженою відповідальністю „Соул”, тоді як наявність вини є підставою для відповідальності за нормами Цивільного кодексу України. Крім того, за переконанням позивача, місцевий господарський суд повинен був направити ухвалу про порушення провадження у справі не за юридичною адресою відповідача, а за його фактичним місцезнаходженням.

Відкрите акціонерне товариство „Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник Товариства з обмеженою відповідальністю „Соул” висловився за задоволення апеляційної скарги, представник Відкритого акціонерного товариства „Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” – за її відхилення.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відкритим акціонерним товариством „Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” (далі по тексту – позивач) пред’явлено позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Соул” (далі по тексту – відповідач) 36 769,51 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно укладеного сторонами договору від 27.04.2004р. № 1510-18, на підставі рахунку відповідача від 26.04.2004р. № 36 останній одержав грошові кошти в сумі 56 237,09 грн.

Оскільки відповідач обумовлені договором послуги не надав, позивач відмовився        від укладеного сторонами договору та звернувся з вимогою про стягнення неповернутих грошових коштів в сумі 36 769,51 грн.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд, посилаючись на статтю 173 Господарського кодексу України й пункт 3.1 укладеного сторонами договору на надання послуг від 26.04.2004р., встановив, що стягувані грошові кошти позивач перерахував відповідачу з метою забезпечення останнього коштами, необхідними для організації ділової поїздки та інформаційно-консультативного обслуговування.

Виходячи з тієї обставини, що згідно рішення Посольства Швеції в Україні  від 16.05.2004р. у справі № 10075786 підставою відмови у видачі робітникам позивача туристичних віз стала відсутність акредитації відповідача в Посольстві, керуючись положеннями частини 3 статті 612 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 220 Господарського кодексу України місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення 36 769,51 грн. боргу та задовольнив їх на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду з таким висновком  не погоджується з наступних підстав.

Згідно пояснень позивача 26.04.2004р. ним був підписаний договір про надання послуг (а.с. 11-12), предметом регулювання якого стали відносини з приводу виконання відповідачем за дорученням позивача заходів з підготовки та організації закордонної ділової поїздки на міжнародний семінар-практикум делегації в кількості двох чоловік строком на вісім днів.

Дані про підписання названого договору відповідачем в матеріалах справи відсутні, між тим, фактичні обставини справи свідчать, що відповідач пред’явив позивачу рахунок від 26.04.2004р. № 36 (а.с. 9) на оплату послуг з організації семінару за територією України (авіаквітки, трансфер, проживання, страхування, комісійні послуги) загальною вартістю 56 237,09 грн. з урахуванням ПДВ.

Згідно платіжного доручення від 27.04.2004р. (а.с. 10) позивач здійснив оплату названого рахунку, перерахувавши відповідачу 56 237,09 грн. за призначенням: організація закордонної поїздки на міжнародний семінар-практикум.

Листом від 19.05.2007р. № 17 відповідач повідомив позивача про прийняття візовим відділом Швеції рішення про відмову у видачі віз робітникам Товариства з обмеженою відповідальністю „Соул” Яні С.В., Мельнику С.І., про заходи, вжиті з метою організації поїздки, та про те, що її проведення у заплановані строки унеможливлено, у зв’язку з чим запропоновувало повернути залишок невикористаних грошових коштів у розмірі 10 973,77 грн.

Викладені обставини не заперечуються сторонами, спір з цього приводу відсутній.

Враховуючи фактичні обставини справи, колегія судів погоджується з правовою позицією позивача і вважає, що дії відповідача свідчать про прийняття ним пропозиції укласти підписаний позивачем договір про надання послуг.

На підставі частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно положень Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна зі сторін майбутнього договору (частина 1 статті 641); якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей, тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (частина 2 статті 642).

Крім того, колегія суддів вважає, що позивач не позбавлений права відмовитись від договору про надання послуг з урахуванням норми частини 1 статті 907 Цивільного кодексу України, якою встановлено можливість розірвання договору про надання послуг, у тому числу шляхом односторонньої відмови від договору в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

У цьому зв’язку визначальною є та обставина, що згідно адресованого позивачу листа Посольства Швеції від 15.02.2005р., причиною повернення документів працівників позивача Мельника С.І., Яні С.В. стала та обставина, що відповідач не мав акредитації в посольстві та у цьому зв’язку не міг подавати документи на туристичні візи.

Враховуючи обумовлений розділом 1 укладеного сторонами договору характер надаваних послуг, визначений пунктом 2.2 названого договору обов’язок відповідача оплатити послуги, пов’язані з оформленням в’їзних віз для представників замовника  й ту обставину, що за змістом згадуваного листа Посольства Швеції документи для оформлення туристичних віз подавалися саме відповідачем, наявні підстави вважати, що сторони дійшли згоди з приводу того, що обов’язок вжиття заходів, скерованих на отримання віз, покладено на відповідача.

Враховуючи ту обставину, що рішення Посольства Швеції про відмову працівникам відповідача у видачі туристичних віз мотивовано відсутністю у відповідача акредитації в посольстві, колегія суддів вважає наявним з боку відповідача порушення зобов’язання щодо вжиття заходів, скерованих на отримання туристичних віз робітникам позивача.

Крім того, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем визначеного пунктом 1.4 договору зобов’язання про необхідність передачі замовнику не пізніше ніж за три дні до дати вильоту у місто Стокгольм документів, необхідних для здійснення поїздки: закордонні паспорти, авіаквітки, докази бронювання готелів, медичні страховки, програму інформаційно-консультативного обслуговування.

Укладена відповідачем з Фірмою „INCOMING SKANDINAVIA” угода про співпрацю від 23.04.2004р. № 25 (а.с. 99-101),  так само як заява про купівлю іноземної валюти (а.с. 81) та платіжне доручення в іноземній валюті від 30.04.2004р. № 25 (а.с. 98) про перерахування на виконання умов цієї угоди грошових коштів, такими доказами не є.

Між тим, матеріали справи не містять також доказів, які свідчать про наявність письмової відмови позивача від договору про надання послуг.

Відповідно до вимог частини 1 статті 654 Цивільного кодексу України розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

За змістом частини 3 статті 612 названого кодексу виникненню у кредитора права вимоги відшкодування збитків передує втрата кредитором інтересу внаслідок прострочення боржника та відмова від прийняття виконання.

Місцевий господарський суд при вирішенні спору не врахував тієї обставини,   що відмова позивача від укладеного сторонами договору про надання послуг фактично не відбулася, та у цьому зв’язку дійшов необґрунтованого висновку про виникнення у відповідача обов’язку повернути стягувані грошові кошти на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України як майно, підстава володіння яким згодом відпала.

Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно частини 4 статті 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов’язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Натомість, на підставі частини 1 статті 907 Цивільного кодексу України позивач як замовник має право відмовитися від договору про надання послуг та на підставі частини 3 статті 612 цього кодексу вимагати відшкодування збитків у разі, якщо обумовлені договором послуги своєчасно не надані виконавцем.

Як свідчать наявні матеріали справи, позивач у тексті позовної заяви посилався на норму частини 1 статті 906 Цивільного кодексу України (згідно якої збитки, завдані замовнику невиконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем у разі його вини у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором), проте з позовною вимогою про стягнення збитків не звертався.

Викладена обставина не заперечувалась позивачем у ході розгляду апеляційної скарги Київським апеляційним господарським судом. У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголосив на тій обставині, що місцевий господарський суд під час розгляду  справи повністю з’ясував обставини, які мають значення для справи, та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого господарського суду, який, визнав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення  з відповідача перерахованих на підставі укладеного сторонами договору про надання послуг коштів на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

При таких обставинах рішення господарського суду міста Києва від 30.03.2006р. у справі № 13/52 підлягає скасуванню з прийняттям відповідно до вимог пункту 2 статті 103 Господарського процесуального кодексу України нового рішення про відмову  у задоволенні позову.

Мотиви апеляційної скарги про те, що місцевий господарський суд повинен був направити ухвалу про порушення провадження у справі за фактичним місцезнаходженням відповідача, позбавлені правового обґрунтування, оскільки до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб – учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України,  Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва 30.03.2006р. у справі                                           № 13/52 скасувати.

У задоволенні позовних вимог Відкритого акціонерного товариства „Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” до Товариства з обмеженою відповідальністю „Соул” про стягнення 36 769,51 грн. відмовити.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства „Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Соул” 183,85 грн. (сто вісімдесят три грн. 85 коп.) витрат з оплати державного мита за розгляд апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити господарському суду міста Києва.

Справу № 13/52 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом місяця з дня набрання постановою законної сили

Головуючий суддя

Судді

24.12.07 (відправлено)