КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2007                                                                                           № 24/798

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Отрюха  Б.В.

суддів:                                          Тищенко  А.І.

Верховця А.А.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача – Чиханцов – юр.

від відповідача – Мазур С.С.– юр.

від третьої особи 1 –   представник не з’явився

від третьої особи 2  –   Юмашева В.В. – за довір.

від АЕК «Київенрго» –  Гуменюк Т.М. – юр.

від прокуратури –  Спорий І.Г. – прокурор відділу

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Генеральна прокуратура України

на рішення Господарського суду м.Києва від 06.02.2007

у справі № 24/798 (Смілянець В.В.)

за позовом                               Орендне підприємство "6-й Київський авторемонтний завод"

до                                                   Управління державної охорони України

третя особа відповідача           Закрите акціонерне товариство "Інвестпроект"

Генеральна прокуратура України

Головне управління Державного казначейства України

про                                                  передачу квартири за договором

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.02.2007р. у справі №24/798 позовні вимоги було задоволено повністю. З відповідача підлягає стягненню 8839983,00 грн. збитків, що становить розмір вартості не отриманих квартир за договором №31/98 від 12.02.1998р., а також судом було визнано недійсним договір доручення №33/99 від 28.03.1999р. в частині скасування дії договору №31/98 від 12.02.1998р. з дати підписання договору №33/99 від 28.03.1999р. (п.6.2 договору №33/99 від 28.03.1999р.).

Не погоджуючись з рішенням суду Генеральна прокуратура України звернулась з апеляційним  поданням та просить рішення скасувати, оскільки вважає, що воно було прийнято з порушенням вимог чинного  законодавства та не відповідає фактичним обставинам справи.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційне подання, дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, колегією встановлене наступне:

12.02.1998р. між Позивачем - Орендним підприємством «6-й Київський

авторемонтний завод» та Відповідачем - Управлінням Державної охорони України

було укладено Договір №31/98, відповідно до умов якого Позивач передає

відведений йому раніше майданчик для будівництва житлового будинку по вул.

Краснова, 13 Відповідачу, а останній в свою чергу за рахунок власних та

залучених коштів має здійснити забудову такого майданчика.

Згідно умов Договору №31/98 Відповідач має компенсувати витрати на роботи проведені Позивачем щодо початку будівництва на вказаному земельному майданчику. Зокрема відповідач має після закінчення будівництва передати позивачу 14 квартир в збудованому будинку (п.1.2. договору).

Позивач - Орендне підприємство «6-ий Київський авторемонтний завод» належним чином виконав зобов'язання за Договором № 31/98. Зокрема, Позивач надав згоду на передачу Відповідачу - Управлінню державної охорони України земельної ділянки, відведеної Позивачу у користування за п. 5 рішення Київської міської ради народних депутатів від 11.11.1993 № 17, внаслідок чого до вказаного рішення були внесені відповідні зміни (здійснена заміна землекористувача) рішенням Київської міської ради від 24.09.1998 №8/109 (п. 20).

20.12.1998 року між Позивачем та Відповідачем був складений акт звірки витрат по незавершеному будівництву житлового будинку по вул. Краснова, 13, за яким сторони засвідчили факти повного відселення мешканців з будинків, які підлягають знесенню, часткового знесення зелених насаджень, розробки проектно-кошторисної документації на стадії «проект» та визначили суму витрат Позивача за виконані та профінансовані роботи у розмірі 1300000,00 грн.

28.03.1999р.          між Відповідачем (Довіритель), Третьою особою – ЗАТ «Інвестпроект» (Повірений) та Позивачем (Власник) було укладено Договір-доручення № 33/99, відповідно до п. 1.1 якого ЗАТ «Інвестпроект» взяв на себе

зобов’язання провести розрахунки з Позивачем по Договору № 31/98 від 12

лютого 1998р.

Відповідно до п. 2.1.1 Договору № 33/99, Довіритель (Відповідач) зобов'язався передати Повіреному в термін не пізніше ніж до 30 травня 1999 року кошти, матеріальні активи, цінні папери та інші активи на суму не меншу ніж 1300000,00 грн. для проведення розрахунків з Власником (Позивачем) згідно п.1.1 Договору.

Відповідно до п. 2.2.1 Договору № 33/99, після отримання Активів від Довірителя Повірений зобов'язаний провести розрахунки з Власником (Позивачем), як це передбачено Договором № 31/98 від 12 лютого 1998 року між Довірителем та Власником в термін до 30.06.2000р., або в інший термін, погоджений між собою Повіреним та Власником, про що повідомляється Довіритель.

Відповідно до п. 6.2 Договору № 33/99, з дати його підписання сторонами скасовується дія Договору № 31/98 від 12.02.98 р., укладеного між Позивачем та Відповідачем.

Відповідно до умов зазначеного договору відповідач передав ЗАТ «Інвестпроект» казначейський вексель №301 на суму 1300000,00 грн.  за актом прийому-передачі векселів (копію залучено до матеріалів справи).

Проте, ЗАТ «Інвестпроект» зобов'язань по проведенню розрахунків з Позивачем, відповідно до умов Договору № 33/99, не виконало, та не передало позивачу ні вказаний вексель, ні будь-які інші матеріальні цінності.

Житловий будинок по вул. Краснова, 13-17 у Святошинському районі м. Києва закінчений будівництвом і прийнятий в експлуатацію державною приймальною комісією за актом № 248 від 30.09.2002, який затверджений розпорядженням Святошинської районної державної адміністрації № 2444 від 29.12.2002.

Підпис представника державного архітектурно-будівельного контролю на акті датований 04.04.2003р. Тож 04.04.2003р. слід вважати датою здачі будинку в експлуатацію. Сторони спору не брали участі у державній приймальній комісії.

Відповідно до протоколу розподілу квартир б/д по житловому будинку № 17 по вул. Краснова (зі змінами), підписаного відповідачем та ДП «Житлоінбуд», Відповідачу у названому будинку було передано 109 квартир загальною площею 10567,8кв.м.

Позивачу квартири у згаданому будинку не передавалися.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про передачу йому 14 квартир. Заявою від 29.01.2007р. позивач змінив предмет позову з посиланням на втрату інтересу до виконання відповідачем в натурі зобов’язання з передачі квартир за договором №31/98 та просив суд стягнути з відповідача збитки у розмірі вартості не отриманого житла у сумі  8839983 грн.

Господарський суд м. Києва рішенням від 06.02.2007 у справі № 24/798 позов позивача задовольнив, стягнув на його користь з відповідача 8839983 грн. збитків, 25500 грн. витрат з оплати державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а також визнав недійсним з дати укладення п. 6.2 договору-доручення № 33/99 від 28.03.1999, укладеного між позивачем, відповідачем та третьою особою.

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про те, що підстав для задоволення позовних вимог не має, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з наступних підстав.

При винесенні оскаржуваного рішення суд послався на те, що договір-доручення № 33/99 відповідно до ст. 58 ЦК УРСР є удаваною угодою, укладеною з метою приховати іншу угоду - переведення боргу, у якій позивач є кредитором, відповідач - первісним боржником, а третя особа - новим боржником.

Проте, висновок суду про те, що договір-доручення № 33/99 є удаваною угодою, укладеною з метою приховати іншу угоду – переведення боргу, не відповідає суті ст. ст. 58, 201 ЦК УРСР. Договір-доручення № 33/99 укладено сторонами не з метою приховати якусь угоду. Цим договором були додатково врегульовані обов'язки сторін у будівництві житлового будинку за договором № 31/98. Суд не прийняв до уваги той факт, що згідно з актом звірки, який є у матеріалах справи, заборгованість третьої особи перед позивачем щодо передачі векселя виникла у травні 1999 року тоді, як договір-доручення № 33/99 укладено 28.03.1999, тобто до виникнення цього боргу.

При цьому суд визнав недійсним лише п. 6.2 договору-доручення № 33/99, що відповідно до ст..60 ЦК УРСР не тягнене за собою недійсності інших частин вказаного договору та відповідно не є підставою для звільнення третьої особи (ЗАТ «Інвестпроект») від відповідальності  за невиконання зобов'язання перед позивачем відповідно до п. 2.2.1 договору-доручення № 33/99.

Пославшись на ст. 164 ЦК УРСР, який діяв на день укладення договору-доручення № 33/99, суд неправильно застосував цю норму, вказавши, що виконання зобов'язання, яке виникло з договору, може бути покладене в цілому або в частині на третю особу, якщо це передбачено встановленими правилами чи третя особа зв'язана з однією з сторін адміністративною підлеглістю або відповідним договором. За висновком суду, відповідач відповідальний перед позивачем за невиконання ЗАТ «Інвестпроект» зобов'язання за договором-дорученням № 33/99 щодо передачі позивачеві векселя вартістю 1300000 грн.

Договір-доручення № 33/99 є трьохстороннім правочином, в якому погоджені дії позивача з відповідачем та ЗАТ «Інвестпроект». Останній є рівноправною стороною з названими учасниками правочину. Його обов'язок щодо передачі позивачеві отриманого від відповідача векселя чітко виписаний у п. 2.2.1 договору-доручення № 33/99. ЗАТ «Інвестпроект» у цьому договорі є стороною, а не третьою особою. В якості третьої особи це товариство залучено до участі у справі відповідно до ст. 27 ГПК України.

Враховуючи те, що, як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами у справі, відповідач свої зобов’язання за договором-дорученням №33/99 (п.2.1.1. договору) щодо передачі матеріальних активів або цінних паперів  (зокрема векселя) на суму не меншу ніж 1300000 грн. повіреному (ЗАТ «Інвестпроект») виконав в повному обсязі, а ЗАТ «Інвестпроект», яке є стороною у цьому договорі, має відповідні зобов’язання щодо проведення розрахунків безпосередньо перед позивачем відповідно до п. 2.2.1 договору, колегія приходить до висновку про те, що особою, яка повинна відповідати перед позивачем за невиконання  умов договору-доручення №33/99 є ЗАТ «Інвестпроект», а не відповідач, як помилково вважає позивач.

Таким чином колегія вважає, що позов було подано позивачем не до тієї особи, яка повинна відповідати за невиконання умов договору-доручення №33/99, оскільки відповідач свої обов’язки за цим договором виконав та не має перед позивачем зобов’язань.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналогічні положення містять і ст..ст.71, 76 ЦК УРСР.

Виконання          зобов'язань відповідача   перед    позивачем   за договором №31/98 (п. 2.6), за умови, що дія договору не скасовувалась, закінчилось у грудні 2002 року з затвердженням акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку. Тому термін позовної давності по цьому договору у позивача сплинув у грудні 2005 року.

Що стосується виконання зобов'язань відповідача за договором-дорученням № 33/99, вони закінчилися у червні 2000 року з встановленою датою передачі активів третьою особою позивачу та терміном дії цього договору. З цієї причини термін позовної давності по договору-доручення № 33/99 у позивача сплинув у червні 2003 року

Про ці та інші обставини, наведені у даних договорах, позивач відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України повинен був знати, оскільки він є стороною договорів.

Тому доводи позивача, що термін позовної давності не сплинув, не ґрунтуються на матеріалах справи та на законі.

За таких обставин суд першої інстанції мав відмовити в задоволенні позовних вимог на підставі ч.4 ст.267 ЦК України через сплив строку позовної давності.

09.08.2007р. до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» про залучення її до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Відповідно до ст..27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов’язки щодо однієї з сторін.

Розглянувши зазначене клопотання та дослідивши викладені в ньому обставини, колегія прийшла до висновку про те, що підстав для його задоволення немає, оскільки вирішення даного спору не може вплинути на права та обов’язки заявника (АЕК «Київенерго») щодо  позивача у справі.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційне подання Генеральної прокуратури України на рішення Господарського суду м. Києва від 06.02.2007р. у справі №24/798 задовольнити.

2.          Рішення Господарського суду м. Києва від 06.02.2007р. у справі №24/798 скасувати.

3.          В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

4.          Матеріали справи №24/798 повернути Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Отрюх  Б.В.

Судді                                                                                          Тищенко  А.І.

Верховець А.А.

04.09.07 (відправлено)