ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2007 року Справа № 7/217-07

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Виноградник О.М. ( доповідач)

суддів: Джихур О.В., Лисенко О.М. (зміни у складі колегії суддів на підставі розпорядження від 14.09.2007р. № 672)

при секретарі: Геворгян Е.М.

за участю представників сторін:

позивача –Кожемякін О., дов. № б/н від 10.07.2007р.;

відповідача –Заяць М.Є., юрист Дніпропетровської філії ВАТ ВТБ банк, дов. № б/н від 27.08.2007р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні          апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства “Дніпроагропром”, с. Сурсько-Михайлівка, Солонянського р-ну, Дніпропетровської області

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2007 року

у справі № 7/217-07

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства “Дніпроагропром”, с. Сурсько-Михайлівка, Солонянського р-ну, Дніпропетровської області

до Акціонерного комерційного банку “Мрія” в особі Дніпропетровської філії, м. Дніпропетровськ

про визнання додаткової угоди недійсною

В судовому засіданні 17.09.2007р. була оголошена перерва до 19.09.2007р. (ст..77 ГПК України).

За згодою представників сторін, присутніх в судовому засіданні, було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2007р. (суддя Коваль Л.А.) по справі № 7/217-07 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства “Дніпроагропром”, с. Сурсько-Михайлівка, Солонянського р-ну, Дніпропетровської області (далі –ТОВ СП “Дніпроагропром”) до Акціонерного комерційного банку “Мрія” в особі Дніпропетровської філії, м. Дніпропетровськ (далі –АКБ “Мрія” в особі Дніпропетровської філії) про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 10.10.2005р. в задоволенні позову було відмовлено.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області мотивовано відсутністю правових підстав для визнання недійсною додаткової угоди, відсутністю доказів, оскільки додаткову угоду підписано від імені позивача особою, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, а факт укладення додаткової угоди під впливом погрози, обману або насильства не доведено належними доказами.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням господарського суду, його оскаржує в апеляційному порядку позивач по справі –ТОВ СП “Дніпроагропром” с.Сурсько-Михайлівка Дніпропетровської області, посилається на невідповідність оскаржуваного судового рішення нормам матеріального та процесуального права, посилається на неповне з’ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема:

- господарським судом звернув уваги на те, що право на укладення кредитних договорів та договорів застави майна, додатків до них надаються директору підприємства тільки зборами учасників (засновників) підприємства, які відображаються в кожному випадку, в протоколі зібрання учасників (засновків);

- господарським судом не досліджена посадова інструкція директора підприємства позивача, а саме п.п.3, 4 глави 3 Посадової інструкції;

- господарський суд не вірно трактував п.8.7 Статуту підприємства позивача, на який вказував позивач; директор підприємства на свій розсуд уклав додаткову угоду без належних повноважень та згоди на це зборів засновників підприємства.

В судове засідання 17.09.2007р. до Дніпропетровського апеляційного господарського суду Дніпропетровською філією АКБ “Мрія” були надані документи, підтверджуючи правонаступництво відповідача –Дніпропетровську філію відкритого акціонерного товариства ВТБ Банк.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач –Дніпропетровська філія ВАТ ВТБ Банк, м.Дніпропетровськ –проти задоволення апеляційної скарги заперечує, посилаючись на відповідність оскаржуваного рішення вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення господарського суду, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

06.06.2005р. Акціонерний комерційний банк “Мрія” в особі Дніпропетровської філії Акціонерного комерційного банку “Мрія” (м. Дніпропетровськ) та Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство “Дніпроагропром” (с.Сурсько-Михайлівка Солонянського району Дніпропетровської області) уклали кредитний договір (про надання кредитної лінії) № 112 (надалі –договір) (а.с.7-10).

Як зазначено в преамбулі договору, з боку Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство “Дніпроагропром” Договір укладено директором Добнюк О.П., що діє на підставі статуту (а.с.7).

Протягом червня 2005 року –лютого 2006 року позивач отримав від відповідача поновлення обігових коштів згідно договору № 112 від 06.06.2005р., що підтверджується представниками обох сторін, підтверджується копіями платіжних доручень, залучених до матеріалів справи.

Пункт 1.1. Договору встановлює процентну ставку за користування кредитними коштами на рівні 25% річних.

10.10.2005р. сторони Договору уклали додаткову угоду № 1 до Договору, якою з 10.10.2005р. змінили процентну ставку за користування кредитними коштами з 25% річних на 27% річних (а.с.11).

Додаткова угода № 1 до Договору укладена зі сторони позивача, як вказано в преамбулі додаткової угоди № 1, укладена та підписана директором Добнюк О.П., який діяв на підставі статуту.

Як вбачається із змісту позовної заяви, її прохальної частини позивач просив господарський суд визнати недійсною додаткову угоду № 1 до договору на підставі частини 1-3 ст.203, ст..215, 526 ЦК України, за тих підстав, що:

- зміст угоди суперечить актам цивільного законодавства, зокрема, п.2.4 кредитного договору № 112, ст..526 ЦК України, ч.1 ст.193 Господарського кодексу України; угоду укладено особою без достатнього обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення сторони позивача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

31.07.2007р. позивач відповідно до ст..22 ГПК України звернувся до господарського суду з заявою про доповнення позовних вимог, яку було прийнято господарським судом до розгляду (а.с.43-44) та відповідно до якої позивач просив визнати недійсною додаткову угоду № 1 на підставі ст.ст.203, 207, 215, 526 ЦК України, оскільки директор товариства Добнюк О.П. в порушення ч.2 ст.207 ЦК України, Статуту товариства, Посадової інструкції з перевищенням своїх повноважень та без згоди вищого органу товариства уклав оспорювань додаткову угоду № 1 до кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частин 1, 2, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Частиною 1 ст.92 ЦК України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов’язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Згідно ч.3 цієї ж статті у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України докази того, що відповідач знав або не міг не знати про певні обмеження повноважень директора позивача відсутні в матеріалах справи, не надавались судам обох інстанцій в ході розгляду справи.

Натомість договір не містить інших посилань на повноваження особи, що уклала Договір, ніж посилання на статут.

Не зазначивши в Договорі інших актів (наприклад, рішення зборів засновників про наділення певними повноваженнями директора на укладення Договору на певних умовах, посадова інструкція тощо), ніж статут, які б наділяли директора позивача Добнюк О.П. повноваженнями на укладання Договору, позивач позбавив можливості відповідача знати про наявність обмежень повноважень директора позивача, як його представника, інших, ніж зазначені в статуті.

Згідно п.8.7. статуту позивача директор, як виконавчий орган, вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції зборів учасників. Директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства, в тому числі заключати та підписувати договори (угоди). Директор діє від імені товариства в межах, встановлених законодавством та товариством (а.с.37-39).

Будь-які посилання в преамбулах як кредитного договору № 112, так і оскаржуваної додаткової угоди № 1 до цього договору на посадову інструкцію директора позивача відсутні.

Отже, додаткова угода № 1 до Договору укладена від імені позивача особою, що мала повноваження на її укладення, а позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладення додаткової угоди № 1 до Договору, тому висновки господарського суду, викладені в рішенні в цій частині вимог є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону.

Згідно з ч.1 ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Враховуючи вимоги зазначеної цивільно-правової норми, колегія суддів приймає в якості доказів наступного схвалення як кредитної угоди, так і додаткової угоди № 1 платіжне доручення № 32 від 03.11.2005р. про часткове погашення кредиту в сумі 72 400 грн. (здійснено після укладення додаткової угоди № 1), картку рахунку № 68, наданої позивачем, яка підтверджує сплату відсотків за кредитом після 10.10.2005р.

Щодо посилання позивача на п.2.4 кредитного договору № 112, ст..526 ЦК України, ст..193 Господарського кодексу України, то господарським судом обґрунтовано відмовлено у визнанні недійсною додаткової угоди № 1 з посиланням на ст..627 ЦК України.

Також обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди № 1 недійсною, оскільки останню було укладено внаслідок обману, під впливом помилки, погрози, так як позивачем не надано жодного доказу в розумінні ст.ст.32, 35, 36 ГПК України на підтвердження цих доводів відповідно до ст..33 ГПК України, такі докази відсутні в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення відсутні, рішення господарського суду відповідає вимогам закону, матеріалам, обставинам справи.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2007р. по справі № 7/217-07 –залишити без змін; а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства “Дніпроагропром”, с. Сурсько-Михайлівка, Солонянського р-ну, Дніпропетровської області –залишити без задоволення.

Головуючий                               О.М. Виноградник

Судді                               О.В. Джихур

О.М.Лисенко

З оригіналом згідно.

Помічник судді О.О.Головіна

24.09.2007