ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

12.06.07                                                                                           Справа  № 4/2543-2/185

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії :

Головуючого–судді -    Юркевича М.В.

Суддів                             Городечна М.І.

Кузь В.Л.

Розглянув апеляційну скаргу Львівського обласного госпіталю інвалідів війни та репресованих ім. Ю.Липи м. Львів-Винники

на рішення  господарського  суду Львівської області від 21.03.2007 року

у справі № 4/2543-2/185

за позовом : Львівського обласного госпіталю інвалідів війни та репресованих ім. Ю.Липи м. Львів-Винники

до відповідача-1: Державного комунального підприємства «Міжлікарняна аптека №252»м. Львів-Винники

до відповідача-2: ЗАТ «Ірокс»м. Львів

про визнання недійсним договору процентної грошової позики від 20.02.2006 року

З участю представників :

Від позивача: не з’явився

Від відповідача-1:  не з’явився

Від відповідача-2:  не з’явився

Рішенням господарського суду Львівської області від 21.03.2007 року по справі №4/2543-2/185 Львівському обласному госпіталю інвалідів війни та репресованих ім. Ю.Липи м. Львів-Винники відмовлено в позові до Державного комунального підприємства «Міжлікарняна аптека №252»м. Львів-Винники та до ЗАТ «Ірокс»м. Львів про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору процентної грошової позики від 20.02.2006 року.

Львівський обласний госпіталь не погоджується з даним рішенням суду, тому у своїй апеляційній скарзі просить переглянути його в порядку апеляційного провадження, скасувати, прийняти нове судове рішення, яким задоволити позов. При цьому, посилається на наступні обставини і підстави:

- Такий вид фінансової послуги, як надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, вправі надавати лише фінансові установи, які відповідають вимогам, зазначеним у п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідач-2 за своїм правовим статусом не відповідає таким вимогам. Проте, відповідач-2 систематично, в супереч Закону, займається діяльністю по наданню фінансової послуги –фінансовим кредитуванням, про що свідчать оспорюванні позивачем договори процентної позики від 05.01.2006 року та від 20.02.2006 року;

- Місцевий господарський суд при винесенні оскарженого рішення помилково прийшов до висновку, що предметом оспорюваного договору є надання процентної грошової позики , а не надання фінансового кредиту за рахунок залучених коштів. Проте, оспорюваний договір за своєю суттю підпадає під ознаки фінансового кредиту, який здійснено за власний рахунок (відповідача-2) з метою отримання прибутку.

Про час і місце розгляду справи сторони повідомлені ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.04.2007 року, направленою рекомендованою кореспонденцією. Ухвалою зобов’язано сторони забезпечити явку повноважних представників сторін. Проте, як позивач, так і відповідачі явку уповноважених представників в призначене судове засідання не забезпечили. Натомість, 08.06.2007 року апелянтом було подане клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

В ході перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами та доказами у справі Львівським апеляційним господарським судом з’ясовано:

20.02.2006 року між ЗАТ «Ірокс», як позикодавцем та Державним комунальним підприємством «Міжлікарняна аптека №252», як позичальником, укладено договір процентної грошової позики, згідно умов якого відповідач-2 в порядку та на умовах договору зобов’язувався надати відповідачу-1 позику в сумі 100 000, грн. Відповідно до п. 2.2. щомісячний розмір сплати відсотків за даним договором складав 5% від розміру позики. Згідно п. 3.2. договору термін повернення позики встановлений до 31.12.2006 року.

Позивач, звернувшись в суд першої інстанції з позовом про визнання договору процентної грошової позики від 20.02.2006 року недійсним, в основу своїх позовних вимог поклав ту обставину, що оспорюваний договір суперечить Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Апелянт також звертає увагу суду на те, що даний договір процентної позики покладено в рішення господарського суду Львівської області по справі № 4/299-23/47 про стягнення з Львівського обласного госпіталю 40  875, 00 грн. збитків. Таким чином, позивач наголошує на тому, що він як зацікавлена особа має право на звернення до суду, оскільки стягнення з нього збитків за оспорюваним договором по справі № 4/299-23/47 порушує його права та інтереси.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що оскаржене рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу –без задоволення. При цьому, судова колегія виходить із наступного:

Апелянт звертає увагу Львівського апеляційного господарського суду на те, що оспорюваний договір за своєю суттю підпадає під ознаки фінансового кредиту, надання якого здійснено за власний рахунок відповідача-2 з метою отримання прибутку. Такі висновки позивача безпідставні, ґрунтуються лише на припущеннях та на суб’єктивному тлумаченню ним норм законодавства, а також  не підтверджені належними доказами.

Апеляційний господарський суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»фінансовими послугами вважається надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Згідно ст. 5 цього ж Закону виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Даним Законом України передбачено виключне право надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів на підставі відповідної ліцензії надано лише кредитній установі.

Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»визначено вичерпний перелік діяльності у сфері фінансових послуг, здійснення якої підлягає обов’язковому ліцензуванню, а саме страхова діяльність, діяльність з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення, надання фінансових кредитів  за рахунок залучених коштів, а також діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Крім того, слід звернути увагу апелянта на те, що статтею 5 цього ж Закону України передбачено можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Однак, жодна із правових підстав наведених у ст. 203 ЦК України, для визнання недійсним договору процентної грошової позики від 20.02.2006 року –не є наявна.

Як правильно зазначається в оскарженому рішенні, ст. 1046 ЦК України не містить застережень або обмежень щодо сторін договору позики. Такі обмеження стосуються тільки кредитного договору (ст. 1054 ЦК України), банківського вкладу (ст. 1058 ЦК України), договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України), сторонами яких виступає банк або інша фінансова установа.

Дослідивши повно та всебічно усі наявні докази та матеріали справи, апеляційний господарський суд погоджується з позицією суду першої інстанції та висновком, що спірний договір процентної грошової позики за своєю правовою природою не є кредитним договором і не передбачає залучення фінансових активів від фізичних осіб, а тому не підпадає під вид діяльності, що потребує обов’язкового ліцензування.

Крім того, виходячи з приписів Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»та ЦК України надання певних видів фінансових послуг юридичними особами, які не є фінансовими установами не заборонено.

Враховуючи вище наведене, позивач не довів обставини на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційний господарський суд звертає увагу і на ту обставину, що подання позивачем позову, фактично здійснено втручання у господарську діяльність двох інших суб’єктів господарювання, чим порушено вимоги ст. 13 ЦК України щодо меж здійснення своїх цивільних прав.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволені апеляційної скарги Львівського обласного госпіталю інвалідів війни та репресованих ім. Ю.Липи м. Львів-Винники відмовити.

2. Рішення  господарського суду Львівської області від 21.03.2007 року по справі №4/2543-2/185 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4.Матеріали справи  № 4/2543-2/185 повернути в господарський суд Львівської області.

Головуючий-суддя                                                     М.В.Юркевич

Суддя                                                                             М.І.Городечна

Суддя                                                                              В.Л.Кузь