КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2007                                                                                           № 12/253

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Капацин  Н.В.

суддів:            Калатай  Н.Ф.

Пашкіної С.А.

при секретарі:           Кулачок О.А.

За участю представників:

від позивача -

від відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтрансавтострой"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.10.2007

у справі № 12/253 (Лавриненко Л.М.)

за позовом                               Закритого акціонерного товариства "Калина ЛТД"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтрансавтострой"

про                                                  стягнення заборгованості 74938,08 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 44083 грн. 20 коп. за поставлений за договором поставки № 0407/1Чо від 02.04.2007 року, але неоплачений товар, пені в сумі  25803 грн. 10 коп., збитків від інфляції в сумі 1234 грн. 33 коп. та 27 %  річних в розмірі 3817 грн. 45 коп.

Під час розгляду справи позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог в зв’язку з погашенням відповідачем під час розгляду справи в повному обсязі суми основного боргу.

З урахуванням вказаної зави позов заявлено про стягнення пені в сумі  25803 грн. 10 коп., збитків від інфляції в сумі 1234 грн. 33 коп. та 27 %  річних в розмірі 3817 грн. 45 коп.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 18.10.2007 року, повний текст якого підписаний 19.10.2007 року, у справі 12/253 позовні вимоги Закритого акціонерного товариства “Калина – ЛТД” задоволено частково, присуджено до стягнення  з відповідача на користь позивача 2322,66 грн. пені, 1234,33 грн. інфляційних втрат, 3817,45 грн. відсотків річних, 102 грн. держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Розмір пені судом першої інстанції обмежений подвійною обліковою ставкою Національного банку України з огляду на правила ст. 343 ГК України та Закон України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю “Інтрансавтострой” звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить резолютивну частину рішення  Чернігівської області від 18.10.2007 року у справі № 12/253 скасувати в частині стягнення з відповідач пені, в цій частині в позові відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що оспорюване рішення прийняте судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, оскільки суд на підставі п. 1 ст. 83 ГПК України мав визнати недійсним п. 4.3 договору поставки № 0407/1 – Чо від 02.04.2007 року, яким передбачено нарахування пені, та в задоволенні вимог про стягнення пені відмовити в повному обсязі.

Ухвалою від 23.11.2007 року колегія суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя – Капацин Н. В., судді Калатай Н. Ф., Смірнова Л. Г. прийняла апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Інтрансавтострой” до свого провадження та призначила її розгляд на 17.12.2007 року.

Розпорядженням Голови суду № 01 –23/1/4 від 11.12.2007 р. справу № 12/253 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Капацин Н. В., суддів Калатай Н. Ф., Пашкіної С. А.

Під час розгляду скарги представник відповідача надав усні пояснення, в яких апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, та просив Київський апеляційний господарський суд резолютивну частину рішення  Чернігівської області від 18.10.2007 року у справі № 12/253 скасувати в частині стягнення з відповідач пені, в цій частині в позові відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 17.12.2007 року надав відзив на апеляційну скаргу та надав усні пояснення, в яких проти задоволення апеляційної скарги заперечив, та просив Київський апеляційний господарський суд рішення господарського суду Чернігівської області від 18.10.2007 року у справі № 12/253 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали позовної заяви, судова колегія Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

02.04.2007 року позивач та відповідач уклали договір поставки № 0407/1 – Чо (далі Договір), відповідно до умов якого позивач передає у власність відповідача нафтопродукти (далі Товар), а відповідач  приймає їх та сплачує їх вартість.

Відповідно до ч. 2 п. 1.1 Договору кількість та асортимент Товару зазначається у Специфікаціях (форма Специфікацій затверджується Додатком № 1), що складаються відповідачем та підтверджуються шляхом підписання позивачем на умовах Договору. Кожна Специфікація є невід’ємною частиною Договору. Кожна наступна Специфікація не відміняє і не припиняє дію попередніх Специфікацій ні повністю, ні частково, якщо інше не зазначено в ній.

Відповідно до п. 3.1 Договору Ціна на Товар формується позивачем кожний день і обумовлена сторонами на день підписання Специфікації, зазначається у Специфікації та змінюється в порядку, визначеному Договором.

05.04.2007 року сторонами була підписана Специфікація (додаток 1 до Договору) на поставку Товару на суму 44083,19 грн.

Позивач свої зобов’язання щодо поставки Товару на зазначену суму виконав в повному обсязі, що відповідачем не заперечується і  підтверджується доданими до матеріалів справи належним чином засвідченими копіями накладних № 4471 від 05.04.2007 року на суму 27912,80 грн., № 4651 від 13.04.2007 року на суму 16170,40 грн. та довіреностей серія ЯМВ № 049848 від 13.04.2007 року та серія ЯМВ № 049847 від 04.04.2007 року.

Згідно п. 3.3 Договору позивач має право відвантажити товар без попередньої оплати,  відповідач зобов’язаний  здійснити оплату одержаної  кількості Товару у термін, що не перевищує 2 банківських днів з дати відвантаження товару і переходу права власності на Товар до відповідача.

Отже, по накладній № 4471 від 05.04.2007 року відповідач зобов’язаний був розрахуватись з позивачем в строк до 10.04.2007 року, а по накладній № 4651 від 13.04.2007 року–до 18.04.2007 року.

Як вбачається  з матеріалів справи, відповідач прийняті на себе зобов’язання не виконав і за отриманий Товар в установлений строк не розрахувався. Заборгованість на дату пред’явлення позову 22.08.2007 року становила 44083,20 грн.

Відповідач, не заперечуючи проти стягнення з нього збитків від інфляції та річних за порушення грошового зобов’язання, проти застосування до нього відповідальності у вигляді стягнення передбаченої Договором пені заперечує, посилаючись на те, що суд першої інстанції на підставі п. 1 ст. 83 ГПК України мав визнати недійсним п. 4.3 договору поставки № 0407/1 – Чо від 02.04.2007 року, яким передбачено нарахування пені, як такого, що суперечить ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”, та в задоволенні вимог про стягнення пені відмовити в повному обсязі.

Пунктом  4.3 Договору передбачено , що у випадку ненадходження  від відповідача повної оплати за відвантажений  товар протягом терміну, зазначеного у п.3.3 Договору, позивач має право нарахувати, а відповідач зобов’язується сплатити позивачу неустойку  у вигляді  пені в розмірі 0,5% за кожний день прострочення виконання  грошового зобов’язання.

Згідно ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача  цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтями 1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до умов Договору позивач вимагає стягнути з відповідача 25803,10 грн. пені, в той час як розмір пені, нарахованої виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, дорівнює 2322,66 грн.

З огляду на обставини справи та вищезгадані норми закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що стягненню з відповідача за порушення договірного зобов’язання підлягає  пеня в сумі  2322,66 грн.

При цьому, на думку колегії суддів, обмеження на законодавчому рівні розміру передбаченої договором  пені за невиконання господарського зобов’язання, на що посилається відповідача в апеляційній скарзі, не є підставою для визнання недійсною умови договору про застосування відповідальності у вигляді стягнення пені у випадку, якщо сторонами встановлено розмір пені більший за граничний розмір, встановлений законом.

Пунктом 2 статті 83 ГПК передбачено право господарського суду щодо виходу за межі заявлених позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення.

Інформаційним листом  Вищого господарського суду України № 01 – 8/344 від 11.04.2005 року “Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році” визначено, що  пунктом 2 статті 83 ГПК передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення.

Тобто, суд не наділений правом без клопотання заінтересованої сторони за власною ініціативою виходити за межі заявлених позовних вимог.

Колегія суддів не вбачає правових підстав скористатися наданим суду правом для визнання за власною ініціативою п. 4.3 Договору недійсним з підстав його невідповідності закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача також збитків від інфляції та річних за прострочення грошового зобов’язання.

Факт порушення відповідачем договірних зобов’язань в частині строків оплати товару є доведеним.

Згідно з статтями 525, 526 ЦК України, статтею 193 Господарського кодексу України (далі –ГК України) зобов’язання мають виконуватися належним чином, одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні  встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 4.11 Договору сторони дійшли згоди, що при несвоєчасній оплаті товару (порушення п.3.3) не зарахована грошова  сума є сума, якою користується відповідач і належить позивачу, і за час користування позивач має право  нарахувати, а відповідач, в такому випадку, зобов’язаний  сплатити  відсотки за користування  коштами постачальника в розмірі 27% річних.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача збитків від інфляції в сумі 1234 грн. 33 коп. та 27 %  річних в розмірі 3817 грн. 45 коп.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду Чернігівської області від 18.10.2007 року по справі № 12/253 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Інтрансавтострой” на рішення господарського суду Чернігівської області від 18.10.2007 року у справі № 12/253 залишити без задоволення.

3. Рішення господарського суду Чернігівської області від 18.10.2007 року у справі № 12/253  залишити без змін.

4. Повернути до господарського суду Чернігівської області  матеріали справи № 12/253.

Головуючий суддя                                                                      Капацин  Н.В.

Судді                                                                                          Калатай  Н.Ф.

Пашкіна С.А.

18.12.07 (відправлено)