КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2007                                                                                           № 35/193

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Смірнової  Л.Г.

суддів:             Алданової  С.О.

Коротун  О.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Сметана В.В. – представник за дов. б/н від 17.06.2007;                          Войтович І.В. - представник за дов. б/н від 17.06.2007;

від відповідача - Смаль А.А – директор (посвідчення № 2534/10від 25.03.2004).

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Юрком"

на рішення Господарського суду м.Києва від 05.09.2007

у справі № 35/193 (Літвінова М.Є.)

за позовом                               Об"єднання співвласників багатоквартирного будинку "Інженер"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Юрком"

про                                                  стягнення 97066,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Об’єднання співвласників багатоквартирного будинку „Інженер” (далі – позивач) у квітні 2007 року звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія „Юрком” (далі - відповідач) про стягнення  97066 грн. подвійної неустойки за користування приміщенням.

Позивач звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог від 13.08.2007 року, в якій просив суд стягнути вказану неустойку за період 7 місяців та 16 днів у збільшеному розмірі – 115 354, 66 грн. (з урахуванням податку на додану вартість).

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.09.2007 р. позов було задоволено повністю. Рішення суду обґрунтовано тим, що з моменту припинення договору найму відповідач не виконав свого обов’язку щодо фактичного звільнення приміщення за адресою: бул. Дружби Народів, 9 та звільнив останнє лише 16 червня 2007 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції частково та прийняти нове рішення,  яким частково задовольнити позов, стягнувши з відповідача на користь позивача 52 677 грн. неустойки та відповідні судові витрати, а в решті задоволення позову відмовити. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи. А саме: позивач відмовився прийняти частину неустойки, повернувши сплачені кошти на рахунок відповідача; тривалий термін часу позивач не звертався до відповідача з вимогою про сплату неустойки у розмірі подвійної плати за користування приміщенням; відповідач здійснював захист свого цивільного права та інтересу у зобов’язанні, вважаючи його спірним; відповідач частково визнав позов та сплатив позивачу 10 000 грн. Викладене, на думку сторони, є підставою у відповідності до ч.2 ст.616, ч.3 ст.551 ЦК України для зменшення розміру належної до сплати неустойки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив відмовити у її задоволенні зокрема, з огляду на те, що зустрічний позов відповідача по справі № 3/579 був лише засобом затягнути процес розгляду справи, щоб довше займати орендоване приміщення, право на користування яким він втратив ще 30.10.2006 року, що встановлено в рішенні господарського суду м. Києва від 31.01.2007 року по справі № 3/579 та постанові Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2007 року. Щодо повернення коштів відповідачу, сторона вказала, що ці платежі не сплачувалися в якості неустойки, як вбачається з платіжних доручень, призначенням платежу вказано плату за оренду офісу. Тому позивач і не міг приймати такі платежі, а після часткової сплати неустойки ним було зменшено ціну позову.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2007 р. року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія „Юрком” було прийнято до провадження та призначено її розгляд на 16.10.2007 року.

Відповідач апеляційну скаргу підтримав, вважає її такою, що підлягає задоволенню з підстав, викладених в цій апеляційній скарзі.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як правильно вказано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.12.2005 року між Об’єднанням співвласників багатоквартирного будинку „Інженер” та Товариством з обмеженою відповідальністю „Компанія „Юрком” було укладено договір № 07/2005 оренди нежитлового приміщення (далі - договір). Відповідно до приписів ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони. В силу ч. 2 ст. 35 ГПК України даний факт встановлено в рішенні господарського суду міста Києва від 31.01.2007 року по справі № 3/579, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2007 року.

Відповідно до умов договору (п. 1.1.) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування під офіс нерухоме майно – не житлове приміщення, яке належить орендодавцю на праві колективної власності і розташоване за адресою: бул. Дружби народів, 9, загальною площею 104 кв. м.

Договір вступає в силу з моменту підписання його обома сторонами, а також Акту прийому-передачі орендованого приміщення. Строк дії договору – з 01 грудня 2005 року до 31 жовтня 2006 року (п. 6.1. договору).

Відповідно до п. 6.3 договору при закінченні або достроковому розірванні договору, орендар повинен повернути орендодавцеві майно згідно Акту прийому – передачі.

Як вбачається з матеріалів справи, після закінчення терміну дії договору відповідач орендоване приміщення не звільнив, та не передав останнє позивачу за актом, як того вимагають умови договору.

В зв’язку з чим позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом про виселення відповідача із займаного приміщення.

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.01.2007 р. у справі № 3/579 задоволено позов Об’єднання співвласників багатоквартирного будинку “Інженер” до товариства з обмеженою відповідальністю “Юрком” про виселення.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2007 р. у справі № 3/579 Рішення господарського суду міста Києва від 31.01.2007 р. № 3/ 579 залишено без змін.

Проте, незважаючи на рішення суду, відповідач продовжував користуватись орендованим приміщенням.

У відповідності до вимог ст.124 Конституції України судові рішення є обов’язковими до виконання на всій території України.

Як вбачається з договору (п. 6.1.), термін дії договору сплинув 31 жовтня 2006 року, проте відповідач безпідставно користувався орендованим приміщенням починаючи з 1 листопада.

Викладене не спростовано апелянтом по справі.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов’язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов’язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає  виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог – відповідно  до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов’язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу або у стані, який було обумовлено в договорі.

В силу ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов’язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Стосовно застосування судом першої інстанції норм матеріального права, Київський апеляційний господарський суд вважає необґрунтованим посилання апелянта на ч. 2 ст. 616, ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

В силу ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Наприклад, істотного погіршення майнового стану боржника (при цьому таких доказів суду стороною по даній справі не надавалося).  Це правило зазнало подальшого розвитку у ст.616 ЦК, відповідно до якої суд має право зменшити розмір неустойки, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов’язання, або не вжив  заходів щодо їх зменшення.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов’язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обов’язок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобов’язання, але, у всякому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обов’язку може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягується з боржника. Зменшення розміру збитків або неустойки в цьому випадку є правом, а не обов’язком суду.

Порядок застосування штрафних санкцій встановлено також ст. ст. 232, 233 Господарського кодексу України.

За результатом розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд не встановив, що позивач умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов’язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення (вимоги про стягнення збитків взагалі не заявлялися стороною), стягнення законної неустойки прямо врегульовано нормами Цивільного кодексу України (ч. 2 ст. 785) за весь час прострочення, а тому ч. 2 ст. 616 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Стосовно застосування ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, суд апеляційної інстанції відзначає наступне.

Суд апеляційної інстанції в цій частині погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт повернення позивачем платежів відповідачу (як сплату за оренду) не є підставою для зменшення неустойки, оскільки умови договору не містили обов’язку орендаря щодо сплати орендних платежів за фактичне користування приміщенням після закінчення терміну дії договору. Тому позивач не мав правових підстав для прийняття вказаних платежів, як оплату за оренду, оскільки термін дії договору закінчився, а орендні правовідносини з приводу користування не житловим приміщенням за адресою: бул. Дружби Народів, 9 припинилися.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що після припинення договору відповідач не виконав свого обов’язку щодо фактичного звільнення приміщення за адресою бул. Дружби Народів, 9, та звільнив останнє лише 16 червня 2007 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом приймання звільнених приміщень від 16.06.2007 р.

Таким чином, відповідач порушив взяті на себе за договором зобов’язання, щодо своєчасного повернення орендодавцеві вказаного не житлового приміщення.

Тому судом першої інстанції правомірно застосовано до спірних правовідносин ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України та задоволено позов про стягнення з відповідача 115354,66 грн. неустойки в розмірі подвійної орендної плати за період повних семи місяців (з 01 листопада по 31 травня 2007 року) та шістнадцяти днів червня 2007 року (з вирахуванням сплачених після звернення з позовом 10 000 грн. відповідачем).  В цій частині суд апеляційної інстанції відзначає, що судом першої інстанції допущено на арк. 4 мотивувальної частини рішення описку щодо періоду нарахування неустойки (помилково зазначено початком періоду нарахування 01 грудня), тоді як це не вплинуло на правильність нарахування суми, розмір якої перевірено судом апеляційної інстанції. Тому підстав для зміни рішення не вбачається.

В частині інших доводів апелянта, Київський апеляційний господарський суд вважає їх безпідставними. Так, факт того, що позивач не звертався певний термін часу до відповідача з вимогою про сплату неустойки, не є підставою для зменшення її розміру і не є тією виключною обставиною, яка має значення для спірних правовідносин в розумінні ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що здійснення відповідачем по даній справі захисту свого цивільного права та інтересу по іншій справі також не може вважатися такою виключною обставиною, передбаченою ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, а є встановленим Конституційним принципом - правом на звернення до суду, а не обов’язком (зобов’язанням) та не впливає на розмір неустойки по даній справі.

Факт часткового визнання позову і перерахування 10000 грн. відповідачем позивачу після звернення останнього з позовом до суду було підставою для зменшення ціни позову і не несе істотного значення для зменшення неустойки в силу ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

Крім того, в силу ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Тому викладені в апеляційній скарзі підстави для зменшення неустойки не приймаються судом апеляційної інстанції, як обставини для зменшення законної неустойки в якості обставин, які б мали істотне значення; за результатом розгляду справи Київський апеляційний господарський суд таких істотних обставин чи виняткових інтересів боржника не встановив. Тому відсутні підстави для застосування ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

За таких обставин колегія суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 05.09.2007 р. у справі № 35/193 слід залишити в силі, підстав для його скасування, передбачених ст. 104 ГПК України, не вбачається.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта у зв’язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105  ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю “Компанія “Юрком” узадоволенні апеляційної скарги.

Рішення господарського суду міста Києва від 05.09.2007 р. у справі № 35/193 залишити без змін.

Матеріали справи № 35/193 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Смірнова  Л.Г.

Судді                                                                                          Алданова  С.О.

Коротун  О.М.

19.10.07 (відправлено)