КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2007                                                                                           № 41/576-39/248

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Алданової  С.О.

суддів:                                          Моторного О.А.

Зубець Л.П.

при секретарі:                              О.В.Вінницька

За участю представників:

від позивача - Херсонська О.Б. дов. б/н від 21.03.05р.;

від відповідача  -  не з’явився;

від третіх осіб – не з’явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закритого акціонерного проектно-будівельного товариства "Севастопольжитлобуд"

на рішення Господарського суду м.Києва від 23.10.2006

у справі № 41/576-39/248 (Гумега О.В.)

за позовом                               Закритого акціонерного проектно-будівельного товариства "Севастопольжитлобуд"

до                                                   Громадської організації "Народна кредитна спілка "Добробут"

треті особи           1. Закрите акціонерне товариство "Севастопольський Будпроект"

2.Українська державна будівельна корпорація "Укрбуд"

3.Промислово-будівльна корпорація "Аладін"

про                                                  витребування майна

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне проектно-будівельне товариство “Севастопольжитлобуд” (далі - позивач) звернулося до суду з позовом про витребування від Громадської організації Народна кредитна спілка “Добробут” (далі – відповідач) майна, а саме: векселів на суму 8000000,00 грн. або відшкодування його вартості шляхом звернення стягнення на грошові кошти.

В процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, в заяві від 12.10.2002 року просив суд звернути стягнення на грошові кошти відповідача в сумі 8000000,00 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 04.11.2006 р. у справі № 41/576 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2006 року у справі № 41/576 рішення Господарського суду м. Києва від 04.11.2005 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 08.08.2006 року у справі № 41/576 рішення Господарського суду м. Києва від 04.11.2005 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2006 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

В процесі нового розгляду справи позивач заявою від 02.10.2006 року змінив підставу позову та просив стягнути з відповідача збитки в розмірі 7 472 524,90 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2006р. у справі № 41/576-39/248 в позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Позивач обґрунтовує свою апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення невірно застосував норми матеріального та процесуального права, не виконав вимоги Вищого господарського суду України, а саме рішення ґрунтується на недоказаних обставинах.

Представник позивача в судових засіданнях повністю підтримав заявлену апеляційну скаргу.

Представники відповідача та третіх осіб у судове засідання не з’явились, відзивів на апеляційну скаргу не надіслали. Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідача та третіх осіб.

Розглянувши апеляційну скаргу, врахувавши пояснення представника  позивача, перевіривши наявні матеріали справи, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Як зазначалося, в Постанові Вищого господарського суду України від 08.08.2006 року у справі № 41/576 поза увагою судів та без їх належної оцінки лишилися рішення судів, які мають преюдиційне значення.

Як свідчать зібрані у справі докази, господарськими судами України розглядалася справа № 14/180 за позовом Закритого акціонерного товариства “Севастопольський будпроект” до Громадської організації “Народна кредитна спілка “Добробут” про стягнення 3785474,63 грн.

В розгляді справи № 14/180 брали участь не всі сторони, які беруть участь у справі № 41/576-39/248, а тому факти встановлені судом при розгляді справи № 14/180 не є преюдиційними при розгляді справи №41/576-39/248.

Також господарськими судами України розглядалася справа № 7/158 за позовом Закритого акціонерного проектно-будівельного товариства “Севастопольжитлобуд” до    Громадської      організації “Народна      кредитна      спілка “Добробут” про стягнення   8656882,00 грн.

В розгляді   справи № 7/158 брали участь не всі сторони, які беруть участь у справі № 41/576-39/248, а тому факти встановлені    судом при    розгляді    справи №  7/158 не    є преюдиційними при розгляді справи № 41/576-39/248.

З матеріалів справи вбачається, що господарськими судами України розглядалася справа № 41/587 за позовом Закритого акціонерного проектно-будівельного товариства “Севастопольжитлобуд” до Громадської організації “Народна кредитна спілка “Добробут”, Промислово-будівельної корпорації “Аладін”, третя особа 1 - Закрите акціонерне товариства “Севастопольський будпроект”, третя особа 2 - Українська державна будівельна корпорація “Укрбуд” про визнання Генерального договору № 7/1 про надання внесків на потреби, передбачені законодавством, по іпотечному будівництву житла для членів Громадської організації “Народна кредитна спілка “Добробут” в м. Києві за адресами: пров. Металістів, 1, пр. Ковальський, 13, Святошинська площа, 1, та в інших регіонах України недійсним.

В розгляді справи № 41/578 брали участь всі сторони, які беруть участь у справі № 41/576-39/248, а тому факти встановлені судом при розгляді справи № 41/578 не повинні доводитися знову при розгляді справи № 41/576-39/248.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 21.06.2004 року у справі №41/578 в позові відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2004 року у справі № 41/578 рішення Господарського суду м. Києва від 21.06.2004 року у справі №41/578 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.03.2005 року у справі №41/578, рішення Господарського суду м. Києва від 21.06.2004 року у справі №41/578 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2004 року у справі № 41/578 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 25.05.2005 року у справі № 41/578 відмовлено в порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 22.03.2005 року у справі №41/578.

В задоволенні позову про визнання Генерального договору № 7/1 про надання внесків на потреби, передбачені законодавством, по іпотечному будівництву житла для членів Громадської організації “Народна кредитна спілка “Добробут” в м. Києві за адресами: пров. Металістів, 1, пр. Ковальський, 13, Святошинська площа, 1, та в інших регіонах України недійсним судами було відмовлено з посиланням на те, що відсутні порушення норм ЦК УРСР зі сторони відповідача 1 та відповідача 2.

Господарськими судами також розглядалася справа № 40/1 за позовом Громадської організації “Народна кредитна спілка “Добробут” до Закритого акціонерного товариства “Севастопольський будпроект”, Закритого акціонерного проектно-будівельного товариства “Севастопольжитлобуд”, Української державної будівельної корпорації “Укрбуд” про розірвання договору про сумісну діяльність № 23/98 с від 28.12.1998 року і розподіл збитків та за зустрічним позовом Закритого акціонерного проектно-будівельного товариства “Севастопольжитлобуд” до Громадської організації “Народна кредитна спілка “Добробут”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Фондовий дім “АППЕК”, за участю третіх осіб Закритого акціонерного товариства “Севастопольський будпроект” та Української державної будівельної корпорації “Укрбуд” про визнання недійсним договору комісії № 56 від 10.06.1999 року.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.06.2003 року у справі № 40/1 первісний позов задоволено повністю. Розірвано Генеральний договір № 23/98 с від 28.12.1998 року про сумісну діяльність з будівництва житла. Крім того, зобов'язано сторони Генерального договору № 23/98 с від 28.12.1998 року розподілити збитки, які виникли у результаті сумісної діяльності за названим договором наступним чином:

- збитки на суму 4458435,10 грн. покласти на Закрите акціонерне товариство “Севастопольський будпроект”;

-          збитки    на    суму    7135615,30 грн.    покласти на    Закрите акціонерне    проектно-будівельне товариство “Севастопольжитлобуд”;

-          збитки   на   суму    178949,60 грн.    покласти на   Українську   державну   будівельну корпорацію “Укрбуд”;

-          збитки   на   суму   209800,00 грн.    покласти на   Громадську   організацію “Народна кредитна  спілка “Добробут”.

Генеральний договір № 23/98 с від 28.12.1998 року про сумісну діяльність з будівництва житла було розірвано у зв'язку з тим, що Закрите акціонерне товариство “Севастопольський будпроект”, Закрите акціонерне проектно-будівельне товариство “Севастопольжитлобуд”, Українська державна будівельна корпорація “Укрбуд” порушили умови Генерального договору № 23/98 с від 28.12.1998 року, не поставили будівельні матеріали, чим зробили неможливим досягнення мети спільної діяльності за даним договором. Позовні вимоги про розподіл збитків судом задоволені, оскільки мета спільної діяльності не була досягнута у зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань сторонами договору. При цьому суд прийшов до висновку, що збитки, які виникли в результаті сумісної діяльності повинні бути розподілені пропорційно внескам учасників договору, як це передбачено ст. 433 ЦК України.

Зазначеним рішенням також задоволено зустрічний позов та визнано недійсним на підставі ст. 48 ЦК України договір комісії № 56 від 10.06.1999 року, укладений між Громадською організацією “Народна кредитна спілка “Добробут” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Фондовий дім “АППЕК” з моменту його укладення.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.09.2003 року у справі № 40/1 рішення Господарського суду м. Києва від 17.06.2003 року у справі № 40/1 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.02.2004 року у справі № 40/1, рішення Господарського суду м. Києва від 17.06.2003 року у справі № 40/1 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.09.2003 року у справі № 40/1 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 22.04.2004 року у справі № 40/1 відмовлено в порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 11.02.2004 року у справі №40/1.

Матеріали справи свідчать, що між Закритим акціонерним проектно-будівельним товариством “Севастопольжитлобуд” (позивач), Громадською організацією “Народна кредитна спілка “Добробут” (відповідач), Закритим акціонерним товариством “Севастопольський будпроект” (третя особа 1), Українською державною будівельною корпорацією “Укрбуд” (третя особа 2) 28.12.1998 р. було укладено Генеральний договір № 23/98с про співробітництво та сумісну діяльність з будівництва житла.

Відповідно до умов розділу 1 даного договору учасники договору дійшли згоди здійснювати сумісну діяльність з будівництва житла в Україні.

Підпунктом 2.6 пункту 2 даного договору передбачено, що позивач у справі, третя особа 1 та третя особа 2 з метою фінансування будівництва житла, передають відповідачу цінні папери (векселі) на суму 13200000,00 грн. та будівельні матеріали на загальну суму 5000000,00грн. При цьому третя особа 1 зобов'язалась передати цінні папери (векселі) на загальну суму 5000000,00 грн., будівельні матеріали на суму 1000000,00 грн., позивач зобов'язався передати цінні папери (векселі) на загальну суму 8000000,00 грн., будівельні матеріали на суму 2000000,00 грн., третя особа 2 зобов'язалась передати цінні папери (векселі) на загальну суму 200000,00, грн., будівельні матеріали на суму 2000000,00 грн.

Пунктом 3 договору встановлено порядок ведення загальних справ по договору, зокрема, визначено що керівництво спільною діяльністю і ведення справ учасників договору покладається на всіх учасників. Ведення справ здійснюється від імені іншого учасника при наявності довіреності, підписаної іншим учасником, в якій визначено обсяг повноважень. Повноваження учасників на ведення загальних справ припиняються повністю або частково припиненням дії цього договору або у зв'язку з відмовою учасника від доручення або відміни доручення іншим учасником.

Відповідач взяв на себе зобов'язання передати перераховані (у вищезазначених договорах активи) та інші активи генеральним підрядчикам в повному обсязі для будівництва житла в м. Києві та інших регіонах України (п. п. 2.8. п. 2 договору). Наведене свідчить, що позивач, третя особа 1 та третя особа 2 уповноважили (зобов'язали) відповідача вчиняти дії, пов'язані з виконанням договору, а саме: передати вищезазначені та інші активи генеральним підрядчикам в повному обсязі для будівництва житла.

Даний факт також було встановлено рішенням суду по справі № 40/1, в якій брали участь ті самі сторони, і тому відповідно до ст. 35 ГПК України, не потребує доказування.

Відповідно до п.2.9. відповідач взяв на себе зобов'язання після прийняття збудованого приміщення передати його за актами прийому-передачі позивачу, третій особі 1 та третій особі 2.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на ту обставину, що відповідач незаконно присвоїв собі право володіти та розпоряджатися майном, а саме: спірними векселями. Позивач стверджує, що після розірвання договору про спільну діяльність, відповідач повинен був повернути спільне майно позивачу, оскільки зазначене майно відсутнє в натурі у позивача виникло право на відшкодування збитків у розмірі вартості цього майна. На цій підставі позивач просить відшкодувати збитки в розмірі 7472524,90 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва № 41/578 від 21.06.2004 р., яке вступило в законну силу встановлено, що відповідно до ст. 430 ЦК УРСР за договорами про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, такою метою відповідно до генерального договору № 23/98с, укладеного між позивачем, відповідачем та третіми особами у справі, було будівництво житла та його розподіл між учасниками сумісної діяльності (розділ перший та другий генерального договору № 23/98с від 28.12.1998 р.), отже даний договір є договором про сумісну діяльність.

Відповідно до ст. 432 ЦК УРСР грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю, отже векселі передані відповідачеві позивачем та третіми особами у справі є спільним майном.

Правовідносини щодо спільної власності регулювалися розділом першим та другим генерального договору № 23/98с. Відповідно до ст. 113 ЦК УРСР володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Як вбачається з положень п. 2.8. генерального договору № 23/98с, позивач та треті особи у справі зобов'язались, а отже і надали згоду, відповідачеві передати спільне майно генеральним підрядникам. В постанові Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2004 р. у справі № 41/578, яка набрала законної сили та в постанові Вищого господарського суду України від 11.02.2004 р. у справі № 40/1 (копії яких залучені до справи) встановлено, що сторони генерального договору № 23/98с уповноважили відповідача на передачу векселів генпідрядникам в повному обсязі.

З рішення Господарського суду міста Києва № 41/578 вбачається, що 01.04.1999 р. між відповідачем та Промислово - будівельною корпорацією “Аладін” було підписано додаток № 2 до договору № 7/1 від 15.04.1999 р., який має назву Акт приймання - передачі векселів № 1/1-99, відповідно до названого акту відповідач передав, а Промислово - будівельна корпорація “Аладін” прийняла векселі загальною номінальною вартістю 13000000 грн. 00 коп.

Апеляційним судом не приймається до уваги твердження позивача про те, що відповідач при укладанні договору № 7/1 від 15.04.1999 р. порушив права позивача і позбавив позивача можливості володіти і розпоряджатися належним йому майном, а саме, спірними векселями, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 431 ЦК УРСР ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність здійснюється за їх згодою. Якщо учасники договору за згодою між собою доручили керівництво їх сумісною діяльністю одному з учасників договору, на нього ж покладається і ведення спільних справ учасників договору. Відповідно особа, якій доручено ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність, діє на підставі довіреності, підписаної іншими учасниками договору. Вказані умови містяться в розділі 3 Генерального договору № 23/98с.

Стаття 62 ЦК УРСР передбачає, що угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

Таким чином, для того, щоб угода була укладена в межах договору про спільну діяльність і відповідно створювала, змінювала і припиняла цивільні права та обов'язки, відповідач повинен був діяти на підставі довіреності. В цьому випадку відповідач, позивач, треті особи 1 та 2 були б зобов'язаними за договором сторонами, і повинні були виконати зобов'язання за укладеною від їх імені угодою в рівних частинах, оскільки інше не передбачено договором між ними ( ст. 173 ЦК УРСР ), несли б відповідальність за її невиконання.

Враховуючи, що позивачем не надано доказів того, що генеральний договір № 7/1 від 15.04.1999 р. створював, змінював чи припиняв будь-які цивільні права та обов'язки позивача, третіх осіб 1 та 2, або покладав на них якусь відповідальність, він не може розглядатись як такий, що суперечить вимогам ст. 431 ЦК УРСР та порушує права позивача.

Відповідач, як належним чином зареєстрована юридична особа, має весь передбачений чинним законодавством України обсяг дієздатності та може укладати будь-які договори, які не суперечать діючому законодавству.

Позивач як на підставу своїх вимог посилається на ст. 469 ЦК УРСР, відповідно до якої особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне майно перейшло відповідачу на підставі та на виконання умов генерального договору № 23/98с від 28.12.1998 р. При цьому, як зазначалося, Генеральний договір № 23/98 с від 28.12.1998 року про сумісну діяльність з будівництва житла було розірвано за рішенням суду у зв'язку з невиконанням сторонами договору, в тому числі і позивачем, його умов, а збитки були покладені на сторін цього договору. Зокрема, на позивача були покладені збитки на суму 7135615,30грн.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просить стягнути з відповідача збитки в розмірі 7472524,90 грн., відповідно до ст. 203 ЦК УРСР. Стаття 203 ЦК УРСР встановлювала, що у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань боржником він зобов'язаний відшкодувати кредитору завдані цим збитки.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих положень ГК України, Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу.

До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями ГК України, зазначенні положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Оскільки, відносини між позивачем та відповідачем виникли до набрання чинності ГК України та продовжують існувати після його прийняття, то до вказаних відносин підлягають застосуванню норми ГК України.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 р. встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правовідносини між позивачем та відповідачем виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 р., однак продовжують існувати і після набрання ним чинності, отже до вказаних положень повинен застосовуватися ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України права та обов'язки сторін виникають з дій осіб, а також з угод.

Згідно із ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України);  одностороння відмова від зобов'язання, в силу ст. 525 ЦК України, не допускається.

Статтею 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання повинні виконувати свої зобов'язання належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ГК України, підприємець несе майнову та іншу встановлену законом відповідальність за завдані шкоду і збитки.

Стаття 224 ГК України встановлює, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками, зокрема, розуміються витрати, зроблені управленою стороною. Стаття 623 ЦК України також визначає, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, які кожна особа сама визначає, можуть бути, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Збитками, у відповідності до ч. 2 ст. 22 ЦК України, є:

1)втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідальність за порушення зобов'язання у вигляді відшкодування збитків настає за наявності таких умов:

-          протиправної дії чи бездіяльності особи;

-          заподіяння збитків в результаті такої дії чи бездіяльності особи;

-          причинного зв'язку між протиправною дією чи бездіяльністю особи та заподіяними збитками;

-          вини боржника.

Протиправність дії чи бездіяльності особи полягає у порушенні договірного зобов'язання. Позивачем не доведено протиправність дії чи бездіяльності відповідача у порушенні договірного зобов'язання. Натомість, в судових рішеннях у справі № 40/1 вказується на порушення зобов'язань по договору, зокрема, позивачем, що і призвело до заподіяння збитків. При цьому, не встановлено порушення прав позивача при здійсненні передачі пакета акцій за генеральним договором № 7/1 від 15.04.1999 року відповідачем третій особі 3.

Позивачем не доведено, що йому були заподіяні збитки саме в результаті дій чи бездіяльності відповідача.

Позивачем не доведено наявності причинного зв'язку між протиправною бездіяльністю чи діяльністю відповідача та збитками позивача, оскільки, по-перше, не доведено протиправність дій відповідача; по-друге, не доведено, що зазначені збитки заподіяні саме в результаті дій або бездіяльності відповідача.

Щодо вини, то у цивільному праві діє презумпція вини особи, яка вчинила правопорушення. При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 614 ЦК України, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Оскільки, позивачем не надано доказів порушення зобов'язань відповідачем, то останній не зобов’язаний доводити її відсутність.

Таким чином, в ході розгляду справи судом встановлено відсутність порушення зобов'язань зі сторони відповідача, а тому відсутні підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача збитків в розмірі 7472524,90 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач в порушення зазначеної норми належним чином апеляційну скаргу не обґрунтував, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не надав.

Тому колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2006р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв’язку з чим підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Закритого акціонерного проектно-будівельного товариства  “Севастопольжитлобуд” залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва 23.10.2006р. у справі № 41/576-39/248  – без змін.

Матеріали справи  повернути Господарському суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Алданова  С.О.

Судді                                                                                          Моторний О.А.

Зубець Л.П.

03.03.07 (відправлено)