КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2007                                                                                           № 21/326

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Моторного О.А.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Абросімова О.В.,

від відповідача1 -Хілова І.М.,

від відповідача2 - не з’явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Укр-Метал"

на рішення Господарського суду м.Києва від 11.06.2007

у справі № 21/326

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Металтрейдінг"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Укр-Метал"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрресурс"

про                                                  визнання договору недійсним

Постанова прийнята 27.11.2007 у зв’язку з оголошенням перерви у судових засіданнях 02.10.2007, 06.11.2007, 20.11.2007 відповідно до ст. 77 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсним на підставі ст.ст.48, 224, 225 ЦК УРСР договору купівлі-продажу № 05 від 05.11.2002 та акту приймання-передачі до нього від 05.11.2002, укладених між відповідачами, предметом яких є відокремлене майно (об’єкти майнового комплексу з виробництва бетону та залізобетонних виробів) загальною площею 3102,00 кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 8.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.06.2007 позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу № 05 від 05.11.2002, укладений між ТОВ “Виробниче підприємство “Укр-метал” та ТОВ “Укрресурс”. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідачів по 42,50 грн. державного мита та 59,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач-1 звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та доповнення до апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, встановив наступне:

05.11.2002 між ТОВ “Укрресурс” як продавцем та ТОВ “ВП Укр-метал” як покупцем було укладено договір купівлі-продажу за № 05 нерухомого майна, згідно умов якого продавець зобов’язався продати та передати у власність покупця, а покупець зобов’язався прийняти відокремлене майно (об’єкти майнового комплексу з виробництва бетону та залізобетонних виробів) загальною площею 3102,00 кв.м, яке належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу № 03 від 29.08.2002, та сплатити за нього ціну, зазначену в договорі. Об’єкти майнового комплексу розташовані за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 8.

05.11.2002 між сторонами оспорюваного договору було підписано акт приймання-передачі майна.

Пунктом 4 “Прикінцевих та перехідних положень” ЦК України передбачено, що цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки договір № 05 було укладено до набрання чинності Цивільним кодексом України, то дія норм чинного ЦК України на правовідносини щодо визнання недійсним оскаржуваного договору не поширюється. За таких обставин, до спірних правовідносин повинні застосовуватись норми ЦК УРСР, який був чинним на момент укладення договору № 05.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов’язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов’язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 225 ЦК УРСР передбачено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з ст. 145 ЦК УРСР власник не вправі витребувати від нього майно.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2007 у справі № 24/935 визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу № 3 від 29.08.2002, за яким позивач продав відповідачу-2 відокремлене майно загальною площею 3102 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 8. В даному рішенні судом було встановлено, що нерухоме майно за договором № 3 було відчужено без справжньої волі ТОВ “Металтрейдінг” на відчуження зазначеного майна, таким чином воно вибуло з власності власника поза його волею. За таких обставин, в порушення приписів ст. 225 ЦК УРСР, відповідач-2 не мав права продавати нерухоме майно відповідачу-1.

Доводи відповідача-1 про те, що законність договору купівлі-продажу нерухомого майна № 05 від 05.11.2002 неодноразово досліджувалась господарським судом, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки предметом справи № 21/129-39/458 було розірвання договору, а по справі № 24/174 заявлялась вимога про визнання вказаного договору як мнимої угоди.

Згідно ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. За недійсною угодою кожна із сторін зобов’язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Пунктом 14 Роз’яснень Вищого арбітражного суду України № 02-5/111 від 12.03.1999 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними” встановлено, що чинне законодавство не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов’язаних з визнанням угод недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами ст. 2 ГПК України. Отже, крім контрагентів за договором, прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує ця угода.

Зокрема, право власності позивача на нерухоме майно, що є предметом договору № 03, на момент його укладення, підтверджувалось свідоцтвом про право власності серії ВАА № 488255 від 05.08.2002, про що було зроблено запис в реєстрову книгу БТІ міста Києва № 648-з та видано відповідне реєстраційне посвідчення.

Твердження відповідача-1, що позивач не може витребувати у відповідача-1 як добросовісного набувача майно, не заслуговує на увагу, так як, по-перше, предметом спору не є витребування майна і, по-друге, реституція не застосовується у зв’язку з відсутністю доказів виконання оспорюваного договору (реєстрації права власності та оплати вартості майна).

Згідно ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня коли особа дізналася або повинна дізнатися про порушення свого права.

З огляду на вищезазначене, позивач дізнався про порушення свого права з моменту винесення рішення по справі № 24/935, а тому перебіг строку позовної давності починається з 05.02.2007 та не є порушеним позивачем.

Позивачем, в суді першої інстанції, також були заявлені вимоги про визнання недійсним акту приймання-передачі від 05.11.2002, укладеного між відповідачами по даній справі.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Проте, акт приймання-передачі до договору не є самостійним правочином і не породжує для сторін правових наслідків, а є формою закріплення виконання сторонами правочину зобов’язань, тому суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним акту приймання-передачі.

Твердження відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неповідомлення про розгляд справи спростовується відміткою на звороті ухвали від 22.05.2007 про відправку всім учасникам процесу копії ухвали. Крім того, згідно п. 3.6 роз’яснення Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 № 02-5/289 “Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України” особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробниче підприємство “Укр-Метал” та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2007 у справі № 21/326 відсутні.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробниче підприємство “Укр-Метал” залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2007 у справі № 21/326 - без змін.

2.          Матеріали справи № 21/326 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя

Судді