ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

24.12.07                                                                                           Справа№ 3/336А

Суддя Н.Березяк при секретарі І. Сеник розглянула матеріали справи

за позовом Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова

до відповідача-1: ПП „Львівпродгурт”, м.Львів

до відповідача-2: ТзОВ „Альфалайнком”, м. Київ

Про визнання недійсним договору купівлі –продажу №2 від 17.01.2005 р.

За участю представників:

Від позивача: Карпин Я.С. - представник

Від відповідача-1: не з’явився

Від відповідача-2 : не з’явився

Представнику позивача роз’яснено права та обов‘язки, передбачені ст. ст. 49, 51 КАС України.

Суть спору: Державна податкова інспекція у Залізничному районі м. Львова звернулася з позовом до ПП „Львівпродгурт” та до ТзОВ „Альфалайнком” про визнання недійсним договору купівлі –продажу № 2 від 17.01.05 р. в порядку ст. ст. 207, 208 ГК України.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задоволити позовні вимоги з мотивів наведених в позовній заяві, матеріалах справи та поясненнях наданих в судовому засіданні.

Відповідач-1 з позовними вимогами не погоджується з підстав і мотивів, викладених у запереченні на позов. ПП „Львівпродгурт” стверджує, що жодного умислу на укладення спірного договору з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави не мала, а не сплата ТзОВ „Альфалайнком” належної суми податків в період який здійснювалось господарське зобов’язання не є підставою визнання недійсним договору.

Відповідач-2 в жодне із судових засідань не з’явився, заперечень на позов не подав.

Розгляд справи неодноразово відкладався з метою витребування у позивача доказів в обґрунтування позовних вимог та уточнення вимог, щодо застосування наслідків, передбачених ст. 208 ГК України.

Спір розглядається за наявними в справі матеріалами і доказами з врахуванням доводів представника позивача, викладених в попередніх судових засіданнях.

Повний текст постанови виготовлений, підписаний та оголошений 24.12.2007 року.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

В період з 31.01.2006 р. по 27.02.2006 р. ДПІ у Залізничному районі м. Львова було проведено планову документальну перевірку ПП „Львівпродгурт” з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2004 р. по 30.09.2005 р. В результаті проведеної перевірки податковою інспекцією було виявлено факт проведення господарських операцій з ТзОВ „Альфалайнком”, яке за період проведення господарських операцій з ПП „Львівпродгурт” не подавало належної податкової звітності та не сплачувало належних сум податків, що підтверджується листом ДПІ у Дніпровському районі м. Києва № 2187/7/23-109 від 06.02.2006 р.

Як вбачається з акту перевірки та матеріалів справи, в період з січня 2005 року по 18.05.2005 року ТзОВ „Альфалайнком” (продавець) відпустив ПП „Львівпродгурт” товар на загальну суму 608 214,0 грн., що підтверджується податковими накладними (а.с.59-72). Суми податку на додану вартість по зазначених податкових накладних відповідають даним податкової декларації з ПДВ відповідача-1 за січень-травень 2005 р. Дані податкові накладні на придбання товару були включені ПП „Львівпродгурт” до складу податкового кредиту з податку на додану вартість.

Враховуючи ту обставину, що листом ДПІ у Дніпровському районі м.Києва №2187/7/23-109 від 006.02.2006 р. повідомлено, що згідно декларації з ПДВ ТзОВ „Альфалайнком” за січень –травень 2005 р. не подавало належної податкової звітності та не сплачувало належних сум податків, податкова інспекція вважає, що включення відповідачем-1 до податкового кредиту податку на додану вартість є неправомірним. Саме з цих підстав ДПІ у Залізничному районі м.Львова звернулася з позовом про визнання недійсним в порядку ст.207 ГК України господарського зобов’язання (яке виникло з угоди купівлі-продажу товару) таким, що вчинене з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства та просить застосувати наслідки, передбачені ст. 208 ГК України.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає до задоволення.

При прийнятті постанови, суд виходив з наступного :

У відповідності до вимог ч.1 ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідними умовами для визнання зобов‘язання недійсним відповідно до ч.1 ст.207 ГК України, є, зокрема, його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов‘язання і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Умисел юридичної особи, в даному випадку, визначається за умислом тієї особи, що укладала угоду, на підставі якої виникло таке зобов‘язання.

Орган державної податкової служби вважає, що сторони даного спору, укладаючи спірний договір діяли з умислом на приховування від оподаткування прибутків та доходів. В підтвердження умислу ТзОВ „Альфалайнком” позивач подав лист ДПІ у Дніпровському районі м.Києва №2187/7/23-109 від 006.02.2006 р., в якому зазначено, що згідно декларації З ПДВ ТзОВ „Альфалайнком” за січень 2005 року податкові зобов’язання та податковий кредит –без показників; за лютий 2005 р. податкові зобов’язання та податковий кредит –без показників; за березень 2005 року податкові зобов’язання –17 213 грн., податковий кредит –16 959 грн., за квітень 2005 року податкові зобов’язання –13 631 грн., податковий кредит –13 224 грн.

Однак, наявність умислу не може бути підтверджена лише листом ДПІ у Дніпровському районі м. Києва про несплату належних сум податків.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 18 січня 2005 р. по 18 травня 2005 року ТзОВ „Альфалайнком” здійснило поставку товару ПП „Львівпродгурт” на загальну суму 608 214,00 грн., що підтверджується накладною, податковими накладними (а.с. 59-72). На момент здійснення господарських операцій, як і на момент розгляду справи по суті, ТзОВ „Альфалайнком” зареєстрований у встановленому законом порядку і не виключений з державного реєстру підприємств і організацій України. Товар, який був предметом купівлі-продажу не обмежений та не вилучений з цивільного обороту України. Таким чином, господарські операції, що є предметом даного спору, здійснювалися правоздатними юридичними особами і по своїй суті не суперечать інтересам держави.

Враховуючи ту обставину, що позивачем не подано жодних належних доказів, які б засвідчували існування на момент укладення оспорюваної угоди обставин визначених в ст.207 ГК України не подав та даючи правову оцінку згаданим доказам які є в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що органом державної податкової служби надано недостатньо доказів для встановлення мети згаданих вище підприємств, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, при проведенні зазначених операцій.

Окрім визнання недійсним господарського зобов’язання, орган державної податкової служби просив, застосувати наслідки передбачені ст. 208 ГК України, за наявності наміру у обох сторін.

Санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Разом з тим за змістом ч. 1 ст. 208 ГК застосування цих санкцій можливе лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною.

Санкції, встановлені ч. 1 ст. 208 цього Кодексу, не можуть застосовуватися як сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч. 1 ст. 208 Кодексу, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків.

Згідно статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Положеннями ч.4 ст.70 КАС України передбачено, що обставини , які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Податковим органом не доведено в межах належності і допустимості доказів здійснення господарських операцій з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства.

З урахуванням положень чинного законодавства України, практики його застосування найвищою судовою інстанцією України (а.с.73) та обставин справи, суд дійшов висновку що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення.

Судові витрати, за згодою сторін, покласти на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.7-9, 14, 17, 69-71, 79, 86,158-163, 167, п.п. 3, 6 Прикінцевих та перехідних положень КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні позову відмовити.

Постанову може бути оскаржено в порядку, визначеному главою 1 розділу ІV КАС України.

Повний текст Постанови виготовлений та підписаний, в порядку, визначеному ч.3 ст.160 КАС України, 24.12.2007р.

Суддя