ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
РІШЕННЯ

"06" грудня 2007 р.

справа № 20-7/382

За позовом:          Суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи

ОСОБА_1

(АДРЕСА_1

(АДРЕСА_2)

(АДРЕСА_3)

до відповідача:
Державної комунальної установи

„Музей
героїчної оборони та звільнення м. Севастополя”

(99000, м. Севастополь, Історичний
бульвар)

треті особи,          Закрите акціонерне товариство
„Лиана-Плюс”

які не заявляють          (м. Севастополь, вул. Київська,
15-14)

самостійних вимог

на предмет спору на          Севастопольська міська Рада

стороні відповідача:          (99011, м. Севастополь, вул.
Леніна, 3)

Севастопольське міське головне
управління земельних ресурсів

(99011, м.
Севастополь, вул. Леніна, 2).

про          „визнання залишення заяви „Про
надання згоди на вилучення земельної ділянки, площею -0,0055 га під об'єктом
нерухомості - павільйон газ-води, розташованого за адресою: м. Севастополь,
Історичний бульвар (у „Панорами”) без розгляду недійсним,

Визнання за позивачем права на
вилучення земельної ділянки, площею -0,0055 га під об'єктом нерухомості
-павільйон газ-води, розташованого за адресою: м. Севастополь, Історичний
бульвар (у „Панорами”),

Зобов'язання відповідача надати згоду
позивачу на вилучення земельної ділянки, площею -0,0055 га під об'єктом
нерухомості -павільйон газ-води, розташованого за адресою: м. Севастополь,
Історичний бульвар (у „Панорами”)”,

в порядку статті 22 Господарського
процесуального кодексу України позовні вимоги змінені:

про          визнання відмови відповідача на заяву
позивача „Про надання згоди на вилучення земельної ділянки, площею 0,0055га під
об'єктом нерухомості -павільйон газ-води, розташований за адресою: м.
Севастополь, Історичний бульвар (у Панорами) від 16.10.2007 недійсним,

Суддя Г.П.
Ілюхіна

Представники
сторін:

від
позивача          - ОСОБА_2.,
представник, довіреність № 4951  від
01.11.2007;

від
відповідача          - Рогачова Л.М., представник, довіреність б/н
від 05.11.2007;

- Рудометов О.О., директор, витяг з
наказу № 35-к від 06.10.2006,

від третіх осіб          - Василенко
А.О., головний спеціаліст юридичного відділу, довіреність № 299/12 від
05.09.2007 (Севастопольське міське головне управління земельних ресурсів),

- не з'явився (ЗАТ „Лиана-Плюс”),

- Богданов А.А., головний спеціаліст
відділу правового забезпечення управління з питань майна комунальної власності
Севастопольської міської Ради, довіреність № 03-15/4737 від 21.11.2007  (Севастопольська міська Рада),

Суть спору:

30.10.2007 (вх.№3731) Суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1звернулась до господарського
суду м. Севастополя з трьома позовними вимогами до Державної комунальної
установи „Музей героїчної оборони та звільнення м. Севастополя” про:

„-          визнання залишення заяви „Про надання
згоди на вилучення земельної ділянки, площею -0,0055 га під об'єктом
нерухомості -павільйон газ-води, розташованого за адресою: м. Севастополь,
Історичний бульвар (у „Панорами”) без розгляду недійсним,

-          визнання за позивачем права на
вилучення земельної ділянки, площею -0,0055 га під об'єктом нерухомості
-павільйон газ-води, розташованого за адресою: м. Севастополь, Історичний
бульвар (у „Панорами”),

-          зобов'язання відповідача надати згоду
позивачу на вилучення земельної ділянки, площею -0,0055 га під об'єктом
нерухомості - павільйон газ-води, розташованого за адресою: м. Севастополь,
Історичний бульвар (у „Панорами”)”,

з посиланням на статті 116, 120,
123, 124, 151, 152 Земельного кодексу України.

Ухвалою суду від 02.11.2007
порушено провадження у справі (арк.с.1-2).

Заявою (вх.№50111) позивач надав
„уточнення позовних вимог”, в якому просить визнати відмову на заяву „Про
надання згоди на вилучення земельної ділянки, площею -0,0055 га під об'єктом
нерухомості -павільйон газ-води, розташованого за адресою: м. Севастополь,
Історичний бульвар (у „Панорами”)” недійсною; визнати згоду відповідача
позивачу на вилучення земельної ділянки, площею -0,0055 га під об'єктом
нерухомості -павільйон газ-води, розташованого за адресою: м. Севастополь,
Історичний бульвар (у „Панорами”)” отриманою, яка судом не прийнята у зв'язку з
тим, що вона по формі та змісту не відповідає статтям 22, 54 Господарського
процесуального кодексу України (арк.с.38-39).

Заявою: „Змінені позовні вимоги”
(вх.№51581) позивач просить визнати відмову відповідача на заяву позивача „Про
надання згоди на вилучення земельної ділянки, площею 0,0055га під об'єктом
нерухомості -павільйон газ-води, розташований за адресою: м. Севастополь,
Історичний бульвар (у Панорами) від 16.10.2007 недійсною, яка по своєму змісту
є зміною предмету позову  (арк.с.95-97).

Ухвалою суду від 19.11.2007 в
порядку статті 27 Господарського процесуального кодексу України до участі у
справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача залучено:

- Закрите акціонерне товариство
„Лиана-Плюс”,

- Севастопольську міську Раду,

- Севастопольське міське головне
управління земельних ресурсів (арк.с.88-90).

Відповідач в відзиві на позов (вх.№
50692) позовні вимоги не визнав по мотивам, викладеним в ньому, основні з яких
полягають в тому, що право користування землею закріплено за відповідачем
відповідно до розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації
від 29.12.1997 № 2392-р та оформлено відповідним державним актом від 04.03.1998
№ 587; згідно переліку пам'ятників історії, монументального мистецтва та
археології національного значення внесених до Державного реєстру нерухомих
пам'ятників України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від
27.12.2001 № 1761, Меморіальний комплекс пам'ятників оборони міста в 1854-1856
роках „Історичний бульвар” (поряд з землею, на якій він розташований)
віднесений до пам'ятників національного історико-культурного значення; однією з
умов вилучення земельної ділянки для громадських потреб є наявність рішення
відповідної місцевої ради по узгодженню Верховною Радою України, ТОВ „Землеустроительное
бюро” не володіє правом віднесення земель до тієї чи іншої категорії на
підставі статті 20 Земельного кодексу України; рішенням Виконавчого комітету
Севастопольської міської Ради депутатів трудящих від 25.03.1975 № 194 була
визначена межа охоронної зони меморіального комплексу Історичного бульвару
-пам'ятника національного культурного значення, до якого входить і спірна
земельна ділянка, тому спірна земельна ділянка, площею 0,0055 га, не може бути
передана відповідачем в користування позивачу; просить в задоволенні позову
відмовити, з посиланням на статтю 18 Закону України „Про охорону культурної
спадщини”, статті 19, 149, 150 Земельного кодексу України  (арк.с.47-60).

Треті особи (Севастопольське міське
головне управління земельних ресурсів, Севастопольська міська Рада) письмового
відзиву та заперечень не надали, усно пояснили, що підстави для задоволення
позовних вимог відсутні, так як землі відносяться до земель
історико-культурного призначення.

Справа розглядається за наявними
матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України,
оскільки відсутність представників третьої особи (ЗАТ „Лиана-Плюс”) не
перешкоджає розгляду спору по суті, так як матеріали справи в достатній мірі
характеризують правовідносини сторін.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши надані докази, заслухавши представників сторін суд  -

в с т а н о в
и в:

З'ясовані наступні обставини:

06.05.1997 між ЗАТ „Лиана-Плюс” та
ОСОБА_3укладено Договір купівлі-продажу павільйону газ-води, який
знаходиться в м. Севастополі по вул. Історичний бульвар (у Панорами),
зазначений на плані під літерою „А”, представляє собою збірні металеві
конструкції, площею 22,8м2, зареєстрований в реєстрі за № 1660
(арк.с.14-15).

06.01.2001 зареєстровано шлюб між
ОСОБА_1. та ОСОБА_3, про що зроблено запис № 3, прізвище після одруження
ОСОБА_1(аркс.18).

26.07.2007 здійснена реєстрація
права приватної власності за ОСОБА_3., про що зроблено запис в реєстрову книгу
18 нж стр. 33 під реєстровим № 159 в той час, як з 2001 року ОСОБА_3 змінила
прізвище на ОСОБА_1у зв'язку зі вступом до шлюбу (арк.с.17).

23.10.2001 ОСОБА_1зареєстрована в
якості Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи Ленінською районною
державною адміністрацією, про що зроблено запис НОМЕР_1 (арк.с.34).

25.03.1975 Рішенням виконавчого
комітету Севастопольської міської Ради депутатів трудящих № 194 „Про
затвердження меж охоронних зон пам'ятників історії ї культури союзного значення
і меморіальних комплексів в м. Севастополі” затверджено межі охоронних зон
пам'ятників історії і культури союзного значення  і меморіальних комплексів згідно додатку,
зокрема, „Меморіальний комплекс Історичний бульвар” (арк.с.65-69).

29.12.1997 Розпорядженням
Севастопольської міської державної адміністрації № 2392-р надано Музею
героїчної оборони та звільнення Севастополя в постійне користування земельні
ділянки загальною площею 6,5762 га, в тому числі з земель державної форми
власності 6,0360 га, та із земель державного лісного фонду 0,5402 га, необхідні
для обслуговування існуючих будівель та споруд, згідно додатку, встановлені
межі охоронних зон меморіальних комплексів та пам'ятників згідно матеріалів по
уточненню в натурі меж та площь земельних ділянок, необхідних Музею героїчної
оборони та звільнення Севастополя для обслуговування існуючих будівель та
споруд меморіальних комплексів та пам'ятників, зокрема, Історичний бульвар,
площею 2,5255 (арк.с.57-61).

04.03.1998 Музею героїчної оборони
та звільнення Севастополя видано Державний Акт на право постійного користування
землею ІІ-КМ № 005528, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право
постійного користування землею за № 587, в тому, що йому надається в постійне
користування 6,6016 га землі в межах згідно плану землекористування для
обслуговування існуючих будівель і споруд (арк.с.61-63).

Постановою Кабінету Міністрів
України від 27.12.2001 № 1761 „Про занесення пам'яток історії, монументального
мистецтва та археології національного значення до Державного реєстру нерухомих
пам'яток України” занесені до державного реєстру нерухомих пам'яток України
пам'ятки історії, монументального мистецтва та археології національного
значення згідно Додатку, зокрема, меморіальний комплекс пам'яток оборони міста
в 1854-1855 роках „Історичний бульвар” (арк.с.54-56).

12.12.2006 Рішенням № 1095 Рішенням
Севастопольської міської Ради перейменовано державну комунальну установу „Музей
героїчної оборони та звільнення Севастополя” в комунальну установу „Музей
героїчної оборони та звільнення Севастополя” (арк.с.70).

26.10.2007  позивач звернулась до відповідача з
пропозицією в добровільному порядку відмовитись від права постійного
користування земельною ділянкою, площею 0,0055 га, на якій розміщений придбаний
нею об'єкт нерухомості або дати згоду на вилучення цієї земельної ділянки у
зв'язку з переходом права користування по договору купівлі-продажу від
06.05.1997 (арк.с.8).

31.10.2007 вих.№349 відповідач
направив позивачу лист про відмову в задоволенні клопотання позивача про
надання згоди на вилучення земельної ділянки, розташованої під придбаними у власність
позивачем павільйоном газ-води (некапітальна будова), площею 22,8 м2
на території Історичного бульвару -пам'ятника національного культурного
значення (арк.с.53).

Спір виник у зв'язку з тим, що
позивач вважає, що став власником об'єкту нерухомості -павільйону газ-води,
який знаходиться в м. Севастополі по вул. Історичний бульвар (у Панорами),
зазначений на плані під літерою „А”,  та
представляє собою збірні металеві конструкції, площею 22,8м2, і
вважає, що має право на вилучення земельної ділянки, що розміщена під ним, у
відповідача та на оформлення землекористування на себе для будівництва та
обслуговування об'єкту торгівлі для здійснення підприємницької діяльності.

Позивач вважає, що він з 1997 року
придбав право користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно, за
адресою: м. Севастополь, Історичний бульвар у зв'язку з укладенням договору
купівлі-продажу споруди від 06.05.1997.

Правовідносини сторін регулюються
статтями 8, 13, 41, 124 Конституції, статтями 4, 23, 30, 33 Земельного кодексу
України (1990 року), статтями 3, 20, 53-54, 83-84, 116, 120, 123,-125, 128,
140-149, 151-153, розділом V „Гарантії прав на землю”, пунктами 3, 12
Прикінцевих положень Земельного кодексу України (2001 року), статтею 20
Господарського кодексу України, статтями 16, 181, 324, 655-657, пунктом 4
Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2003 року),
статтями 41, 224 Цивільного кодексу УРСР, статтею 18 Закону України „Про
охорони культурної спадщини”.

З 1 січня 2004 року набрав
чинності  Цивільний кодекс України від 16
січня 2003 року.

Згідно пункту 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції Закону від 16 січня
2003 року № 435-IV із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом
України від 19 червня 2003 року №  980-IV
і Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255-IV, що вступив в дію в 1
січня 2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Правовідносини сторін виникли в
період дії Цивільного кодексу УРСР 1963 року та Земельного кодексу України 1990
року і продовжують існувати в період дії Цивільного кодексу України 2003 року
та Земельного кодексу України 2001 року.

Пунктом 3 Прикінцевих положень
Земельного кодексу України  встановлено,
що закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим
Кодексом, діють у частині, що не суперечить цьому Кодексу.

Статтями 4, 33 Земельного кодексу
України (1990 року) передбачено, що не можуть передаватись у колективну та
приватну власність, зокрема, землі природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного призначення.

Вилучення національних,
дендрологічних та меморіальних парків, ботанічних садів, поховань і
археологічних пам'яток не допускається.

Відповідно до статей 20, 53, 54,
83, 84 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель
провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

Зміна цільового призначення земель,
які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за
ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом
Міністрів України.

Зміна цільового призначення земель,
зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з
питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

До земель історико-культурного
призначення належать землі, на яких розташовані, зокрема, історико-культурні
заповідники, музеї-заповідники, меморіальні парки, меморіальні (цивільні та
військові) кладовища, могили, історичні або меморіальні садиби, будинки,
споруди і пам'ятні місця, пов'язані з історичними подіями.

Порядок використання земель
історико-культурного призначення визначається законом.

До земель комунальної власності,
які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під
об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого
призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та
історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

До земель державної власності, які
не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі під
об'єктами природно-заповідного фонду та історико-культурними об'єктами, що
мають національне та загальнодержавне значення.

До земель державної власності, які
не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під
об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого
призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та
історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі статтею 23 Земельного
кодексу України (1990 року), право власності або право постійного користування
землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються
сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до статті 30 Земельного
кодексу України (1990 року), при переході права власності на будівлю і споруду
разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього
Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни
її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної
ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При передачі підприємствами,
установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і
організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування
земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди.

Право власності або право
користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами
народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Статтею 120 Земельного кодексу
України (2001 року) встановлено, що при переході права власності на будівлю і
споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити
на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору
оренди.

При відчуженні будівель та споруд,
які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку
визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

При переході права власності на
будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у
власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною
ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Виходячи з положень статей 8, 124
Конституції, статей 26, 30, 87 - 90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143 - 146,
149, 151, 153 - 158, 161, 210, 212 Земельного кодексу України, статті 12
Господарського процесуального кодексу України
судам підвідомчі справи за заявами, зокрема:

- з приводу володіння,
користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності
громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право
власності та право постійного користування земельними ділянками;

- про право громадян на земельну
частку (пай) при приватизації земель державних і комунальних
сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, використання при
цьому земельних ділянок із меліоративними системами;

- про розподіл
несільськогосподарських угідь при ліквідації сільськогосподарських підприємств,
установ, організацій;

- про визнання недійсною відмови у
розгляді заяв громадян про безоплатну передачу у власність (приватизацію)
земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського
й особистого селянського господарства, садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, дачного будинку
та індивідуального гаража;

- про визнання недійсною відмови в
наданні у постійне користування земельних ділянок юридичним особам;

- про визнання незаконною відмови у
продажу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності
громадянам і юридичним особам, які мають право на набуття цих ділянок у
власність, а також іноземним державам;

- про вирішення спорів, пов'язаних
з орендою землі;

- про встановлення та припинення
дії земельних сервітутів;

- про примусове припинення права на
земельну ділянку з передбачених ЗК підстав;

- про недійсність відмови у
розгляді заяви про погодження місця розташування об'єкта, щодо якого
порушується питання про вилучення (викуп) земельної ділянки;

- про вирішення спорів щодо
проведення розвідувальних робіт на землях, що перебувають у власності чи
користуванні громадян або юридичних осіб;

- про вирішення майнових спорів,
пов'язаних із земельними відносинами, в тому числі про відшкодування власникам
і землекористувачам збитків, заподіяних вилученням (викупом) визначених угідь,
обмеженням їхніх прав або порушенням земельного законодавства;

- про відшкодування витрат
сільсько- та лісогосподарського виробництва;

- про визнання недійсними угод
купівлі-продажу, дарування, застави, обміну земельних ділянок, укладених із
порушенням встановленого законом порядку;

- про повернення самовільно
зайнятої земельної ділянки чи про звільнення земельної ділянки особою, що
займає її без належних на те підстав;

- про вирішення спорів стосовно
розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей;

- про вирішення земельного спору,
що відповідно до визначеної ЗК компетенції розглядався органом місцевого
самоврядування чи органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, з
рішенням якого одна зі сторін у земельному спорі не погоджується.

Захист прав громадян та юридичних
осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152
Земельного кодексу України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною;
визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших
передбачених законом способів. Зокрема, при оскарженні рішень органів
виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування з питань, віднесених до їх
компетенції (наприклад, про відмову в передачі у власність чи в продаж
земельної ділянки або розміщенні об'єкта), суд у разі задоволення позову визнає
рішення цих органів недійсними і зобов'язує їх, залежно від характеру спору,
виконати певні дії на захист порушеного права чи сам визнає це право за
позивачем.

Вирішуючи спори про припинення
права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні
враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має
право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених
статтями 140 - 149 Земельного кодексу України. У випадках, визначених цими
нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться
за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання
рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. У разі пред'явлення
до органу виконавчої влади або місцевого самоврядування позову про незаконність
припинення права землекористування через відсутність судового рішення про
вилучення земельної ділянки відповідач вправі пред'явити зустрічний позов про
таке вилучення, а суд має розглянути його разом із первинним позовом.

Згідно зі статтями 146, 149
Земельного кодексу України органи виконавчої влади (Кабінет Міністрів України,
Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації) і
органи місцевого самоврядування (сільські, селищні, міські ради) в межах
наданих ЗК повноважень можуть звертатися до суду із заявами про вилучення
(викуп) земельної ділянки, яка перебуває у власності чи користуванні громадян
або юридичних осіб, якщо в цьому є суспільні потреба чи необхідність.

Власник земельної ділянки або
землекористувач, без згоди яких прийнято рішення про вилучення (викуп) землі,
можуть пред'явити позов про визнання недійсним рішення органу виконавчої влади
чи органу місцевого самоврядування з цього питання.

Вилучення (викуп) земельної ділянки
допускається при дотриманні гарантій прав на землю, передбачених розділом V
„Гарантії прав на землю” Земельного кодексу України, якщо рішення про це
прийнято компетентним органом з підстав і в порядку, встановлених законом.

При потребі вилучення земельної
ділянки для юридичної особи остання зобов'язана спочатку погодити це питання з
власником землі чи землекористувачем та відповідним органом виконавчої влади чи
органом місцевого самоврядування, а у випадку відмови когось із них має право
пред'явити позов про визнання відмови недійсною. Рішення про задоволення такого
позову є підставою для розроблення проекту відведення земельної ділянки.

Вищезазначені положення містяться в
Постанові Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 „Про практику застосування
судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ”.

Вичерпний перелік підстав
припинення права користування землею передбачений статтею 141 Земельного
кодексу України (2001 року), згідно з якою, підставами припинення права користування
земельною ділянкою є:

- добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою;

- вилучення земельної ділянки у
випадках, передбачених цим Кодексом;

- припинення діяльності державних
чи комунальних підприємств, установ та організацій;

- використання земельної ділянки
способами, які суперечать екологічним вимогам;

- використання земельної ділянки не
за цільовим призначенням;

- систематична несплата земельного
податку або орендної плати.

Діюче законодавство України не
передбачає автоматичного придбання чи втрати права землекористування при
відчуженні об'єкту нерухомості.

Відповідно до статті 3 Земельного
кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Приписи статей 13 і 41 Конституції
України  визначають, що від імені
Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи
місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією і усі суб'єкти права
власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 116 Земельного кодексу
України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та
права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної
власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Порядок надання у постійне
користування земельних ділянок юридичним особам та порядок передачі земельних
ділянок в оренду визначені статтями 123, 124 Земельного кодексу України та
статтею 16 Закону України „Про оренду землі”.

Порядок відведення земельної
ділянки регламентовано нормами процесуального характеру, які містяться у
статтях 123, 124 Земельного кодексу України. З цих правових норм вбачається, що
уповноважені органи вирішують питання про надання земельної ділянки в оренду
(постійне користування) в два етапи:

- на першому етапі відбувається
розгляд клопотання про надання земельної ділянки з попередніми матеріалами, що
додаються (акт вибору земельної ділянки, ескізний проект об'єкту забудови,
погодження компетентних державних органів) та принципове вирішення питання про
надання або відмову у наданні згоди на розроблення земельної ділянки;

- на другому етапі розглядається та
затверджується конкретна землевпорядна документація у вигляді проекту
відведення земельної ділянки.

Згідно зі статтею 123 Земельного
кодексу України надання земельних
ділянок  юридичним  особам
у  постійне користування здійснюється
на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування
за проектами відведення цих ділянок.

Статтею 125 Земельного кодексу
України визначено підстави виникнення права користування земельною ділянкою, а
саме -одержання її користувачем документа, що посвідчує право постійного
користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, і виникнення
права оренди земельної ділянки, а саме -укладення договору оренди і його
державної реєстрації.

Частиною 6 статті 123 Земельного
кодексу України встановлено, що проект відведення земельної ділянки
погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах,
природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та
охорони культурної спадщини і після одержання
висновку державної землевпорядної експертизи   по об'єктах, які їй підлягають, подається до
відповідної державної  адміністрації  або
сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний
строк і, в межах  своїх  повноважень,
визначених  цим  Кодексом,
приймають рішення про надання земельної ділянки.

В силу статті 124 Земельного
кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній
або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору
оренди земельної ділянки.

Відповідно до пункту 12 Перехідних
положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної і
комунальної власності повноваження по розпорядженню землями в межах населених
пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

Згідно зі статтею 324 Цивільного
кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її
континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами
права власності Українського народу.  Від
імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Зважаючи на те, що необхідною
умовою визнання права на оренду земельної ділянки, яка перебуває у державній
або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання
земельної ділянки, визнання права на оренду земельної ділянки на підставі
тільки рішення суду про визнання недійсною відмови в наданні згоди на складання
проекту відведення земельної ділянки за відсутності відповідного рішення є
порушенням його виключного передбаченого Конституцією України права на
здійснення права власності від імені українського народу та управління землями,
яке підлягає захисту.

Спірна земельна ділянка розташована
в межах м. Севастополь, у зв'язку з чим, право розпоряджатись земельними
ділянками в м. Севастополь має Севастопольська міська Рада.

Обраний позивачем спосіб захисту
права не може бути використаний при розгляді цього спору та такий позов не може
бути задоволений, оскільки згідно зі статтею 20 Господарського кодексу України,
статті 16 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України
способи захисту права є видами матеріально-правових вимог, які може заявити
особа в суді. Разом з тим, законодавство не встановлює, що будь-який з цих
способів захисту права може бути використаний під час будь-якого судового
розгляду. Позовні (матеріально-правові) вимоги повинні відповідати суті
правопорушення, якщо воно наявне. Обраний спосіб захисту права має
кореспондувати з характером допущеного невизнання, оспорювання або порушення
права. У відносинах між позивачем та відповідачем суд не виявив будь-якого
порушення права позивача, якому кореспондує обраний ним спосіб захисту права.

Надані сторонами докази дають суду
право для висновку, що предмет купівлі-продажу не є об'єктом нерухомості, тому
у позивача не виникло право вимагати від відповідача відмови від права
постійного землекористування.

Ці висновки не залежать від факту
правомірної чи неправомірної реєстрації об'єкту купівлі-продажу через 10 років
після укладення договору в КП „Бюро технічної інвентаризації та державної
реєстрації об'єктів нерухомого майна” Севастопольської міської Ради 26.07.2007
за № 159, так як у суду відсутні підстави вважати „павільйон газ-води, який
знаходиться в м. Севастополі по вул. Історичний бульвар (у Панорами),
зазначений на плані під літерою „А”, та представляє собою збірні металеві
конструкції, площею 22,8м2”, нерухомим майном (арк.с.9-33).

Згідно Державному класифікатору
будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому та введеному в дію наказом
Державного стандарту України від 17.08.2000 № 507, споруди - це будівельні
системи, пов'язані з землею, які створені з будівельних матеріалів,
напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних
будівельно-монтажних робіт, а будівлі - це споруди, що складаються з несучих та
огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які
утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або
перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів.

До будівель відносяться: житлові
будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові
будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та
закладів освіти та т. ін.

Згідно пункту 1.6 Тимчасового
положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5,
зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445, реєстрації
підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких
закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності
матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить
реєстрацію права власності на ці об'єкти.
Не підлягають реєстрації тимчасові споруди, а також споруди, не
пов'язані фундаментом із землею.

Аналогічні положення містились в
Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб,
зареєстрованій Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової
політики України від 09.06. 1998№ 121, зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України від 26.06.1998 за № 399/2839, яка втратила чинність згідно з наказом
Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від
15.02.2002 № 36.

З викладеного вбачається, що
застосування вимог діючого законодавства до окремих правовідносин залежить від
виду майна, що придбається, щодо його зв'язку з землею, тобто його належність
до поняття споруди або будівлі як нерухомого майна.

Згідно зі статтями 41, 224
Цивільного кодексу УРСР, які діяли на момент укладення Договору від 06.05.1997
угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення,
зміну або припинення цивільних прав або обов'язків; за договором
купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві,
а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову
суму; предметом купівлі-продажу є визначене майно (як рухоме, так і нерухоме),
причому правовий статус майна може зумовлювати форму такого договору, але
договір купівлі-продажу не може змінювати правовий статус цього майна, а лише
передбачає перехід прав на нього від продавцю до покупця.

Аналогічні положення містяться в
статтях 655-657 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 181 Цивільного
кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать
земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Рухомими речами є речі, які можна
вільно переміщувати у просторі.

Згідно зі статтею 18 Закону України
„Про охорони культурної спадщини”, об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками
(за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими
актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або
уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій
юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу
охорони культурної спадщини.

Порядок надання погоджень
встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної
спадщини.

Перелік пам'яток, які не підлягають
приватизації, затверджується Верховною Радою України.

Пам'ятка національного значення, що
перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму
охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом
виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Особі, яка набула права володіння,
користування чи управління пам'яткою, за винятком наймача державної або
комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам'ятку у
володіння, користування чи управління іншій особі.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів наявності підстав для відмови відповідача від права
постійного землекористування об'єктом культурної спадщини.

Відмова відповідача в наданні згоди
на вилучення земельної ділянки правомірна та законна з двох підстав:

-          земельна ділянка відноситься до
категорії земель історико-культурного призначення,

-          об'єкт купівлі-продажу не відноситься
до об'єктів нерухомості.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна  довести
ті  обставини,  на  які  вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу.

Господарський   суд
приймає  тільки  ті
докази,  які  мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені  певними  засобами
доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При таких обставинах, суд вважає
позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 8, 13, 41, 124 Конституції, статтями 4, 23, 30, 33 Земельного кодексу
України (1990 року), статтями 3, 20, 53-54, 83-84, 116, 120, 123,-125, 128,
140-149, 151-153, розділом V „Гарантії прав на землю”, пунктами 3, 12
Прикінцевих положень Земельного кодексу України (2001 року), статтею 20
Господарського кодексу України, статтями 16, 181, 324, 655-657, пунктом 4
Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, статтями 41, 224
Цивільного кодексу УРСР, статтею 18 Закону України „Про охорони культурної
спадщини”, статтями 12, 22, 33, 34, 44, 49, 69, 77, статтями 82-84
Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

В задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.

Суддя                                                                                                         Г.П.
Ілюхіна

Рішення оформлено і підписано

в порядку статті 84 ГПК України

11.12.2007