КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2007                                                                                           № 39/337

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Губенко Н.М.

суддів:                                          Барицької  Т.Л.

Ропій  Л.М.

при секретарі:                     Дегтярюк Л.О.

За участю представників:

від позивача - Чугайнова Т.О. (довіреність № 89 від23.02.2007);

від відповідача - 1.Нацевич О.П. (довіреність № 11-1/1723 від 27.02.2007);

2. повідомлений, але не з’явились;

від третьої особи - повідомлений, але не з’явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам"яток історії, культури і заповідних територій

на рішення Господарського суду м.Києва від 26.12.2006

у справі № 39/337 (Хілінська В.В.)

за позовом                               Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам"яток історії, культури і заповідних територій

до                                                   1. Міністерства України у справах сім"ї, молоді та спорту

2. Державне казначейство України

третя особа           Київська міська рада

про                                                  стягнення 48 499,28 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м.Києва від26.12.2006 у справі №39/337 позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства України у справах сім’ї, молоді та спорту на користь Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам’яток історії, культури і заповідних територій 22 716 основного боргу, 1 904,40 грн. пені, 340,74 грн. 3% річних, 249,61 грн. витрат по сплаті державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог стосовно стягнення заборгованості з Міністерства України у справах сім’ї, молоді та спорту (далі відповідач-1) за договором оренди за період з січня по вересень 2003 року в сумі загального боргу 20 444,40 грн. (з ПДВ), пені в розмірі 1 713,97 грн., 613,33 грн. 3% річних, оскільки вважає, що при прийнятті рішення господарським судом першої інстанції порушено норми матеріального права. При цьому заявник вказує на те, що господарським судом першої інстанції невірно застосовано строк позовної давності. Пункт 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлює, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Стаття 71 ЦК УРСР встановлює загальний строк позовної давності для пред’явлення позову в три роки. Згідно із Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, ЦК України набув чинності 01.01.2004. Строк пред’явлення позову по заборгованості, що виникла з 01.01.2003 по 01.09.2003 встановлений відповідно до ЦК УРСР не сплив до набуття чинності новим ЦК України і тому правовідносини мають регулюватись положеннями ЦК України. Відповідно до п. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов’язку. Відповідач-1 надав докази про його визнання суми боргу, а саме: надання документів до Державного казначейства України на оплату боргу за попередні роки на початку 2005 року. Такі дії відповідача-1 свідчать про визнання ним свого боргу та переривання перебігу строку позовної давності.

Міністерство України у справах сім’ї, молоді та спорту надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому відповідач-1 вказував на те, що господарський суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності на стягнення заборгованості по орендній платі за період з січня по вересень 2003 року. У відзиві на позовну заяву відповідач-1 зазначав про застосування позовної давності.

Державне казначейство України та Київська міська рада у судове засідання не з’явились, незважаючи на те, що були належним чином повідомлені про час і місце засідання суду, про що свідчить відповідний штамп апеляційного господарського суду на звороті у лівому нижньому куті ухвал від 13.02.2007 про прийняття апеляційної скарги до провадження та від 27.03.2007 з відміткою про відправку документа згідно з вимогами Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Голови Вищого господарського суду України від 10.12.2002 № 75, відзиви на апеляційну скаргу не надали, що відповідно до ст. 96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення господарського суду першої інстанції.

При розгляді апеляційної скарги апеляційним господарським судом були заслухані пояснення представника позивача та відповідача-1, досліджені наявні матеріали справи та встановлено наступне.

Позивач подав до Господарського суду м. Києва позов про стягнення з відповідача-1 43 160,40 грн. заборгованості по орендній платі за договором оренди № 135/97 від 20.02.1997 за період з січня 2003 року по липень 2004 року, а також 4 044,07 грн. пені та 1 294,81 грн. 3% річних.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.02.1997 між позивачем та відповідачем-1 було укладено охоронно-орендний договір № 135/97 на використання пам’ятки історії та культури (далі договір оренди), відповідно до умов якого (зі змінами) позивач здав, а відповідач-1 прийняв в орендне користування будівлю пам’ятки, колишній житловий будинок за адресою: м. Київ, вул. Десятинна, 14 для використання цієї пам’ятки під адміністративний будинок (п. 1 договору оренди). Строк оренди з 20.02.1997 по 31.12.2004 (п. 3 договору оренди).

В пункті 4 договору оренди сторони визначили, що за використання зазначеного в п. 1 цього договору будинку – пам’ятки відповідач-1 повинен сплачувати позивачу протягом строку чинності договору суму витрат на утримання орендованого майна 63 коп. х 3 000,4 м2 = 1 893 грн. – за місяць; 5 679 грн. – за квартал (абзац 2 п. 4 договору оренди).

Платежі вносяться за кожен квартал вперед, причому відповідач-1 повинен одночасно повідомляти про це позивача (п. 5 договору оренди).

Відповідно до п.п. ”д” п. 8 договору оренди відповідач-1 повинен своєчасно та в повному обсязі вносити орендну плату.

Згідно із ст. 18 Закону України ”Про оренду державного та комунального майна” орендар зобов’язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Матеріали справи свідчать, що відповідач-1 за використання будинку за адресою: м. Київ, вул. Десятинна, 14 орендну плату за період з січня 2003 року по липень 2004 року не сплачував, тобто докази належного виконання відповідачем-1 своїх зобов’язань за договором оренди щодо сплати орендних платежів за вказаний період відсутні, не надав їх останній і під час розгляду апеляційної скарги.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що у відповідача-1 існує заборгованість по сплаті орендної плати по договору оренди в розмірі 43 160,40 грн. за період з січня 2003 року по липень 2004 року.

Разом з тим, апеляційний господарський суд погоджується і з висновком господарського суду першої інстанції, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимоги про стягнення з відповідача-1 заборгованості по орендній платі за період з січня по вересень 2003 року, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно із ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 76 ЦК УРСР встановлено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Оскільки відповідно до п. 5 договору оренди орендна плата вноситься за кожен квартал вперед, тобто, не пізніше першого числа кожного кварталу, то у позивача виникло право на позов про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за перший квартал 2003 року, який є початком відліку строку позовної давності, 01.01.2003.

Тобто, з урахуванням трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 71 ЦК УРСР, станом на 01.01.2004 (час набуття чинності ЦК України) строк позовної давності не сплив. Отже, відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до правовідносин сторін щодо стягнення з відповідача-1 заборгованості по орендній платі підлягають застосуванню правила ЦК України про позовну давність.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За умовами договору оренди строки сплати відповідачем-1 орендної плати встановлені за кожен квартал вперед, тобто, не пізніше першого числа кожного кварталу, отже, за перший квартал 2003 року перебіг позовної давності почався з 01.01.2003, за другий квартал 003 року – з 01.042003, за третій квартал – з 01.07.2003. Як свідчить вхідний штамп господарського суду першої інстанції позивач 25.09.2006 звернувся до господарського суду першої інстанції з позовом про стягнення з відповідача-1 заборгованості по орендній платі за період з січня 2003 року по липень 2004 року. Отже, на час пред’явлення позивачем позову строк позовної давності щодо вимоги про стягнення з відповідача-1 заборгованості по орендній платі за перший, другий та третій квартали 2003 року позивачем пропущено.

Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач-1 під час розгляду справи в господарському суді першої інстанції у відзиві на позовну заяву від 17.10.2006 № 11.2/10563 заявив про застосування строку позовної давності.

Відповідно до п. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач в ході розгляду справи в господарському суді першої інстанції та апеляційному господарському суді причин пропуску строку позовної давності не зазначає, оскільки вважає, що відповідно до п. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності перервався вчиненням відповідачем-1 дій, що свідчать про визнання ним суми боргу, а саме: надання останнім документів до Державного казначейства України на початку 2005 року на оплату боргу за попередні роки.

Апеляційний господарський суд вказані твердження позивача не приймає до уваги, оскільки останній не надав документи, на підтвердження того, що відповідачем-1 вчинено дії, які свідчать про визнання ним заборгованості по орендній платі на початку 2005 року, а відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Наявна в матеріалах справи відмова в оплаті № 3 Держаного казначейства України надана відповідачем-1 до відзиву на позовну заяву, не може бути доказом того, що відповідач-1 визнав заборгованість по орендній платі за період з січня 2003 року по січень 2005 року, оскільки у вказаній відмові мова йде про платіжне доручення № 9 від 20.01.2005 на суму 2 400,00 грн. без зазначення призначення платежу та періоду за який він здійснювався. Крім того, у відмові в оплаті № 3 міститься посилання на зобов’язання за двома договорами. Відповідно до п. 1 ст. 264 ЦК України однією з підстав переривання перебігу строку позовної давності є вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов’язку, а відмова в оплаті № 3 Держаного казначейства України не є дією відповідача-1, що свідчить про визнання останнім боргу по орендній платі саме за спірний період і по договору оренди № 135/97 від 20.02.1997.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для стягнення з відповідача-1 заборгованості по орендній платі за період з січня по вересень 2003  року і наявності у позивача повноважних причин для його відновлення не вбачається.

Оскільки відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, то немає правових підстав для стягнення з відповідача-1 заборгованості по орендній платі в сумі 20 444, 40 грн. за перший – третій квартали 2003 року, тобто, з січня по вересень 2003 року і господарський суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача-1 20 444,40 грн. заборгованості по орендній платі за вказаний період, у зв’язку з пропуском строку позовної давності.

З огляду на те, що договір оренди був укладений сторонами до набрання чинності Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, але враховуючи, що на час прийняття рішення господарським судом першої інстанції відповідачем-1 не виконане зобов’язання щодо сплати орендної плати і правовідносини між сторонами не припинилися та продовжують існувати після набрання чинності 01.01.2004 Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, то відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України і Прикінцевих положень Господарського кодексу України при розгляді даного спору слід керуватися нормами цих кодексів.

Згідно із п. 1 ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а при відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно із ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі викладеного та матеріалів справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що, оскільки наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що відповідач-1 свого обов’язку щодо сплати орендної плати не виконав, у зв’язку з чим у нього виникла заборгованість за договором оренди, а документи про її погашення відповідач-1 не надав, то вимога позивача про стягнення з відповідача-1 заборгованості в розмірі 22 716,00 грн. за період з жовтня 2003 року по липень 2004 року обґрунтовано задоволена господарським судом першої інстанції.

Позивач за неналежне виконання відповідачем-1 зобов’язань за договором оренди нарахував також пеню в розмірі 4 044,07 грн. та 3% річних в розмірі 1 294,81 грн.

Відповідно до п. 18 договору оренди невнесення платежів у строки, встановлені цим договором, тягне за собою нарахування пені в розмірі 0,5% на добу за кожний день прострочки.

Згідно із п. 1 ст. 624, ст. 625 ЦК України якщо за порушення зобов’язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків; боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, як встановлено вище, з відповідача-1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по орендній платі в розмірі 22 716,00 грн. за період з жовтня 2003 року по липень 2004 року, то відповідно пеня та 3% річних підлягають стягненню з відповідача-1 за зазначений позивачем період у 180 днів від суми заборгованості в розмірі 22 716,00 грн., тобто, з відповідача-1 на користь позивача стягненню підлягає пеня в розмірі 1 904,40 грн., а 3% річних в розмірі 340,74 грн.

Отже, виходячи з вищевикладеного, апеляційний господарський суд вважає стягнення господарським судом першої інстанції з відповідача-1 пені в сумі 1 904,40 грн. та 3% річних в сумі 340,74 грн. правомірним.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що господарським судом першої інстанції в процесі розгляду справи в достатній мірі з’ясовані та доведені обставини, що мають значення для справи, і рішення прийняте судом у повній відповідності з матеріалами справи та з дотриманням норм процесуального і матеріального права, а доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м.Києва від26.12.2006 у справі №39/337 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Матеріали справи № 39/337 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Губенко Н.М.

Судді                                                                                          Барицька  Т.Л.

Ропій  Л.М.