КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2007                                                                                           № 05-5-31/15045

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Мартюк А.І.

суддів:           Зубець Л.П.

Лосєва А.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Золотухіна Г.О. (дов. №29-22/1015 від 08.10.07 р.)

відвідповідача-1 - не з’явився

від відповідача-2 - не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстицій України

на ухвалу Господарського суду м.Києва від 31.10.2007

у справі № 05-5-31/15045 (Качан Н.І.)

за позовом                               Міністерства юстицій України

до                                                   ВАТ "Херсонський суднобудівний завод"

Міністерства промислової політики України

про                                                  стягнення 5155,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2007 р. у справі №05-5-31/15045 позовну заяву Міністерства юстиції України в інтересах держави в особі Державного казначейства України до Відкритого акціонерного товариства „Херсонський суднобудівний завод”, Міністерства промислової політики України про стягнення 5155,04 грн. повернуто без розгляду, на підставі п.п. 2, 3, 4, 10 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Міністерство юстиції України подало до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить вказану ухвалу скасувати, позовну заяву передати на розгляд до Господарського суду м. Києва, вважаючи, що ухвалу суду прийнято з порушенням норм процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 31.10.2007 р. у справі №05-5-31/15045 скасувати, позовну заяву Міністерства юстиції України в інтересах держави в особі Державного казначейства України до Відкритого акціонерного товариства „Херсонський суднобудівний завод”, Міністерства промислової політики України про стягнення 5155,04 грн. передати на розгляд до Господарського суду м. Києва.

Представник Державного казначейства України, представники відповідачів у судове засідання не з’явились. Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника Державного казначейства України, представників відповідачів.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Міністерство юстиції України в інтересах держави в особі Державного казначейства України звернулося з позовом до Відкритого акціонерного товариства „Херсонський суднобудівний завод”, Міністерства промислової політики України про стягнення 5155,04 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 31.10.2007 р. позовну заяву Міністерства юстиції України в інтересах держави в особі Державного казначейства України до Відкритого акціонерного товариства „Херсонський суднобудівний завод”, Міністерства промислової політики України про стягнення 5155,04 грн. повернуто без розгляду, на підставі п.п. 2, 3, 4, 10 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала господарського суду першої інстанції мотивована тим, що чинним законодавством не передбачено підстав звернення Міністерства юстиції України в інтересах інших осіб, зокрема, Державного казначейства України; у позовній заяві не вказано ідентифікаційних кодів суб’єктів підприємницької діяльності сторін; до позовної заяви надані копії документів належним чином не засвідчені; позивачем не викладений зміст позовних вимог, оскільки не визначено на чию користь проводити стягнення; позивачем не надано доказів сплати державного мита у встановленому порядку.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній ухвалі, вважає їх помилковими з наступних підстав.

Відповідно до ч.4 ст. 9 Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини” позивачем у справах про відшкодування збитків, завданих державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування, виступає Орган представництва, який зобов’язаний звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно зі ст. 1 Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини” органом представництва є орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень.

Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 31.05.2006 р. №784 „Про заходи щодо реалізації Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини” таким органом є Міністерство юстиції України.

Статтею 2 Цивільного кодексу України встановлено, що держава має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Відповідно до ст. 170 Цивільного кодексу України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов’язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, Міністерство юстиції України як орган державної влади звернувся до суду за захистом інтересів держави.

Щодо звернення Міністерства юстиції України з позовом до суду за захистом інтересів держави в особі Державного казначейства України, колегія суддів вважає, що Міністерство юстиції України повинно виступати самостійним позивачем, як це зазначено в статті 9 Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини”.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у разі, якщо при вирішенні господарського спору по суті, судом буде встановлено, що право позивача не порушується, господарський суд має право прийняти рішення про відмову в позові.

В оскаржуваній ухвалі суду зазначено про те, що позивачем до позовної заяви не подано доказів сплати державного мита у встановленому порядку та розмірі, а також не подано доказів сплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Виходячи зі змісту п.п. 4, 10 ст. 63 ГПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати державного мита у встановлених порядку та розмірі, не подано доказів сплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Пунктом 10 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито” визначено, що пільгою по сплаті державного мита користуються державні й громадські органи, підприємства, установи, організації та громадяни, які звернулися у випадках, передбачених чинним законодавством, із заявами до суду щодо захисту прав і інтересів інших осіб.

Відповідно до ст. 170 Цивільного кодексу України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов’язки через органи державної влади.

Міністерство юстиції України звернулося до суду на підставі ст. 9 Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини” для відшкодування збитків, які були завдані Державному бюджету України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що п. 10 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито” поширюється на Міністерство юстиції України.

Виходячи з положень Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов’язаних з розглядом цивільних та господарських справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 р. №1258, для позивачів, у встановленому порядку звільнених від сплати державного мита, розмір витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов’язаних з розглядом господарських справ, обчислюється за нульовою ставкою.

В оскаржуваній ухвалі зазначено, що в порушення вимог п. 2 ст. 54 ГПК України позивачем не вказано ідентифікаційних кодів суб’єктів підприємницької діяльності сторін та не подані належним чином засвідчені докази, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо у позовній заяві не вказано обставин, на яких ґрунтується позовна вимога, доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини, обґрунтований розрахунок стягуваної чи оспорюваної суми.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В статті 36 Господарського процесуального кодексу України визначено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Як вбачається з матеріалів справи, до матеріалів справи позивачем були додані письмові докази, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у разі, якщо в позовній заяві є посилання на докази, що підтверджують викладені обставини, але самі докази до позовної заяви не додані, таку заяву не можна повертати з посиланням на статтю 63 Господарського процесуального кодексу України. В такому випадку суддя у процесі підготовки справи до розгляду ухвалою витребовує ці докази від позивача чи відповідача.

Суд не може повернути позовну заяву також з мотиву недодання документів, що є доказами, оскільки позивач може їх надавати, а суд - вимагати їх надання до закінчення розгляду справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвала Господарського суду міста Києва №05-5-31/15045 від 31.10.2007 р. прийнята з невірним застосуванням норм процесуального права та має бути скасована.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Частиною 2 статті 106 Господарського процесуального кодексу України, встановлено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ч.4 ст. 106 Господарського процесуального кодексу України, у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

Таким чином, апеляційна скарга Міністерства юстиції України підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала Господарського суду міста Києва №05-5-31/15045 від 31.10.2007 р. – скасуванню, з направленням справи №05-5-31/15045 на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 36, 63, 75, 99, 103, 104, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 31.10.2007 року у справі № 05-5-31/15045 скасувати.

Матеріали справи № 05-5-31/15045 передати на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом одного місяця з дня її прийняття.

Головуючий суддя                                                                      Мартюк А.І.

Судді                                                                                          Зубець Л.П.

Лосєв А.М.