ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
П О С Т А Н О В А

05.07.2007                                                                                Справа №21/102

м. Полтава,11-40 год.

за позовом  Полтавського обласного відділення Фонду України соціального захисту інвалідів,м. Полтава

до  Закритого акціонерного товариства "Полтавське мостобудівельне управління № 8",м. Полтава

про  Стягнення грошових коштів

Суддя  Тимченко Б.П.

Секретар судового засідання Квіта О.Т.

Представники:

від позивача:  Фіщук В.В. дор. № 04-84/474 від 15.02.07р.

від відповідача:  Жарін М.А. дов. № 239/1 від 30.06.06р.

Суть спору:            Розглядається позов про стягнення грошових коштів за нестворені робочі місця для інвалідів за 2006рік в сумі 21912,65грн.,з яких адміністративно-господарські санкції в розмірі 21537,97грн.,пеня в розмірі 374,68грн.

В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову,відповідач заперечував проти позову з мотивів,викладених у запереченні на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи,суд встановив:

Позивач  звернулося  з  позовом   про   стягнення   з відповідача  21537,97грн. заборгованості зі  сплати  штрафних санкцій та 374,68грн. пені  за  недодержання  законодавчо  встановленого  нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, обґрунтувавши заявлену вимогу тим, що  Відповідач,   всупереч   встановленому   порядку,   відмовився самостійно  сплатити нараховану йому штрафну санкцію та пеню  за   недодержання  законодавчо  встановленого  нормативу  для працевлаштування інвалідів у 2006 році.Свою позицію Позивач обґрунтовує тим , що,  згідно наданої статистичної звітності, затвердженої Мінпраці від 10.02.2007 року №42 «Про затвердження форми звітності №10-ПІ(річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів»,  норматив  робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів на підприємстві Відповідача у 2006 році повинен становити 6 одиниць , у той час коли  за наданою звітністю рахується 5 працевлаштованих інвалідів. В зв’язку з цим , підприємство Відповідача , відповідно ст..20 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні875-XII, 21.03.1991 року повинно  сплатити  Полтавському  обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарську санкцію , сума якої визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві,  за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Крім того ,   порушенням  термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк. В судовому засіданні адміністративний позов  представник Позивача підтримав у повному обсязі .

Представник Відповідача адміністративний позов  не визнав в повному обсязі.Свою позицію обґрунтувавши у письмовому запереченні та пояснивши наступне . У 2006 році на підприємстві працювало 7 осіб які мають відповідну групу інвалідності . З семи осіб інвалідів лише дві особи інвалідів  пропрацювали на підприємстві шість і менше місяців . Виходячи з  вимог щодо формування статистичної звітності , норми  відносно працевлаштування інвалідів  будуть рахуватися виконаними , якщо інвалід працював  на підприємстві 6 місяців звітного року  згідно частини другої п.3.2. Інструкції по статистиці  кількості  працівників  , затвердженої наказом Держкомстату  від 28.09.2005 року №286. Крім того , представник Відповідача надав докази , що   повідомляло підприємство  органи працевлаштування та орган захисту інвалідів  про створені робочі  місця для   працевлаштування  інвалідів,  названі  органи   були належним чином повідомлені про створені місця , але цими органами не направлялися  інваліди для працевлаштування на підприємство відповідача і , відповідно,     цими органами не вживалися будь-які  заходи сприяння щодо працевлаштування інвалідів . Також представник зазначив , що взагалі  відсутні   факти того ,  коли   направлені   інваліди   не   були працевлаштовані  або  їм було відмовлено у  працевлаштування  на вакантні посади на підприємстві Відповідача. Крім того ,  представник Відповідача , згідно ст.72 КАС України надав суду  та послався  на обставини, які вже раніше були  встановлені Постановою Вищого господарського суду України , що набрала законної сили, між тими самими особами з того ж самого предмету. Також Відповідачем було надано докази того , що на підприємстві  робочі місця для працевлаштування інвалідів були створені та атестовані.  У своїх поясненнях представник Відповідача обґрунтував невірне тлумачення Позивачем норм ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»в частині забезпечення працевлаштування інвалідів.

Заслухавши представників сторін ,   розглянувши   та   обговоривши доводи позовної заяви та заперечень до неї ,  перевіривши  матеріали  справи,  суд вважає,  що адміністративний позов  не  підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 8 Конституції України визначає , що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії , а стаття 19 Конституції  України встановлює , що правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Стаття 43 Конституції України передбачає , що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.  Використання примусової праці забороняється.

Частина 3 ст.19 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні875-XII, 21.03.1991 року  передбачає що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Стаття 18 зазначеного вище Закону встановлює , що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу,здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суттєво  , що стаття 18-1 вказаного Закону передбачає також і те  , що інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Важливим є також те , що згідно статті 19 ЗУ «Про зайнятість населення803-XII, 01.03.1991, Державна служба зайнятості подає допомогу громадянам у підборі підходящої роботи і власникам підприємств, установ, організацій або уповноваженим ними органам у підборі необхідних працівників, надає послуги по працевлаштуванню та професійній орієнтації працівникам, реєструє безробітних і подає їм у межах своєї компетенції допомогу, в т. ч. і грошову. Крім того,  Державна служба зайнятості направляє для працевлаштування на підприємства, в установи і організації всіх форм власності при наявності там вільних робочих місць (вакантних посад) громадян, які звертаються до служби зайнятості, відповідно до рівня їх освіти і професійної підготовки, а інвалідів, крім того, - відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у них кваліфікації і знань та з урахуванням їх побажань.

Згідно пунктів 10-12  Положення про робоче  місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого   Постановою  Кабінету   Міністрів   України   від 03.05.1995    №   314  - працевлаштування   інвалідів  здійснюється   державною   службою зайнятості,  органами Мінсоцзахисту, місцевими  Радами  народних депутатів,  громадськими організаціями інвалідів  з  урахуванням побажань,   стану   здоров'я  інвалідів,  їхніх   здібностей   і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК. На ці органи покладено конкретні обов’язки щодо працевлаштування інвалідів. Пунктом  14  Положення визначено, що  підприємства, зокрема, у межах доведеного нормативу створюють за власні  кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; інформують державну службу   зайнятості   та  місцеві  органи  соціального   захисту населення  про вільні робочі місця та вакантні посади,  на  яких може використовуватися праця інвалідів.

Системно –правовий аналіз наведених норм права вказує  на те , що підприємство Відповідача може здійснювати працевлаштування інваліда лише в окремо визначений законом спосіб або при безпосередньому особистому  зверненні інваліда  до підприємства з метою працевлаштування , або через безпосереднє звернення  до державної служби зайнятості з метою  здійснення подальшого працевлаштування. Будь - яке примусове , одноособове або в інший спосіб працевлаштування є неприпустимим. Працевлаштування можливе лише при  вільному  обиранні праці або  вільному  погодженні на працю.  Позивач   невірно витлумачує діючі  норми права в тій частині , що цілком покладає обов’язок по працевлаштуванню інвалідів на підприємство Відповідача. Забезпечення виконання обов’язку  працевлаштування законодавцем покладено на певне визначене коло органів державної влади та місцевого самоврядування.

Забезпечення функціонування правового механізму по виконанню відповідними органами обов’язку працевлаштовувати інвалідів повинно передувати  вжиття підприємством   необхідних  заходів  для   забезпечення   такого працевлаштування,  до  яких  належать,  зокрема,   створення   в установленому  порядку  робочих  місць  у  межах  нормативу   та інформування  названих  органів про  наявність  таких  вакантних посад для інвалідів.

Наведеними та наданими доказами Відповідач підтвердив фактичне  вжиття заходів по інформуванню служби зайнятості та орган захисту інвалідів про виділені та  створені робочі місця  для працевлаштування інвалідів.

Позивачем не було надано будь-яких доказів   того , що  служба зайнятості та /або орган захисту інвалідів у будь-який спосіб сприяв (направляв ) працевлаштуванню інваліда на підприємстві Відповідача і йому у такому  працевлаштуванні було відмовлено . Позивачем не надано жодного доказу того, що інваліди самі особисто  працевлаштовувалися на підприємстві  Відповідача і їм там було відмовлено у працевлаштуванні . За таких умов відсутні підстави для застосування адміністративно –фінансових  санкцій до підприємства Відповідача.

Враховуючи зазначене вище , керуючись ст.ст.158,159,162,163,167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили  в порядку, встановленому ст.254  КАС України  та може бути оскаржена в порядку, визначеному ст.186 КАС України.

Суддя                                                                           Б.П.Тимченко