ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2007 р.

11:00

Справа № 10/410/07

Позивач: ДП «ТД «Сандора»ТОВ «Сандора»(57262, Миколаївська область, Жовтневий район, с.Миколаївське, поштова адреса: 54028, м.Миколаїв, вул.Новозаводська, 23)

Відповідач: Територіальна державна інспекція праці у Миколаївській області (54002, м.Миколаїв, вул.Корабелів, б. 16)

Про: визнання не чинним припису

Суддя Горобченко Д.М.

при секретарі судового засідання Семенові А.А.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: Галінічева Т.Є., дов. № 10-01-391 від 05.05.2007р.

Від відповідача: Коломієць В.М., дов. № 629/01 від 30.05.2007р.

В засіданні приймає участь:

СУТЬ СПОРУ: позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання не чинним припис відповідача № 74 від 26.02.2007р., як такий, що винесений без належних підстав.

Позивач позовні вимоги підтримує.

Відповідач позовні вимоги не визнав, про що надав заперечення № 1808-01-10 від 17.09.2007р.

У судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив:

26.02.2007р. в ході здійснення відповідачем планової первинної перевірки додержання позивачем законодавства про працю, загальнообов’язкове державне соціальне страхування були виявлені порушення трудового законодавства, про що складений відповідний Акт перевірки за № 74.

На підставі вказаного Акту перевірки відповідачем винесений Припис № 74 від 26.02.2007р. про зобов’язання позивача вчинити певні дії, а також складені протоколи про скоєння посадовими особами (директором та головним бухгалтером) адміністративного правопорушення за ст. 41 ч. 1 КУпАП.

Позивач вважає, що перевірка обставин, на яких ґрунтуються висновки відповідача про порушення ним трудового законодавства, проведена неналежним чином, а встановлені факти не дають підстав для висновку про порушення трудового законодавства, вимоги щодо усунення порушень трудового законодавства, що містяться в оспорюваному приписі, висунуті безпідставно. Такі вимоги, відповідно з п. 4.1 «Порядку проведення перевірки стану додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що проводиться посадовими особами Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю та його територіальних органів»(далі - Порядок проведення перевірки), затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики таїни від 21.03.2003р. № 72, відповідач має право висунути лише за наявності встановлених під час перевірки порушень законодавства про працю. Однак зазначені в Акті перевірки обставини фактично не є порушеннями.

Так само безпідставними є дії Відповідача, спрямовані на притягнення до адміністративної відповідальності посадових осіб Позивача за названими фактами.

Зокрема, в приписі зазначено, що на підприємстві працівники не ознайомлюються з умовами колективного договору, чим порушені вимоги ст.29 п.2 ч.І. КЗпП України (далі - КЗпП), та зобов'язано позивача ознайомлювати робітників з умовами колективного договору. Обов'язок роботодавця ознайомлювати робітників з умовами колективного договору дійсно визначений ст.29 КЗпП, однак висновок відповідача про невиконання цього обов'язку позивачем не ґрунтується на будь-яких фактичних обставинах. Зокрема, в Акті перевірки не визначено, на підставі чого відповідачем зроблено висновок про невиконання цього обов'язку позивачем та не наведено жодного випадку такого невиконання. Діюче законодавство не передбачає зобов'язання роботодавця проводити таке ознайомлення під розписку працівника. Згідно ст. 29 КЗпП, роботодавець зобов'язаний знайомити працівника під розписку про обставини, визначені в п.1. ч.І. цієї статті (тобто про умови праці, наявність шкідливих факторів та ін.), а ознайомлення з колективним договором передбачено п.2.ч.1. ст.29 КЗпП та може проводитись в будь-якій довільній формі.

Оскільки даними перевірки, що зазначені в Акті перевірки, наявність порушень законодавства не підтверджено, тож підстав для пред'явлення вимог про усунення порушень прав працівників та притягнення посадових осіб позивача до адміністративної відповідальності не існує.

В приписі зазначено, що на підприємстві допускаються випадки призначення строку випробування до трьох місяців при прийнятті на роботу робітників, чим порушені вимоги п. 2 ст. 27 КЗпП. Позивача зобов'язано привести строки випробування при прийнятті на роботу робітників у відповідність до вимог цієї статті. Як приклад порушення трудових прав працівників зазначено випадок, коли згідно з наказом № 2426-к від 13.12.2005р. призначено строк випробування три місяці водію навантажувача Вдовичу О.Я. Однак, зазначені обставини не свідчать про порушення трудових прав працівника, оскільки єдиний правовий наслідок призначення строку випробування при прийнятті на роботу - це право роботодавця звільнити працівника протягом такого строку на підставі ст. 28 КЗпП. В разі, якщо звільнення з цих підстав роботодавцем не проводилось, трудові права працівника фактично не порушені. Визначений в зазначеному наказі строк випробування є опечаткою, не потягнув за собою порушення трудових прав працівника та не може бути підставою для притягнення до адміністративної відповідальності посадових осіб позивача.

В приписі зазначено, що розміри оплати праці працівників на підприємстві позивача встановлені без врахування вимог ст. 96 КЗпП та ст. 6 Закону України «Про оплату праці», що виявляється в тому, що при наявності на підприємстві посад одного рівня (наприклад, начальника а відділу), посадові оклади передбачені різні. Крім того, посадові оклади працівникам кваліфікованої праці призначено нижче або на рівні окладів працівників некваліфікованої праці. Деяким працівникам встановлено посадові оклади на рівні мінімальної заробітної плати, що є порушенням ст. 11 Закону України «Про оплату праці», яка передбачає визначення мінімальних розмірів ставок заробітної плати генеральною угодою. Зважаючи, що Генеральною угодою передбачено встановлення мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду в розмірі 120 відсотків мінімальної заробітної плати, відповідачем зобов'язано привести розміри посадових окладів у відповідність до вимог ст. 96 КЗпП, ст. ст. 6, 11. Закону України «Про оплату праці».

Позивач зауважує на те, що вимоги відповідача про проведення перегляду посадових окладів є необґрунтованими, оскільки згідно ч. 2 ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Як зазначено в Акті перевірки, на підприємстві позивача діє колективний договір, укладений 02.03.2005р. між адміністрацією підприємства та трудовим колективом у встановленому законодавством порядку. Зазначений колективний договір пройшов державну реєстрацію в Жовтневому управлінні праці та соціального захисту населення, реєстраційний № 27 від 15.04.2005 р. Пунктом 3.2. цього колективного договору визначено, що мінімальний рівень заробітної плати на підприємстві встановлюється в розмірі, не менш ніж встановлений державою. Мінімальним рівнем зарплати, встановленим державою, відповідно до ч. 1. ст. 95 КЗпП є мінімальна заробітна плата.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про колективні договори та угоди», положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Як обґрунтування своїх вимог про проведення перегляду посадових окладів, відповідач посилається на Генеральну угоду між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців і підприємців та всеукраїнськими профспілками і профоб'єднаннями на 2004 - 2005 роки від 19.04.2004р. Сторонами зазначеної угоди є Кабінет Міністрів України, всеукраїнські об'єднання організацій роботодавців і підприємців (згідно переліку у Додатку № 1 до угоди) та всеукраїнські профспілк і профоб'єднаннями (згідно переліку у Додатку № 2 до угоди).

Позивач не є учасником жодної із організацій роботодавців, що підписали або приєднались до цієї угоди, рівно як і трудовий колектив підприємства позивача не делегував своїх повноважень жодної із всеукраїнських профспілок на укладення цієї угоди або приєднання до неї. Отже, адміністрація та трудовий колектив позивача не є суб'єктами, що перебувають в сфері дії сторін, що підписали Генеральну угоду, тому відповідно до ст. 9 Закону України «Про колективні договори та угоди»ця Генеральна угода не розповсюджує свою дію на таких суб'єктів. Підтвердженням того, що Генеральна угода не є регулятивним актом держави та її дія не розповсюджується автоматично на всіх суб'єктів, є, зокрема, додаток № 5 до Генеральної угоди, яким регулюється порядок приєднання до Генеральної угоди профспілок та організацій роботодавців. Взаємовідносини адміністрації та трудового колективу Позивача регулюються виключно трудовим законодавством та укладеним колективним договором.

Випадків призначення посадових окладів, нижчих від встановленої державою мінімальної заробітної плати, в акті перевірки не зазначено.

Відповідно, вимоги відповідача про приведення посадових окладів у відповідність до діючого законодавства не підлягають виконанню, так як посадові оклади на підприємстві позивача вже встановлені відповідно до законодавства та колективного договору. Порушення трудових прав працівників відсутнє та відповідно відсутні підстави для притягнення до адміністративної відповідальності посадових осіб позивача.

В приписі зазначено, що в порушення ст. 128 КЗпП, вимоги якої обмежують розмір відрахувань із заробітної плати, на підприємстві позивача при виплаті заробітної плати допускають випадки розміру відрахувань, який перевищує двадцять процентів заробітної плати, яка належить працівникові до виплати.

На підставі цього висновку відповідач зобов'язує позивача відрахування із заробітної плати привести у відповідність до вимог ст. 128 КЗпП.

Висновок відповідача ґрунтується на даних, зазначених в Акті перевірки, згідно яких за використання у роботі стільникового зв'язку із заробітної плати працівників проведені наступні відрахування: по м.Миколаєву - Капустеринська О.Ю. (10.2006р.), сума нарахованої заробітної плати складає 1100 грн., утримання за стільниковий зв'язок складають 356, 66 грн., або 32,4 %; Горелікова І.А.(12.2006р.) - сума нарахованої заробітної плати складає 1362, 20 грн., утримання за стільниковий зв'язок складає 1595, 37 грн., або 117,1 %; по Львівській філії (11.2006р.) - Борбулевич Я.І., сума нарахованої заробітної плати складає 375, 00 грн., утримання за стільниковий зв'язок складає 226, 20 грн., або 60,3 %; Бігун В.А. - сума нарахованої заробітної плати складає 1200 грн., утримання за стільниковий зв'язок складає 662, 96 грн., або 55,2 %.

Позивач вказує на те, що такі висновки не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та зроблені без належного вивчення підстав для таких відрахувань.

Зокрема, викладені в Акті дані про утримання в грудні 2006 року з працівника Гореліної І.А. суми 1595, 37 грн., що становить 117,1 % від її заробітної плати, не відповідають дійсності, оскільки згідно розрахункового листа цього працівника за грудень 2006 року сума нарахованої заробітної плати становить 2438, 20 грн. (а не 1362, 20 грн., як зазначено в Акті), а утримання за використання стільникового зв'язку в особистих цілях в такій сумі не проводилось.

Щодо утримань з заробітної плати працівників Капустеринської О.Ю., Борбулевич Я.Л., Бігун В.А., то такі відрахування були проведені не в порядку ст. 136 КЗпП України, яка регулює примусовий порядок утримань, а добровільно відраховані працівниками на підставі їх заяв, як передбачено ч. 5 ст. 130 КЗпП України.

Викладене підтверджується розрахунковим листои Гореліної І.А. за грудень 2006 року - фактичний розмір нарахованої заробітної плати та розмір утримань, що не відповідає даним, зазначеним в Акті перевірки; розрахунковими листами працівників Капустерінської О.Ю. за жовтень 2006 року, Борбулевич Я.Л. за листопад 2006 року, Бігун Д.А. за грудень 2006 року –фактичні розміри нарахованої заробітної плати та розмір утримань; заявами працівників Капустерінської О.Ю., Борбулевич Я.І., Бігун В.А. - добровільність відшкодування шкоди, заподіяної нецільовим використанням стільникового зв’язку зазначеними працівниками.

Відповідно до ч. 5 ст. 130 КЗпП України, працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. Зазначені в акті працівники подали відповідні заяви про добровільне відшкодування шкоди, заподіяної роботодавцю нецільовим використанням стільникового зв'язку, тим самим визнали факт спричинення шкоди, її розмір, та виявили намір добровільно її відшкодувати шляхом утримання з заробітної плати.

Такі дії є правом працівника. Згідно ст. 25 Закону України «Про оплату праці»забороняється будь-яким способом обмежувати право працівника розпоряджатись своєю заробітною платою. Тож таке добровільне відшкодування не є утриманнями з заробітної плати в розумінні трудового законодавства, а є добровільним розпорядженням працівника своєю зарплатою та його розмір не обмежується вимогами ст. 128 КЗпП України.

В приписи зазначено, що в порушення вимог ст. 136 КЗпП України, яка передбачає порядок покриття шкоди, заподіяної працівником, на підприємстві розпорядження готуються без дотримання термінів, визначених вказаною статтею. Утримання перевищують повний розмір заподіяної шкоди.

На підставі зазначених висновків відповідач зобов'язує позивача покриття шкоди, заподіяної працівниками проводити в порядку та в межах, передбачених ст.ст. 130, 136 КЗпП України.

Висновок відповідача про порушення терміну видання наказів про покриття шкоди в порядку ст. 136 КЗпП України ґрунтується на даних, зазначених в Акті перевірки, згідно з якими в тексті наказу від 31.03.2006р. № ТР-001774 не зазначено дату, коли виявлена шкода, та не визначений місяць, в якому слід провести утримання. Однак, той факт, що такі дані не зазначені в наказі, не є порушенням трудового законодавства, оскільки зазначена ст.136 КЗпП України не передбачає вимог до форми та змісту такого наказу. Зокрема, дата виявлення шкоди встановлюється не наказом, а іншим документом, яким вона безпосередньо зафіксована - актом інвентаризації, ревізії, тощо. Інших обставин, на підставі яких відповідач зробив висновок про порушення терміну видання цього наказу, в Акті перевірки не зазначено.

Висновок відповідача про утримання з заробітної плати працівників грошових сум, що перевищують повний розмір заподіяної матеріальної шкоді, не ґрунтується на фактичних обставинах справи. Підставою для такого твердження, в Акті перевірки зазначено, що згідно вказаного наказу від 31.03.2006 р. № ТР-001774 вирішено провести утримання з водія навантажувача Вдовича О.Я. в сумі 77, 94 грн., однак фактично згідно розрахункових листів утримання проводились в більших сумах. Зокрема, в березні 2006 року утримано 125, 00 грн., в квітні –100, 00 грн., в травні - 82, 16 грн., в червні –100, 00 грн., в липні –160, 00 грн.

Однак, як свідчать матеріали справи, утримання в березні 2006 року з працівника Вдовича О.Я. проведено на підставі двох наказів - а саме зазначеного наказу № ТР - 001774 від 31.03.2006 р., яким вирішено утримати суму 77, 94 грн., та наказу № ТР-001775 від 31.03.2006 р., яким вирішено утримати суму 47,06 грн. Отже, всього до утримання на підставі цих наказів в березні 2006 року належало 125, 00 грн., що й було здійснено відповідно розрахункового листа вказаного працівника.

Щодо утримань з заробітної плати цього працівника в наступні місяці, то такі утримання проводились на підставі інших відповідних наказів, що видавались після виявлення шкоди.

Таким чином, перевірка обставин, на яких ґрунтуються висновки відповідача про порушення строку видання наказів про покриття шкоди в порядку ст. 136 КЗпП України та про проведення утримань з заробітної плати працівників грошових сум, що перевищують розмір заподіяної ними шкоди, відповідачем проведена не належним чином, і встановлені факти не дають підстав для такого висновку. Відповідно, вимога про проведення покриття шкоди, заподіяної працівниками в порядку, передбаченому ст. 136 КЗпП України та в межах, визначених ст.130 КЗпП України, не повинна пред'являтись, так як така вимога, згідно з Порядком проведення перевірок, має бути висунута лише за наявності встановлених під час перевірки порушень прав працівників. Зазначені в Акті перевірки обставини фактично не є порушеннями.

Також в приписі зазначено, що в порушення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»на підприємстві взагалі не проводиться індексація грошових доходів в межах прожиткового мінімуму на величину приросту індексу споживчих цін. Так, при зміні посадових окладів з 01.01.2006р. з квітня по червень 2006 року, та при зміні посадових окладів з 01.07.2006р. у листопаді безпідставно не нарахована індексація. Величина приросту індексу споживчих цін, на який індексується заробітна плата, за квітень-червень становить 1,8 %, за листопад - 2%.

Відповідач вважає що зазначені факти свідчать, що заробітна плата на підприємстві нараховується працівникам не в повному обсязі, оскільки індексація відноситься до структури додаткової заробітної плати, на підставі чого відповідач вимагає від позивача нарахування індексації заробітної плати працівникам підприємства привести у відповідність до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»при наявності підстав. Зазначені факти також містяться в протоколах про адміністративні порушення та є однією з підстав для дій відповідача, спрямованих на притягнення до адміністративної відповідальності посадових осіб позивача.

Однак, висновок відповідача про порушення трудових прав працівників не відповідає фактичним обставинам та діючому законодавству з таких підстав.

Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»у разі, якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 5 Постанови КМУ від 17.07.2003р. № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»у разі підвищення грошових доходів населення випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції базовим місяцем вважається місяць, у якому мало місце таке підвищення.

Для проведення подальшої індексації або здійснення чергового підвищення доходів випереджаючим шляхом обчислення індексу споживчих цін здійснюється наростаючим підсумком починаючи з наступного за базовим місяця.

Нарахування сум індексації або проведення чергового підвищення грошових доходів випереджаючим шляхом здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, на підставі якого нарахована сума індексації перевищить суму підвищення доходів випереджаючим шляхом у базовому місяці.

Таким чином, в разі підвищення заробітної плати працівникам в урахуванням процесів інфляції випереджаючим шляхом, обов'язок підприємства щодо нарахування сум індексації виникає тільки після того, як сума нарахованої індексації відповідно до приросту індексу споживчих цін перевищить суму, на яку працівникам була збільшена заробітна плата випереджальним шляхом.

Відповідно до наказу № 63/01 від 06.12.2005р. в період з 01.01.2006р. по 01.02.2006р. на підприємстві позивача проводилось підвищення заробітної плати працівників випереджуючим шляхом. Підвищення заробітної плати в середньому по підприємству проведено в розмірі 26%. Таке підвищення заробітної плати перевищує суму індексації, яка мала бути б нарахована як наслідок приросту індексу споживчих цін.

Зокрема, водію навантажувача Вдовичу О.Я., якому, як зазначено в Акті перевірки, не нараховувалась індексація заробітної плати, заробітна плата була підвищена випереджуючим шляхом з 01.02.2006р. - збільшено посадовий оклад з 900, 00 грн. до 1100, 00 грн., тобто на 200, 00 грн. або 22,2%, що підтверджується копіями розрахункових листів цього працівника. В той же час сума індексації, яка мала бути б нарахована цьому працівнику, згідно розрахунків відповідача значно менша ніж розмір підвищення - за період квітня-червня 8, 93 грн. щомісяця, або 1,8%, за період листопада -2%. Відповідачем розрахунок суми в Акті не наведений.

З оглядом на викладене, суд дійшов висновку, що обставини, на які вказує відповідач, не є порушенням законодавства про працю, перевірка проведене не належним чином, отже, вимоги відповідача, висунуті позивачу в приписі № 74 від 26.02.2007р. є необґрунтованими та безпідставними, чим порушений Порядок проведення перевірки, затверджений наказом Мінпраці України від 21.03.2003р. № 72.

Дії відповідача, спрямовані на притягнення посадових осіб позивача до адміністративної відповідальності, які виявились в складанні протоколів про адміністративне правопорушення, також є безпідставними та ґрунтуються на не перевірених належним чином фактах.

Викладені висновки підтверджується й чинною Постановою Ленінського районного суду м.Миколаєва по справі № 3-3853/2007 року, якою встановлені слідуючи факти щодо проведення 26.02.2007р. Державною інспекцією праці у Миколаївській області додержання вимог законодавства про працю ДП «ТД «Сандора»: при перевірці не визначено, на підставі чого відповідачем зроблений висновок про невиконання позивачем обов’язку як роботодавця ознайомлювати своїх робітників з умовами колективного договору; визначений в наказі № 2426-к від 13.12.2005р. строк випробування водію навантажувача Вдовичу О.Я. є помилково написаним, тким, що потягнув за собою порушення трудових прав працівника та не може бути підставою для притягнення до адміністративної відповідальності посадових осіб позивача; посадові оклади на підприємстві позивача встановлені відповідно до законодавства та колективного договору; порушення трудових прав працівників відсутнє та відповідно відсутні підстави для притягнення до адміністративної відповідальності посадових осіб позивача; порушення ст. 128 КЗпП України на підприємстві позивача не було; той факт, що в наказах не зазначені данні про дату виявлення шкоди, не визначений місяць, в якому слід провести утримання –не є порушенням трудового законодавства, оскільки ст. 136 КЗпП не передбачено вимог до форми та змісту такого наказу.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства, у зв’язку з чим вони підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 158-163 КАСУ, - суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Позов задовольнити.

2. Визнати не чинним припис Територіальної державної інспекції праці у Миколаївській області № 74 від 26.02.2007р.

Постанова складена 21.12.2007р.

Постанова набирає законної сили в порядку ст. 254 КАС України.

Постанову може бути оскаржено в порядку передбаченому ст.185 КАС України.

Суддя

Д.М.Горобченко