ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

27.11.2007

Справа №2-7/12139-2007

За позовом Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» в особі Феодосійської філії Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» (98112, м. Феодосія, вул. Гарнаєва, 67-А, ідентифікаційний код 26178089)

До відповідача Феодосійського казенного оптичного заводу в особі структурного підрозділу – Житлово-комунального відділу «Опта» (98100, м. Феодосія, вул. Московська, 11)

Про стягнення 239085,38 грн.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача – Аркатова В. В., предст., дов. від 15.01.2007 р.

Від відповідача - не з’явився.

Суть справи: Орендне підприємство «Кримтеплокомуненерго» звернулось в особі Феодосійської філії Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» до Господарського суду АР Крим з позовом до Феодосійського казенного оптичного заводу в особі структурного підрозділу – Житлово-комунального відділу «Опта» про стягнення 239085,38 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем своїх обов’язків по повній та своєчасній оплаті поставленої за договором №80 від 02.11.2001 р. теплової енергії, через що заборгованість Феодосійського казенного оптичного заводу в особі структурного підрозділу – Житлово-комунального відділу «Опта» перед ОП «Кримтеплокомуненерго» в особі Феодосійської філії Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» за період з 01.01.2004 р. по 01.06.2007 р. складає 239085,38 грн. та в добровільному порядку не погашена.

Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що листом №1698 від 03.10.2005 р. Феодосійський казенний оптичний завод повідомив особі Феодосійську філію Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» про припинення дії договору №80 від 02.11.2001 р., а новий договір про постачання теплової енергії між сторонами укладений не був. Крім того, відповідач зазначив, що площі опалюваних приміщень, які вказані у позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки ряд мешканців квартир встановили та продовжують встановлювати автономне опалювання та уклали з позивачем прямі договори на відпуск теплової енергії. З урахуванням викладеного відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

08.11.2007 р. до ГС АР Крим від Житлово-комунального відділу «Опта» надійшла заява, в якій відповідач просить застосувати строк позовної давності.

У судовому засіданні представником Феодосійської філії Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» надані пояснення по справі, в яких позивач зазначив, що оскільки відповідачем в грудні 2005 року був підписаний акт звірки взаємних розрахунків із підтвердженням суми заборгованості, а також здійснювалися оплати, строк позовної давності на підставі статті 264 Цивільного кодексу України переривався, а тому пропущений не був. Вказані пояснення прийняті судом до розгляду.

Відповідач у судове засідання не з’явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце слухання справи був проінформований належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Розгляд справи відкладався у порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України. По справі оголошувалася перерва. Після закінчення перерви слухання справи було продовжено.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ :

02.11.2001 р. між Житлово-комунальним відділом «Опта» (Споживач) та Орендним підприємством «Феодосіятеплокомуненерго» (Теплопостачальна організація), правонаступником якого є ОП «Кримтеплокомуненерго» в особі Феодосійської філії ОП «Кримтеплокомуненерго», був укладений договір про постачання теплової енергії у вигляді гарячої води №80, п. 1 якого передбачено, що за цим Договором Теплопостачальна організація приймає на себе зобов’язання постачати Споживачу теплову енергію у вигляді гарячої води в необхідних йому обсягах, а Споживач зобов’язується укладати договори з орендаторами, квартиронаймачами, власниками квартир та вбудованих приміщень, сплачувати отриману теплову енергію по затвердженим тарифам в строки та в порядку, передбачені цим Договором.

Відповідно до п. 5.1 Договору розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються виключно в грошовій формі згідно встановлених тарифів за розрахунковий період. Розрахунковим періодом є календарний місяць.

У зв’язку з надходженням до позивача листа від 11.11.2003 р. між сторонами була укладена додаткова угода від 11.11.2003 р. до Договору №80 від 02.11.2001 р., за якою площа опалюваних об’єктів позивача була збільшена на 252,87 кв. м. (а. с. 11).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем належним чином виконувалися свої обов’язки за договором та поставлялася теплова енергія у вигляді гарячої води, на оплату якої відповідачу направлялися рахунки із зазначенням кількості спожитих Гкал теплової енергії, тарифом та загальної суми до сплати. Проте, вартість спожитої теплової енергії оплачувалася відповідачем несвоєчасно та не в повному обсязі, що призвело до виникнення заборгованості за період з 01.01.2004 р. по 01.06.2007 р. у розмірі 239085,38 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. При цьому, майново-господарськими, згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України, визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення стосовно господарських зобов’язань міститься в ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Судом не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що дія договору №80 від 02.11.2001 р. була припинена внаслідок направлення листа №1698 від 03.10.2005 р. (а. с. 168) з огляду на наступне.

Так, п. 9.1 Договору передбачено, що договір вступає в силу з 01 листопада 2001 р та діє до 01 листопада 2002 року та автоматично продовжується на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не надійде заяви однієї із сторін про відмову від цього договору або його перегляд.

Отже, вказаним пунктом договору передбачений строк, в межах якого сторона повинна повідомити іншу про намір розірвати договір – за місяць до закінчення строку його дії, тобто до 01 жовтня поточного року. У той же час, заява відповідача №1698 від 03.10.2005 р. була отримана Феодосійською філією Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» 11.10.2005 р., про що свідчить штамп вхідної кореспонденції позивача на зазначеному листі, тобто з порушенням передбаченого договором місячного строку. Таким чином, враховуючи порушення відповідачем порядку розірвання договору, передбаченого п. 9.1, зазначений договір не може вважатися розірваним.

Більш того, суд звертає увагу на те, що після направлення відповідачем листа №1698 від 03.10.2005 р. ним продовжувалася споживатися та оплачуватися теплова енергія, про що свідчать наявні в матеріалах рахунки та виписки з банківського рахунку. У той же час, частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, а згідно з частиною 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Отже, в будь-якому разі, при споживанні відповідачем поставленої теплової енергії, у нього виникає обов’язок щодо оплати її вартості.

Крім того, відповідно до п. 9.2 Договору №80 від 02.11.2001 р. Договір припиняє свою дію у випадках:

- закінчення строку, на якій він був укладений;

- взаємної згоди сторін про його припинення;

- прийняття рішення арбітражним судом;

- ліквідації сторін.

Проте, відповідач не надав суду доказів наявності будь-якої зі вказаних обставин, у той час як відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством для доведення такого роду фактів.

Додатково суд вважає за потрібне звернути увагу на те, що в п. 9.3 сторони передбачили, що припинення дії договору не звільняє Споживача від обовязку оплати за спожиту теплову енергії.

Не є переконливим також посилання відповідача на те, що позивачем не було враховано встановлення мешканцями жилих будинків автономного опалення в квартирах.

Так, з цього приводу суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що з наявних в матеріалах справи актів обстеження та відключення квартир від внутрішньодомових мереж ЦО та ЗГС (т. І, а. с. 181-201) вбачається, що автономне опалення було встановлено мешканцями жилого будинку №19 по вул. Старшинова в м. Феодосії.

Переліком обєктів теплопостачання, чкий зазначений в договорі №80 від 02.11.2001 р. (т. І, а. с. 9) встановлено, що в будинку №19 по вул. Старшинова в м. Феодосії встановлений прилад обліку, а тому вартість наданих по вказаного будинку послуг обчислювалася виходячи з показників лічильника. Вказаний факт підтверджує також наявні в матеріалах справи рахунки, з яких вбачається, що при розрахунку вартості наданих послуг позивачем враховувався обсяг лише фактично спожитої теплової енергії без урахування площі опалюваних приміщень.

З приводу посилання відповідача на перебіг трирічного строку позовної давності суд зазначає наступне.

Так, позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача заборгованості, що виникла за період з 01.01.2004 р. по 01.06.2007 р.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, ч. 1 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

У той же час, матеріали справи свідчать, що в грудні 2005р. відповідач, підписавши акт звірки взаємних розрахунків, фактично визнав свій борг перед ОП „Кримтеплокомуненерго" в особі Феодосійської філії в розмірі 279709,00грн. станом на 01.12.2005р., а також протягом 2006-2007 років частково сплачував цю заборгованість, про що свідчать відображені в платіжних дорученнях відповідача призначеннях платежів, зокрема, 29.05.2006р., 31.05.2006р., 24.07.2006р., 09.10.2006р., 28.11.2006р., 14.12.2006р., 07,02.2007р., 12.02.2007р., 12.03.2007р., 28.03.2007р., 05.04.2007р. - всього на суму 20 233грн., тобто вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, що відповідно до ст. 264 ЦК України було підставою для переривання строку позовної давності в даному випадку.

Отже, наведені вище обставини дозволяють суду зробити висновок, що строк позовної давності Феодосійською філією Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» пропущений не був.

Відповідач, всупереч положенням статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, не надав суду доказів погашення заборгованості у розмірі 239085,38 грн., через що суд вважає, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх обов’язків з договором №80 від 02.11.2001 р. в частині повної та своєчасної оплати вартості спожитої теплової енергії

За таких обставин, всебічно та в повному обсязі дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» в особі Феодосійської філії Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу підлягають стягненню з відповідача відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити.

2.          Стягнути з Феодосійського казенного оптичного заводу в особі структурного підрозділу – Житлово-комунального відділу «Опта» (98100, м. Феодосія, вул. Московська, 11, ідентифікаційний код 14310649) на користь Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» в особі Феодосійської філії Орендного підприємства «Кримтеплокомуненерго» (98112, м. Феодосія, вул. Гарнаєва, 67-А, ідентифікаційний код 26178089) заборгованість у розмірі 239085,38 грн., 2390,85 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.