ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м.Сімферополь, вул.Р.Люксембург/Речна, 29/11, к. 101
ПОСТАНОВА

Іменем України

09.07.2007

Справа
№2-7/8363-2007А

За
позовом: Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1(АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1)

До
відповідача: Республіканського комітету з охорони культурної спадщини
Автономної Республіки Крим (95011, м. Сімферополь, вул. Гоголя, 14)

Про
визнання недійсним висновку та спонукання до виконання певних дій.

Суддя господарського суду АР Крим І. І.
Дворний

Секретар судового засідання В. Є. Євген'єва

представники:

Від
позивача -  Запорожец К. К., предст.,
дов. від 22.01.2007 р.

Від
відповідача  - не з'явився.

Суть адміністративної  справи:

Суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1звернувся до Господарського суду АР Крим з
позовною заявою, в якій просить визнати недійсним висновок Республіканського
комітету з охорони культурної спадщини Автономної Республіки Крим №2778-п від
23.05.2005 р. про неможливість відведення земельної ділянки позивачу площею
0,0060 га по АДРЕСА_2, для розміщення кафе. Крім того, СПД ОСОБА_1. просить
зобов'язати відповідача виконати необхідні дії по узгодженню СПД ОСОБА_1.
можливості відведення земельної ділянки
площею 0,0060 га по АДРЕСА_2, для розміщення кафе.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що в листі №2778-п від 23.05.2005 р. відповідачем був
зроблений висновок про неможливість відведення земельної ділянки площею 0,0060
га, розташованої по АДРЕСА_2, для розміщення кафе, оскільки відповідно до
Постанови Уряду АР Крим №330 від 16.11.1995 р. земельна ділянка входить до
охоронної зони пам'ятників національного значення - парків Нижня Ореанда та
Лівадія №13, через що згідно зі ст. 5 Закону України «Про охорону культурної
спадщини», наказом Міністерства культури та мистецтв України №86 від 16.02.2005
р. всі види діяльності в охоронній зоні пам'ятників національного значення
повинні погоджуватися з центральним органом охорони культурної спадщини -
Державною службою охорони культурної спадщини України. Позивач вважає вказаний
висновок відповідача протиправним, оскільки Постанова Уряду АР Крим №330 від
16.11.1995 р. була прийнята на підставі повноважень, наданих Уряду АРК частиною
2 ст. 29 Закону України «Про охорону та використання пам'ятників історії та
культури», який втратив силу у зв'язку з прийняттям Закону України «Про охорону
культурної спадщини». Позивач також зазначив, що вказаний Закон містить не
безумовну заборону на здійснення робіт в межах зон охорони пам'ятників, а
тільки заборону на здійснення робіт без дозволу органу охорони культурної
спадщини. Крім того, СПД ОСОБА_1. звернув увагу на те, що вказана Постанова
Уряду АР Крим №330 від 16.11.1995 р. не була зареєстрована в органах юстиції,
що суперечить Указу Президента України «Про державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств та інших органів державної виконавчої
влади».

Ч. 3
ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що
адміністративний позов може містити вимоги, зокрема, про скасування або
визнання нечинним рішення відповідача суб'єкта владних повноважень повністю чи
окремих його положень. Однак, оскільки ч. 4 ст. 105 КАС України визначено, що
позовна заява може містити, крім визначених частиною третьою цієї статті, інші
вимоги на захист прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин,
формулювання позивачем вимог про визнання недійсним висновку відповідача
визнається судом правомірним.

Відповідач
у судове засідання не з'явився, заперечення на позов не надав, про причини
неявки суд не повідомив, хоча про час  та
місце слухання справи був проінформований належним чином рекомендованою
кореспонденцією.

Розгляд
справи відкладався у порядку ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд

встановив:

Відповідно
до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних
ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.

Ч. 1
ст. 123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок юридичним особам у
постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади
та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Згідно
з ч. 3 ст. 124 ЗК України аналогічний порядок передбачений і щодо передачі в
оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового
призначення та із земель запасу під забудову.

Як
вбачається з матеріалів справи заявою від 27.09.2004 р. Суб'єкт підприємницької
діяльності ОСОБА_1звернувся до Лівадійської селищної ради з проханням надати
дозвіл на розроблення проекту землеустрою з відведення земельної ділянки
орієнтованою площею 0,006 га для будівництва кафе на території
гаражно-будівельного кооперативу «Маяк» по вул. Виноградна, 8б в смт. Лівадія.

Рішенням
Лівадійської селищної ради 22 сесії 4 скликання №173 від 14.10.2004 р. були
затверджені матеріали попереднього узгодження місця розміщення кафе за адресою:
смт. Лівадія, вул. Виноградна. Вказаним рішенням було дозволено СПД ОСОБА_1.
протягом одного року розробити проект землеустрою з відведення земельної
ділянки орієнтованою площею 0,0060 га для розміщення кафе за адресою: смт.
Лівадія, вул. Виноградна.

Ч. 6
ст. 123 Земельного кодексу України передбачено, що проект відведення земельної
ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах,
природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та
охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної
експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної
адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у
місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають
рішення про надання земельної ділянки.

У
процесі розробки проекту відведення земельної ділянки відповідно до вимог ч. 6
ст. 123 Земельного кодексу України позивачем були отримані узгодження
Ялтинського міського управління земельних ресурсів (а. с. 24, 32), Ялтинської
СЕС (а. с. 27), Управління державної екологічної інспекції Південно-Кримського
регіону (а. с. 28-29),  Управління
головного архітектора Ялтинського міськвиконкому (а. с. 30-31), Виробничого
підприємства водопровідно-каналізаційного господарства Південного берегу Криму
(а. с. 35).

Проте,
листом №2778-п від 23.05.2005 р. Республіканський комітет з охорони культурної
спадщини повідомив позивачу, що земельна ділянка площею 0,0060 га по АДРЕСА_2
входить до охоронної зони пам'ятників національного значення - парків Нижня
Ореанда та Лівадія (зона №13 згідно додатку до Постанови Уряду АР Крим №330 від
16.11.1995 р. «Про затвердження історико-архітектурного опорного плану та
комплексного охоронного зонування пам'ятників історії, культури та природи
адміністративного району Великої Ялти»), через що згідно зі ст. 5 Закону
України «Про охорону культурної спадщини», наказом Міністерства культури та
мистецтв України №86 від 16.02.2005 р. усі види діяльності в охоронній зоні
пам'ятників національного значення повинні погоджуватися з центральним органом
охорони культурної спадщини - Державною службою охорони культурної спадщини
України.

Відповідно
до ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» зони охорони пам'ятки
(далі - зони охорони) - встановлювані навколо пам'ятки охоронна зона, зона
регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного
культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання.

Зі
змісту статей 2, 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини»
вбачається, що вказані зони повинні бути визначені топографічно.

Однак,
в матеріалах справи відсутні докази того, що межі зони охорони  №13 були винесені в натурі на місцевості.
Відсутні докази і того, що існує картографічний матеріал, що дозволяє
встановити розташування відповідних меж. Більш того, з наявного в матеріалах
справи листа відділу з питань регулювання земельних відносин Ялтинської міської
ради №2309/07 від 05.05.2007 р. вбачається, що на території м. Ялта не
проведені землевпорядні роботи по встановленню та виносу в натуру меж охоронних
зон навколо історико-культурних об'єктів.

В
листі №03/2429 від 10.05.2007 р. Управління головного архітектора Ялтинської
міської ради повідомляє, що історичні ареали населених пунктів Великої Ялти, у
тому числі і смт. Лівадія, є спеціально виділеними в населеному пункті
територіями історико-культурного значення з затвердженими межами, які зобов'язані
фіксуватися у всіх землевпорядних та містобудівних документах, та розглядатися
як специфічний об'єкт містобудівного проектування. На теперішній час в
містобудівну документацію зміни не внесені, оскільки межі таких територій не
затверджені та науково-проектна документація знаходиться на затвердженні
Міністерства культури та туризму України. На даний час місцеві правила забудови
знаходяться в стадії розроблення та не затверджені відповідними радами.

Вказані
листи відповідно до ст. 36 Господарського процесуального кодексу України
розцінюються судом як належні письмові докази у справі.

Відповідач
не надав суду доказів щодо розміщення зони охорони №13, її межі та місце
розташування земельної ділянки, на складання проекту відведення якої позивачеві
був наданий дозвіл рішенням Лівадійської селищної ради, у той час як відповідно
до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім
випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже,
відповідач не надав суду доказів того, що районі вищезазначеної земельної
ділянки орієнтованою площею 0,0060 га, розташованої в смт. Лівадія по вул.
Виноградна,  щодо якої позивачем   здійснювалися   заходи
по   відведенню,  знаходяться
будь-які   пам'ятники  та
доказів того, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель
історико-культурного призначення, а саме - до зони охоронюваного ландшафту
(зони № 13). Також в матеріалах справи відсутні документи про включення спірної
земельної ділянки до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, державних
земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землевпорядження та
іншої проектно-планувальної документації, межі охоронної зони не визначені на
місцевості в натурі, охоронне свідоцтво не видавалося. Таким чином, суд дійшов
висновку про те, що вказані обстави виключають можливість встановлення
наявності зони охоронюваного ландшафту в районі спірної земельної ділянки.

Крім
того, суд вважає за необхідне повідомити наступне.

Ст.
19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами
України. Вказане положення кореспондується зі статтями 1 і 8 Конституції
України, які визначають Україну як правову державу та закріплюють державний
принцип верховенства права.

Постанова
Уряду АР Крим №330 від 16.11.1995 р., яка покладена в основу висновку
Республіканського комітету з охорони культурної спадщини Автономної Республіки
Крим, була прийнята на підставі повноважень, наданих Уряду АРК частиною 2 ст.
29 Закону України «Про охорону та використання пам'ятників історії та
культури». Проте, вказаний Закон втратив силу у зв'язку з прийняттям Закону
України «Про охорону культурної спадщини».

Постановою
Уряду АР Крим №330 від 16.11.1995 р. затверджений історико-архітектурний план і
комплексне охоронне зонування пам'ятників історії і культури і природи
адміністративного району «Великої Ялти», відповідно до яких, у ряді цих зон
заборонено нове будівництво. Однак, ці положення Постанови суперечать  п. 3 ст. 32 Закону України «Про охорону
культурної спадщини», який містить не безумовну заборону на здійснення
будівельних, архітектурних або ландшафтних перетворень в межах зони охорони
пам'ятників, а тільки на здійснення робіт без дозволу органу охорони культурної
спадщини.

Відповідно
до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи
керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади,
органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та
законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти,
прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Таким
чином, з огляду на викладене, посилання Республіканського комітету з охорони
культурної спадщини Автономної Республіки Крим в листі №2778-п від 23.05.2005
р. на Постанову Уряду АР Крим №330 від 16.11.1995 р. не є правомірними,
оскільки вказана положення цієї Постанови не відповідають чинному законодавству
України.

За
таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, а тому
підлягають задоволенню в повному обсягу.

Судовий збір у розмірі 3,40 грн. у порядку ч.
1 ст. 94, п. 1, 2 ч. 3 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України, п. п. „б” п. 1 ст. 3 Декрету Кабінету
Міністрів України “Про державне мито”, підлягає стягненню з Державного бюджету
України на користь позивача.

У порядку п. 3 ст. 160, п. 4 ст. 167 Кодексу
адміністративного судочинства України вступна та резолютивна частини постанови
оголошені та підписані у судовому засіданні 09.07.2007 р. Повний текст
постанови складений та підписаний 13.07.2007 р.

Приймаючі до уваги викладене, керуючись
ст. ст. 158 - 163, п. 4 ст. 167   Кодексу
адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1.
Позов задовольнити.

2.
Визнати недійсним висновок Республіканського комітету з охорони культурної
спадщини Автономної Республіки Крим (95011, м. Сімферополь, вул. Гоголя, 14)
№2778-п від 23.05.2005 р. про неможливість відведення Суб'єкту підприємницької
діяльності ОСОБА_1(АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) земельної ділянки
площею 0,0060 га по АДРЕСА_2, для розміщення кафе.

3.
Зобов'язати Республіканський комітет з охорони культурної спадщини Автономної
Республіки Крим (95011, м. Сімферополь, вул. Гоголя, 14) виконати необхідні дії
по узгодженню Суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_1(АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) можливості відведення земельної ділянки  площею 0,0060 га по АДРЕСА_2, для розміщення
кафе.

4.
Стягнути з Державного бюджету України (р/р 0002 в банку одержувача:
Управління держказначейства в АР Крим, МФО 824026, одержувач: Держбюджет, м.
Сімферополь, ОКПО 34740405) на користь Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1(АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 3,40 грн. витрат зі сплати
судового збору.

Виконавчий лист видати
після вступу постанови в законну силу за заявою особи, на користь якої ухвалено
рішення.

Судом
роз'яснено сторонам положення ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства
України,  відповідно якої Постанова суду,
яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі,
для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

У
разі неподання заяви про апеляційне оскарження, Постанова набирає законної сили
через 10 днів з дня її проголошення.

Якщо
після подачі заяви про апеляційне оскарження, апеляційна скарга не подана, Постанова
вступає в закону силу через 20 днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Постанова
може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Дійсну
Постанову направити на адресу сторін рекомендованою кореспонденцією

Суддя
Господарського суду

Автономної
Республіки Крим                                        Дворний
І.І.