КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2007                                                                                           № 24/222-23/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Лосєва А.М.

суддів:            Лосєва А.М.

Зубець Л.П.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Вєнніков О.Д. – дов. №03611/03 від 05.01.2006р.;

від відповідача - у судове засідання 24.10.2007р. не з’явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ДП "Квеєнбергер - Україна"

на рішення Господарського суду м.Києва від 26.03.2007

у справі № 24/222-23/16 (Демидова А.М.)

за позовом                               ДП "Квеєнбергер - Україна"

до                                                   ТОВ "Догуш Іншаат Тіджарет Лімітед Шіркеті"

про                                                  стягнення 17936,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за Договором №283-С від 17.01.2005р. у розмірі 16 436,22 грн. (14 795,54 грн. – основний борг, 1 334,54 грн. – пеня, 306,80 грн. – 3% річних), 265,00 грн. витрат по сплаті державного мита, 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, 1 500,00 грн. витрат по оплаті послуг адвоката.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, в порушення умов договору, не оплатив надані йому позивачем послуги, а отже, порушив свої договірні зобов’язання, що призвело до виникнення заборгованості.

Відповідач проти позовних вимог заперечував, просив суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що позивач просить оплатити виконання ним тих послуг, які не були передбачені Договором №283-С від 17.01.2005р.

Рішенням Господарського суду міста Києва по справі №24/222-23/16 від 26.03.2007р. в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним Рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати Рішення Господарського суду міста Києва по справі №24/222-23/16 від 26.03.2007р., прийнявши нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з’ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, зокрема, положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2007р. апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні 03.10.2007р.

У судовому засіданні 03.10.2007р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 17.10.2007р., з 17.10.2007р. до 24.10.2007р., про що представників сторін повідомлено під розписку.

У судовому засіданні представник позивача подав письмові пояснення по справі від 11.10.2007р.

У судовому засіданні 24.10.2007р. представник позивача подав письмові пояснення до апеляційної скарги б/н від 24.10.2007р.

Представник відповідача у судове засідання 24.10.2007р. не з’явився, про причини нез’явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань від представника відповідача до суду не надходило, про місце, дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивача у судових засіданнях підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях до неї, просив суд скасувати Рішення Господарського суду міста Києва по справі №24/222-23/16 від 26.03.2007р., прийнявши нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі позивача, просив суд відмовити в її задоволенні та залишити без змін Рішення Господарського суду міста Києва по справі №24/222-23/16 від 26.03.2007р. як таке, що прийнято з повним та всебічним з’ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

17.01.2005р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання брокерських послуг №283-С (далі за текстом - Договір).

Згідно з пп.1.1 п.1 Договору, позивач (Брокер) зобов'язався представляти інтереси відповідача (Замовник) як митний брокер по здійсненню пов'язаних з митним оформленням вантажів.

17.01.2005р. між сторонами було підписано Доповнення №1 до Договору, в якому сторони погодили та встановили вид і вартість послуг, пов'язаних з митним оформленням вантажів.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з наступного.

Діяльність митного брокера регулюється главою 26 Митного кодексу України, “Положенням про діяльність підприємств, що здійснюють декларування на підставі договору”, затвердженим наказом Державної митної служби України №340 від 22.07.1997р. (далі за текстом – Положення).

В п.2.8 Положення передбачено, що власник вантажу зобов'язаний давати доручення на виконання функцій тільки в цілому. При цьому, обмеження повноважень декларанта виконанням тільки частини функцій не допускається.

Послуги, надані брокером, згідно з Доповненням №1 до Договору, входять в коло обов'язків брокера відповідно до п.2.2 вказаного Положення.

Митний брокер зобов'язаний надавати консультації власникам (володільцям) вантажів щодо вимог митного законодавства України; сприяти працівникам митниці під час митного оформлення вантажів; здійснювати контроль за своєчасністю і повнотою сплати митних платежів власником (володільцем) вантажу (пп.“д”, пп.“з”, пп.“о” п.2.2 Положення).

Відповідно до п.2.10 Положення, брокер зобов'язаний зберігати всю документацію пов'язану із здійсненням своєї діяльності.

Суд першої інстанції в своєму рішенні зазначає про те, що документів, які б засвідчували фактичну діяльність позивача із здійснення операцій в галузі митної справи, зокрема, за Договором №283-С від 17.01.2005р. в повному обсязі суду надано не було.

Відповідач у відзиві на позов вказував на те, що в ході виконання послуг та в момент здачі-приймання виконаних робіт позивачем (виконавцем) не було надано підтверджуючої документації на виконання певних видів робіт, а саме щодо виконання послуг з контролю митної вартості товару та консультаційних послуг. Тобто, послуги, виконані позивачем за Договором, є неузгодженими з відповідачем, і, як наслідок, не прийняті останнім, сума, що підлягає сплаті за виконані послуги, взаємно не узгоджена, у зв’язку з чим сторонами не підписано як акту звірки взаєморозрахунків, так і акту виконаних робіт.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту порушення відповідачем договірних зобов’язань, а тому вимоги про зобов'язання вчинити дії по підписанню акту виконаних робіт та стягнення суми боргу, пені і 3% річних були визнані судом необґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено (ст. 224 Господарського кодексу України).

В ст. 193 Господарського кодексу України визначені загальні умови виконання господарських зобов’язань, згідно з якими суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов’язків.

В ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

У ст. 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В ст. 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов‘язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В ст. 527 Цивільного кодексу України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до приписів ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом та якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Укладаючи договір та Доповнення №1, яке є його невід’ємною частиною, сторони погодили між собою всі його істотні умови.

З матеріалів справи вбачається, що в Доповненні №1 до Договору наведено повний перелік та вартість робіт, пов’язаних з митним оформленням вантажів, які повинен виконувати позивач, як брокер, відповідно до Договору №283-С від 17.01.2005р.

Згідно зі ст. 176 Митного кодексу України, митний брокер (посередник) - це підприємство, що здійснює декларування товарів і транспортних засобів, які переміщуються через митний кордон України, і має ліцензію на право здійснення митної брокерської діяльності, видану спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи. Митним брокером може бути тільки підприємство-резидент. Від імені цього підприємства декларування товарів і транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон України, може здійснювати його відокремлений структурний підрозділ (філія, представництво тощо).

Митний брокер здійснює брокерську діяльність відповідно до норм цього Кодексу та ліцензійних умов, що затверджуються спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування та органом ліцензування.

Взаємовідносини митного брокера з особою, яку він представляє, визначаються договором доручення (ст. 177 Митного кодексу України).

Права та обов'язки митного брокера визначені ст. 179 Митного кодексу України, згідно з якою митний брокер виконує повноваження в обсязі, встановленому за дорученням особи, яку він представляє, здійснювати будь-які операції, пов'язані з пред'явленням митному органу товарів, транспортних засобів та документів на них до митного оформлення.

Митний брокер має право здійснювати свої функції з декларування товарів і транспортних засобів у будь-якому митному органі України.

Вчиняючи дії, передбачені частиною першою цієї статті, митний брокер виконує всі обов'язки і несе відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 181 Митного кодексу України, інформація, отримана митним брокером та його працівниками від особи, яку вони представляють у процесі здійснення митних процедур, може використовуватися виключно для цілей цих процедур.

За розголошення інформації, що становить комерційну таємницю або є конфіденційною, митний брокер несе відповідальність відповідно до закону.

Як уже зазначалось вище, діяльність митних брокерів (декларантів) регулюється також Положенням про діяльність підприємств, що здійснюють декларування на підставі договору, затвердженого Наказом Державної митної служби України №340 від 22.07.1997р., в преамбулі якого визначено, що це Положення розроблено відповідно до Митного кодексу України і норми його поширюються на всі підприємства в Україні, що допущені митницею до декларування і здійснюють його на підставі договору.

Підприємство, що здійснює декларування на підставі договору, має право від свого імені за рахунок і за дорученням власника (володільця) вантажу самостійно здійснювати наступні операції в галузі митної справи:

а) декларувати товари, транспортні засоби та інші предмети;

б) подавати митному органу України документи, необхідні для митного оформлення;

в) пред'являти митниці товари, транспортні засоби та інші предмети, що декларуються;

г) забезпечувати сплату митних платежів, установлених для товарів, транспортних засобів та інших предметів, що декларуються;

д) виконувати в межах своєї компетенції інші дії, необхідні для митного оформлення та митного контролю товарів і транспортних засобів, що декларуються;

е) оскаржувати у визначеному порядку рішення митних органів України (п.2.1 Положення).

Підприємство, що здійснює декларування на підставі договору, зобов'язане:

а) заявляти за затвердженою формою, відповідно до прийнятих строків, дані про товари та їх митні режими, а також інші відомості, необхідні для митного оформлення;

б) на вимогу митного органу пред'являти митниці товари, транспортні засоби та інші предмети, що переміщуються через митний кордон України;

в) надавати митному органу України документи, що містять відомості, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення;

г) перевіряти дійсність документів, необхідних для митного оформлення, отриманих від власника (володільця) вантажу;

д) на вимогу митного органу України бути присутнім при митному оформленні товарів і транспортних засобів та сприяти працівникам митниці під час митного оформлення вантажів;

е) здійснювати на вимогу митниці визначення кількості, завантаження, розвантаження, перевантаження товарів, виправлення пошкодженої упаковки, відкриття упаковки, пакування чи перепакування товарів, що підлягають митному оформленню, а також відкриття приміщень та інших місць, де можуть знаходитися зазначені товари;

є) правильно нараховувати митні платежі;

ж) сплачувати митні платежі, встановлені для задекларованих товарів, якщо це передбачено угодою підприємства, що здійснює декларування на підставі договору, з власником (володільцем) вантажу;

з) здійснювати у формах, які не суперечать чинному законодавству України, контроль за своєчасною і повною сплатою митних платежів власником (володільцем) вантажу;

и) сприяти, при необхідності, проведенню ветеринарного, фітосанітарного та інших видів державного контролю, якому підлягають задекларовані товари, транспортні засоби та інші предмети;

і) дотримуватись умов та обмежень щодо використання товарів, транспортних засобів та інших предметів, розпорядження ними, якщо митне оформлення не завершено;

ї) негайно інформувати митні органи про пошкодження тари й упаковки, невідповідність товарів відомостям про них у транспортних, комерційних та інших документах, які мають відношення до митної справи;

к) забезпечувати відповідність використовуваних ним засобів автоматичного оброблення інформації та програмних продуктів засобам автоматичного оброблення інформації та продуктам, що використовуються митними органами України;

л) подавати для ознайомлення суб'єктам зовнішньоекономічної діяльності, на їх вимогу, свідоцтво про визнання підприємства декларантом, Положення про діяльність підприємств, що здійснюють декларування на підставі договору, та інформацію про умови угоди між підприємством, що здійснює декларування на підставі договору, та власником (володільцем) вантажу;

м) вести реєстр укладених договорів із власниками (володільцями) вантажів та подавати митниці, на її вимогу, угоди між підприємством, що здійснює декларування на підставі договору та власниками (володільцями) вантажів;

н) перевіряти повноваження власника (володільця) щодо приналежності йому товарів, транспортних засобів та інших предметів;

о) надавати консультації власникам (володільцям) вантажів щодо вимог митного законодавства України;

п) користуватися послугами виключно тих осіб, уповноважених на декларування, які зараховані до штату підприємства, що здійснює декларування на підставі договору;

р) протягом трьох робочих днів інформувати митницю про факти прийому на роботу або звільнення з роботи особи, уповноваженої на декларування;

с) забезпечувати відповідність знань осіб, уповноважених на декларування, які зараховані до штату підприємства, що здійснює декларування на підставі договору, до вимог, передбачених митним законодавством України;

т) здійснювати інші обов'язки, які визначені в інших нормативних актах Державної митної служби України (п.2.2 Положення).

При здійсненні митного оформлення підприємство, що здійснює декларування на підставі договору, виконує обов'язки і несе відповідальність у повному обсязі як власник (володілець), що самостійно переміщує товари чи інші предмети через митний кордон України (п.2.3 Положення).

Взаємовідносини підприємства, що здійснює декларування на підставі договору, з власником (володільцем) вантажу базуються на договірній основі. Такий договір укладається в письмовій формі (п.2.6 Положення).

Власник (володілець) вантажу повинен давати доручення на виконання функцій, перелічених у п.2.1 цього Положення, тільки в цілому. Доручення на виконання одних і тих же функцій щодо партії вантажів декільком підприємствам, що здійснюють на підставі договору, або обмеження повноважень зазначеного підприємства виконанням тільки частини цих функцій або виконанням операцій у межах однієї функції не дозволяється (п.2.8 Положення).

Права, обов'язки і відповідальність підприємств, що здійснюють декларування на підставі договору, не можуть бути обмежені договором між зазначеним підприємством та власником (володільцем) вантажу (п.2.9 Положення).

На виконання умов Договору та Доповнення №1 до нього, протягом січня-лютого 2005р. позивачем були надані (брокерські) послуги, пов’язані з митним оформленням вантажів.

Послуги, надані в січні 2005р., були оплачені відповідачем в повному обсязі. Тоді як, послуги, надані позивачем в лютому 2005р., відповідач відмовився оплачувати.

Виконання позивачем умов Договору та надання брокерських послуг в лютому 2005р. підтверджується належним чином оформленими вантажними митними деклараціями, з відповідною відміткою митного органу (т.с.1, а.с.18-23) та рахунком-фактурою №ТК-0000015 від 04.02.2005р. (т.с.1, а.с.24). Окрім того, факт отримання оригіналів вантажних митних декларацій та вантажу відповідачем не заперечується.

Відповідно до п.6.1 Договору (т.с.1, а.с.14), Замовник зобов’язався здійснити оплату протягом 10 календарних днів з моменту виставлення рахунку.

Проте, станом на момент звернення з позовом до суду та розгляду справи в суді апеляційної інстанції, рахунок-фактуру №ТК-0000015 від 04.02.2005р. відповідачем не оплачено, чим порушено договірні зобов’язання щодо оплати наданих позивачем брокерських послуг.

Перелік наданих позивачем послуг, вказаний в рахунку-фактурі №ТК-0000015 від 04.02.2005р. та Акті здачі-приймання робіт (надання послуг) №ТК-0000015, відповідає вимогам п.2.2 Положення про діяльність підприємств, що здійснюють декларування на підставі договору та Доповнення №1 до Договору, але апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження надання позивачем консультаційних послуг на суму 1 620,00 грн. (без ПДВ).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем підтверджено факт надання брокерських послуг лише на суму 13 175,54 грн., тому судом визнаються обґрунтованими та підлягають задоволенню вимоги про зобов’язання відповідача підписати Акт виконаних робіт та стягнення з відповідача 13 175,54 грн. основного боргу за Договором.

Щодо вимог про стягнення з відповідача пені та 3% річних судом було встановлено наступне.

Відповідно до приписів ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Правові наслідки порушення зобов'язання наведені в ст. 611 Цивільного кодексу України, згідно з якою у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України, штрафні санкції це господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В ст. 232 Господарського кодексу України встановлено порядок застосування штрафних санкцій, згідно з яким нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В п.6.1 Договору встановлено, якщо протягом обумовленого сторонами періоду оплату не буде здійснено – позивач (Брокер) нараховує пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми виставленого рахунку.

Зважаючи на те, що при розгляді справи було підтверджено порушення відповідачем своїх договірних зобов’язань щодо здійснення оплати вартості наданих позивачем брокерських послуг у лютому 2005р., а також виходячи з того, що сума основного боргу відповідача за Договором становить 13 175,54 грн., апеляційний суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача пені та 3% річних також підлягають частковому задоволенню, а саме пеня у сумі 1 188,06 грн. та 3% річних у розмірі 273,00 грн.

Доказів на спростування вищевикладеного відповідачем суду не надано.

Таким чином, за результатами розгляду справи апеляційний суд дійшов висновку про неповне з’ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, зокрема, щодо виконання сторонами своїх договірних зобов’язань, а також неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Оскільки при розгляді справи апеляційним судом було встановлено, що судом першої інстанції при прийнятті Рішення по справі №24/222-23/16 від 26.03.2007р. було неповно з’ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, апеляційна скарга Дочірнього підприємства “Квеєнбергер-Україна” підлягає частковому задоволенню, а Рішення Господарського суду міста Києва по справі №24/222-23/16 від 26.03.2007р. – скасуванню, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

В ст. 44 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В матеріалах справи (т.с.1, а.с.12) наявне платіжне доручення №9033 від 07.12.2005р., яким позивач підтверджує свої витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 1 500,00 грн.

Апеляційний суд не приймає дане платіжне доручення як належний доказ понесення позивачем витрат на послуги адвоката, оскільки в графі “Призначення платежу” вказано “оплата послуг адвоката відповідно до договору №8 від 07.12.2005р.”, але в матеріалах справи вказаний договір відсутній.

Окрім того, отримувачем грошових коштів в платіжному дорученні зазначено СПДФО Буяновську Т.С., тоді як в матеріалах справи відсутнє свідоцтво або його належним чином засвідчена копія про право названої особи на зайняття адвокатською діяльністю.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення ним оплати саме послуг адвоката у сумі 1 500,00 грн. і вказана сума йому не відшкодовується.

Згідно з приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на сторони в наступному розмірі: на позивача у сумі 40,25 грн. (27,32 грн. державного мита за подання позовної заяви, 12,93 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу), на відповідача – у сумі 327,11 грн. (222,04 грн. державного мита, 105,07 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу).

У зв’язку з частковим задоволенням апеляційної скарги позивача, витрати по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги покладаються на позивача у сумі 13,65 грн., на відповідача - у сумі 111,02 грн.

Окрім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що при поданні позовної заяви сума позовних вимог була визначена позивачем із включенням до неї суми витрат на оплату послуг адвоката, хоча вказана сума входить до складу судових витрат і відшкодовується в порядку, встановленому розділом VІ Господарського процесуального кодексу України.

Порядок сплати державного мита визначений Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”. В пп. “а” п.2 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” визначено, що за подання заяв майнового характеру сплачується ставка державного мита у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 1 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян

З огляду на викладене, при поданні позовної заяви позивач повинен був сплатити державне мито у розмірі 249,36 грн. (85,00 грн. – немайнові вимоги, 164,36 грн. – вимоги майнового характеру), проте, згідно з платіжними дорученнями №167 від 30.01.2006р., №8037 від 28.11.2005р., №8038 від 28.11.2005р., позивач сплатив державне мито у загальній сумі 265,00 грн.

Відповідно до пп. “г” п.2 ст. 3 вищевказаного Декрету, за подання апеляційної скарги на рішення судів сплачується державне мито у розмірі 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті у разі подання заяви для розгляду спору в першій інстанції, а із спорів майнового характеру - 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Таким чином, за подання апеляційної скарги позивач повинен був сплатити державне мито у розмірі 124,68 грн., хоча з наявного у матеріалах справи платіжного доручення №854 від 11.04.2007р. вбачається, що позивач сплатив державне мито у сумі 132,50 грн.

Отже, при поданні позовної заяви та апеляційної скарги позивачем було сплачено державне мито у більшому розмірі, ніж передбачено діючим законодавством.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України, сплачене державне мито підлягає поверненню частково або повністю у випадку внесення мита в більшому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 77, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства “Квеєнбергер-Україна” задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва по справі №24/222-23/16 від 26.03.2007р. скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

4. Зобов’язати Товариство з обмеженою відповідальністю “Догуш Інштаат Тіджарет Лімітед Шіркеті” підписати з Дочірнім підприємством “Квеєнбергер-Україна” Акт виконаних робіт за Договором №283-С від 17.01.2005р. про надання брокерських послуг.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Догуш Інштаат Тіджарет Лімітед Шіркеті” (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 36-б, п/р №7400 в АБ “ІНГ Банк України”, МФО 300539, ) на користь Дочірнього підприємства “Квеєнбергер-Україна” (Київська область, Бориспіль-7, аеропорт, п/р №26005664 в Бориспільському філіалі АППБ “Аваль”, МФО 321789, код ЄДРПОУ 3045653) 13 175,54 грн. (тринадцять тисяч сто сімдесят п’ять гривень 54 копійки) заборгованості за Договором №283-С від 17.01.2005р., 1 188,06 грн. (одну тисячу сто вісімдесят вісім гривень 06 копійок) пені, 273,00 грн. (двісті сімдесят три гривні 00 копійок) 3% річних, 222,04 грн.(двісті двадцять дві гривні 04 копійки) державного мита, 105,07 грн. (сто п’ять гривень 07 копійок) витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Догуш Інштаат Тіджарет Лімітед Шіркеті” (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 36-б, п/р №7400 в АБ “ІНГ Банк України”, МФО 300539, ) на користь Дочірнього підприємства “Квеєнбергер-Україна” (Київська область, Бориспіль-7, аеропорт, п/р №26005664 в Бориспільському філіалі АППБ “Аваль”, МФО 321789, код ЄДРПОУ 3045653) 111,02 грн. (сто одинадцять гривень 02 копійки) державного мита за подання апеляційної скарги.

7. Повернути Дочірньому підприємству “Квеєнбергер-Україна” з Державного бюджету України надмірно сплачене державне мито за подання позовної заяви у розмірі 15,64 грн., згідно платіжних доручень №8038 від 28.11.2005р., №9032 від 07.12.2005р., та надмірно сплачене державне мито за подання апеляційної скарги у розмірі 07,82 грн., згідно платіжного доручення №854 від 11.04.2007р.

8. Матеріали справи №24/222-23/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

9. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя                                                                      Лосєв А.М.

Судді                                                                                          Лосєв А.М.

Зубець Л.П.

01.11.07 (відправлено)