КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2007                                                                                           № 15/206-42/425

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Григоровича О.М.

суддів:                                          Гольцової  Л.А.

Рябухи  В.І.

при секретарі:                     Решоткіній Т.О.

За участю представників:

-позивача: Бернацька О.В. (дов. від 06.03.07 №14-74),

-відповідача: Литвиненко Л.І. (дов. від 27.12.06 № юр-670/д),

Тарасевич М.К. (дов. від 27.12.06 № юр-600/д),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта"

на рішення Господарського суду м.Києва від 28.09.2005

у справі № 15/206-42/425 (Паламар П.І.)

за позовом                               Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до                                                   Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта"

про                                                  стягнення боргу, неустойки, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов"язання, ціна позову 87 140 177, 12 грн.,

(у справі оголошувалася перерва з 11.04.07 по 25.04.07),

ВСТАНОВИВ:

У червні 2004 року Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (далі – позивач) звернулася до Господарського суду м. Києва з позовною заявою від 25.05.04 № 14/1–29 до Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта” (далі – відповідач) про стягнення з відповідача 54781750грн. заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу від 02.12.03 № 29/892а-Г (далі – договір від 02.12.03 № 29/892а-Г), 6480002грн. 50коп. пені, 3834722грн. 50коп. штрафу, 1032786грн. 30коп. інфляційних, 540000грн. 21коп. річних, а також господарських витрат, понесених ним по справі.

Заявою від 18.02.05 № 14/174, поданою через канцелярію Господарського суду м. Києва, позивач збільшив суму позовних вимог, зазначивши, що просить стягнути з відповідача 54781750грн. основного боргу, 6784560грн. 95коп. інфляційних, 1743804грн. 92коп. річних, 19995338грн. 75коп. пені та 3834722грн. 50коп. штрафу, що разом склало 87140177грн. 12коп.

Заяву про збільшення позовних вимог вмотивовано тим, що, на думку позивача, відповідач порушив зобов’язання за договором від 02.12.03 № 29/892а-Г щодо строку розрахунків за переданий йому природний газ більше ніж на тридцять днів та відповідно до вимог частини 2 статті 22, частини 2 статті 231 Господарського кодексу України останній має сплатити на користь позивача, який є суб’єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, пеню у розмірі 0,1 відсотка від простроченої суми платежу та додатково штраф у розмірі семи відсотків від простроченої суми платежу. Також позивачем було збільшено суми інфляційних та річних.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач стверджував, що всупереч умовам  договору від 02.12.03 № 29/892а-Г та додаткової угоди до нього від 29.12.03 №1  відповідач не оплатив вартість 195 000 000м3 природного газу, переданого йому протягом грудня 2003 – січня 2004 років.

Відповідач заперечував проти вимог, викладених у заяві про збільшення суми позову, посилаючись на відсутність заборгованості та наявність боргу позивача, що має місце на підставі мирової угоди від 20.05.03, укладеної сторонами та затвердженої ухвалою Господарського суду м. Києва у справі № 30/404, договору від 29.12.2000 № 29/419–Г/14/83 та додаткових угод до нього від 29.12.2000 №1/3, від 17.05.02 № 1, від 07.08.02 № 2, від 03.02.03 № 3, договору від 18.04.03 №29/152–Г, договору від 29.12.03 № 29/14/1473/1025–Г.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 23.02.05 у справі № 15/206 (головуючий суддя Хоменко М.Г., судді Пилипенко О.Є., Шабунін С.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача  54781750грн. основного боргу, 6784560грн. 95коп. інфляційних, 1743804грн. 92коп. річних, 10025060грн. 25коп. пені, 3834722грн. 50коп. штрафу, 1700 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно–технічне забезпечення судового процесу.

В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій, посилаючись на неналежне дослідження обставин та матеріалів справи, просить рішення скасувати, відмовивши позивачеві у задоволенні його вимог.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.04.05 у справі № 15/206 апеляційну скаргу відповідача було задоволено частково. На користь позивача було стягнуть 54781750грн. основного боргу, 6784560грн. 95коп. інфляційних, 1743804грн. 92коп. річних, 5012530грн. 12коп. пені, 3834722грн. 50коп. штрафу та відшкодовано господарські витрати у повній сумі. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду від 14.06.05 у справі №15/206 касаційну скаргу відповідача задоволено частково. Скасовано рішення Господарського суду м. Києва від 25.02.05 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.04.05, а справу передано до Господарського суду м. Києва на новий розгляд в іншому складі суддів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.08.05 справу №15/206 прийнято суддею П.І. Паламар до свого провадження та присвоєно їй №15/206-42/425.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 28.09.05 у справі №15/206-42/425 (суддя Паламар П.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 54781750грн. основного боргу, 6784560грн. 95коп. інфляційних, 1743804грн. коп. річних, 3834722грн. 50коп. штрафу, 10025060грн. 25коп. пені, відшкодовані господарські витрати в повній сумі.

У позові в іншій частині позову відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати у зв’язку із порушенням місцевим судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного встановлення судом обставин справи та порушення прав та законних інтересів відповідача та прийняти нове рішення, повністю відмовивши позивачеві у задоволенні його вимог.

Зокрема, відповідач послався на постанову Вищого господарського суду України від 14.06.05 у справі № 15/206, якою було скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.04.05 та рішення господарського суду м. Києва від 25.02.05, а справу передано до Господарського суду м. Києва на новий розгляд.

Як вбачається зі постанови ВГСУ, скасування згаданих судових рішень мало місце з підстав їх невідповідності Постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення” та порушення статей 38, 43, 65, 84, 105 ГПК України щодо забезпечення повного, об’єктивного та всебічного розгляду справи. У постанові Вищого господарського суду України було зазначено, що суди не проаналізували заяву позивача від 18.02.05 № 14/174 про збільшення суми позовних вимог, проте погодились з новим розрахунком суми позову. Частково задовольняючи вимоги про стягнення пені та присуджуючи до стягнення з відповідача 10025060грн. 25коп., місцевий суд не навів розрахунків, які б свідчили про обґрунтованість стягнення саме цієї суми.

До того ж судом не з’ясовувалося питання наявності умов цивільно–правової відповідальності відповідача. Суд не перевірив доводи відповідача про відсутність його вини у несвоєчасному розрахунку і взагалі можливість такого розрахунку через наявність безспірного боргу перед ним позивача у розмірі, який перевищує ціну позову, зокрема, чи дійсно має місце такий борг, як він впливає на можливість відповідача розрахуватися за даними вимогами, чи вживались заходи щодо припинення зобов’язань зарахуванням зустрічних вимог і які саме.

Позивач вважає рішення місцевого суду законним та таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу відповідача – без задоволення.

13.12.05 відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення судово–бухгалтерської експертизи. Позивач просив суд залишити це клопотання без задоволення, стверджуючи, що визначення стану розрахунків між сторонами не потребує спеціальних знань.

Клопотання відповідача було задоволено ухвалою суду від 14.12.05 з тих підстав, що проведення експертизи з врахуванням змісту первинних бухгалтерських документів, регістрів бухгалтерського обліку та документів податкової звітності, в тому числі декларацій розрахунків тощо, потребує саме спеціальних знань.

Отримавши від Київського НДІ судових експертиз висновок судово–бухгалтерської експертизи № 5123/5124 у справі № 15/206–42/425, судова колегія ухвалою від 13.03.07 поновила провадження у справі.

Ухвалою колегії суддів Київського апеляційного господарського суду від 11.04.07 строк розгляду справи на підставі ст. 69 Господарського процесуального кодексу України було продовжено.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні і додатково надані докази, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

02.12.03 між сторонами по справі було укладено договір № 29/892а-Г купівлі-продажу природного газу, відповідно до умов якого позивач (продавець) зобов’язався передати відповідачеві (покупець) у грудні 2003 року природний газ в кількості 85000000м3 загальною вартістю 23481250грн., отриманий на виконання Угоди між Україною та Туркменистаном про постачання природного газу з Туркменистану в Україну в 2002-2006 роках від 14.05.01, а відповідач – прийняти та не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем поставки, оплатити природний газ по ціні 276, 25 грн./1000м3 .

Відповідно до п. 10.1 договору від 02.12.03 № 29/892а-Г він вважається укладеним з дати підписання його уповноваженими представниками сторін та діє в частині поставки газу до 31.12.03, а в частині проведення розрахунків за газ – до їх повного здійснення.

29.12.03 між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору від 02.12.03 № 29/892а-Г, згідно з якою сторони дійшли згоди про додаткову поставку позивачем відповідачу природного газу у січні 2004 року в кількості 110000000м3 та збільшення у зв’язку з цим загальної вартості переданого газу до 54781750грн., а також продовження строку дії договору в частині поставки газу до 31.01.04.

Загальний обсяг природного газу, отриманого відповідачем за договором від 02.12.03 № 29/892а-Г та додатковою угодою до нього від 29.12.03 № 1 у грудні 2003 року та січні 2004 року від позивача, склав  195 млн. куб.м. на загальну суму 54781750,00 грн. без ПДВ ( ставка ПДВ – 0%).

Частково задовольняючи позов, місцевий суд, зокрема, послався на заяву відповідача від 28.02.05 № юр-435-197, з якої вбачається, що в рахунок виконання зобов’язання за договором від 02.12.03 № 29/892а-Г та додаткової угоди до нього від 23.12.03 № 1 відповідачем зараховано зобов’язання позивача, що виникло на підставі мирової угоди від 20.05.03, затвердженої ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.03 у справі № 30/404.

Зробивши висновок, що, уклавши мирову угоду від 20.05.03, сторони відповідно до вимог статті 220 Цивільного кодексу УРСР змінили зобов’язання позивача з грошового на негрошове, суд першої інстанції зазначив, що з цих підстав, враховуючи вимоги статті 601 ЦК України, проведення зарахування таких вимог є неправомірним.

Колегія суддів не може погодитись з такою думкою з наступних підстав.

З заяви позивача від 18.02.05 № 14/174 про збільшення позовних вимог вбачається, що він просить стягнути з відповідача 54781750грн. основного боргу та інші суми за природний газ, переданий останньому протягом грудня 2003 – січня 2004 років.

Отже, з врахуванням змісту пункту 4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України (далі – ГК України) до правовідносин сторін слід застосовувати ГК України.

Згідно з частиною 1 статті 139 ГК України майном у цьому Кодексі визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб’єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб’єктів.

Відповідно до частини 5 статті 139 ГК України коштами у складі майна суб’єктів господарювання є гроші у національній та іноземній валюті, призначені для здійснення товарних відносин цих суб’єктів з іншими суб’єктами, а також фінансових відносин відповідно до законодавства.

Як вбачається зі змісту мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.03 у справі № 30/404, та заяви відповідача від 28.02.05 № юр-435-197, в основу розрахунків сторони поклали саме вартісне визначення, виходячи з якого встановили кількість природного газу, яку позивачу слід передати для погашення заборгованості перед відповідачем.

За зазначених обставин, висновок суду першої інстанції про зміну зобов’язання позивача з грошового на негрошове є помилковим.

Первинні бухгалтерські документи (акти прийому–передачі природного газу, податкові накладні тощо), якими були оформлені господарські операції з постачання природного газу та проведення розрахунків грошовими коштами, а також шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за заявами відповідача від 28.02.05 № юр–434–198 та № юр–435–197, складені відповідачем у відповідності до вимог Закону України від 16.07.99 № 996-ХІУ ”Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку від 24.05.95 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 №168/704, Закону України від 03.04.97 №168/97-ВР ”Про податок на додану вартість” (із змінами і доповненнями), тобто відповідають вимогам чинного законодавства України і підтверджують проведення господарських операцій.

Розрахунки відповідача з позивачем за природний газ, поставлений у грудні 2003 року та січні 2004 року за договором від 02.12.03 № 29/892а-Г та додатковою угодою до нього № 1, грошовими коштами не проводились.

Зазначене вище підтверджується також висновком судово–бухгалтерської експертизи на підставі змісту первинних бухгалтерських документів, регістрів бухгалтерського обліку та документів податкової звітності сторін. Крім того, експертизою було встановлено таке.

Припинення зобов’язань відповідача за договором від 02.12.03 №29/892а-Г та додатковою угодою до нього № 1 шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за заявами відповідача від 28.02.05 № юр–434–198 та № юр–435–197 відображено у бухгалтерському та податковому обліках відповідача у відповідності з вимогами статей 601, 602 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), Закону України від 16.07.99 № 996–ХІУ ”Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку від 24.05.95 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 № 168/704, Закону України від 03.04.97 №168/97-ВР "Про податок на додану вартість", тобто з додержанням порядку зарахування зустрічних однорідних вимог, а також ведення бухгалтерського обліку та звітності.

Разом з тим, позивачем припинення зобов’язань відповідача за договором від 02.12.03 № 29/892а-Г та додатковою угодою до нього № 1 шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за заявами відповідача від 28.02.05 № юр–434–198 та № юр–435–197 в документах бухгалтерського обліку та звітності не відображено.

На момент укладення договору від 02.12.03 № 29/892а-Г та додаткової угоди до нього від 29.12.03 № 1 заборгованість позивача перед відповідачем за договором від 18.04.03 № 29/152-Г та додатковими угодами до нього складала 88126097грн. 47коп. (з урахуванням ПДВ), за договором від 29.12.2000 № 29/419-Г/14/83 та додатковими угодами до нього – 143912273грн. 62коп. (з урахуванням ПДВ), за договором від 01.01.99 №3/17/14/78 та додаткових угодах до нього – 177349121грн. 03коп. (з урахуванням ПДВ).

За результатами дослідження документів про спірні правовідносини, що склалися між відповідачем та позивачем під час виконання господарських договорів, укладених сторонами, встановлено, що станом на 01.09.05 заборгованість позивача перед відповідачем за договором від 18.04.03 № 29/152-Г складала 88126097грн. 47коп.

За іншими договорами, зокрема, за договором від 02.12.03 № 29/892-а, за договором від 18.04.03 № 29/152-Г, за договором від 29.12.2000 №29/419-г/14/83 заборгованість відсутня.

Розбіжності у визначенні сум заборгованості між сторонами згідно з укладеними договорами виникли внаслідок невідображення позивачем припинення зобов’язань відповідача за доґовором від 02.12.03 № 29/892а-Г та додатковою угодою № 1 шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за заявами відповідача від 28.02.05 № юр–434–198 та № юр–435–197.

Заперечуючи проти висновків судово–бухгалтерської експертизи, позивач, посилаючись на частину 2 статті 601 ЦК України, вважає, що, виходячи з її змісту, зарахування зусрічних однорідних вимог може здійснюватися лише за згодою на це обох сторін.

На думку колегії суддів, таке заперечення позивача є хибним з огляду на наступне.

За загальним правилом, зарахування взаємних вимог як підстава припинення зо бов’язання може здійснюватися за наявності сукупності умов, зак ріплених у статті 601 ЦК України. По–перше, зарахуванню підлягають лише зустрічні вимоги, тобто вимоги, що випливають з двох різних зобов’язань, сторонами в яких є одні й ті ж самі особи, кожна з яких в одному зобов’язанні виступає кредитором, а у другому – боржни ком. По–друге, зустрічні вимоги мають бути однорідними, тобто такими, предмет виконання яких є однаковим (наприклад, сплата певної суми грошей). По–третє, строк виконання зустрічних та од норідних умов має настати, або є таким, що не був встановлений чи визначений моментом пред’явлення вимоги. За наявності сукуп ності цих умов для зарахування достатньо заяви однієї зі сторін, згоди іншої сторони для цього не потрібно (хоча вона може й бу ти), оскільки зарахування є одностороннім правочином. Така заява може бути зроблена однією стороною іншій сторо ні безпосередньо, а може бути оформленою у вигляді зустрічної по зовної заяви.

Колегією суддів взято до уваги, що, відповідно до матеріалів справи,  у правовідносинах сторін відсутні умови, передбачені статтею 602 ЦК України.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати підлягають перерозподілу.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103–105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта” задовольнити.

Рішення Господарського суду м. Києва від 28.09.05 у справі № 15/206-42/425  скасувати.

У задоволенні позову Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”  відмовити повністю.

Стягнути з Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” на користь Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта” 12 750 грн. державного мита, сплаченого при подачі апеляційної скарги, 2 748 грн. витрат за проведення судово-бухгалтерської експертизи.

Видачу наказу на  виконання  даної  постанови  доручити Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Григорович О.М.

Судді                                                                                          Гольцова  Л.А.

Рябуха  В.І.

04.05.07 (відправлено)