КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2007                                                                                           № 6/69

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Мартюк А.І.

суддів:            Зубець Л.П.

Лосєва А.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Атаманчук Л.Р., дов. № 59 від 19.12.2006р.

відповідача : Вегера Л.О., дов. № 31-28000-11/09 від 12.06.2007р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерство фінансів України

на рішення Господарського суду м.Києва від 03.07.2007

у справі № 6/69 (Ковтун С.А.)

за позовом                               Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр художньої гімнастики "Школа Дерюгіних"

до                                                   Міністерство фінансів України

про                                                  визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 6/69 від 03.07.2007р. поновлено строк позовної давності. Позов задоволено частково. Визнано недійсним з моменту укладання п. 1.1 договору № 66 від 04.11.1994р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “Центр художньої гімнастики “Школа Дерюгіних” та Міністерством фінансів України в частині оплати 25 відсотків річних за надання бюджетної позички. Стягнуто з Міністерства фінансів України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр художньої гімнастики “Школа Дерюгіних” 85 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Міністерство фінансів України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду у справі № 6/69 від 03.07.2007р. та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія Київського апеляційного суду встановила наступне.

Судом встановлено, що 04.11.1994р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “Центр художньої гімнастики “Школа Дерюгіних” та Міністерством фінансів України було укладено договір № 66 про надання Міністерством фінансів України бюджетної позички товариству з обмеженою відповідальністю "Центр художньої гімнастики "Школа Дерюгіних" (далі - Договір) в розмірі 100 млрд. крб. (1000000 грн.) терміном на 2 роки до 01.12.1996 з оплатою 25% річних (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.1 договору позивач зобов'язався спрямувати зазначену у договорі суму на проведення проектних робіт по будівництву об'єкту, зазначеного у п. 1.1 договору, та повернути одержані кошти та нараховані відсотки до 01.12.1996р.

Вказаний Договір було укладено на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 805-р від 01.11.1994р.

На час укладення Договору основи організації бюджетної системи Української РСР визначались Законом України "Про бюджетну систему Української РСР" від 05.12.1990.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про бюджетну систему Української РСР" республіканський бюджет забезпечує необхідними коштами фінансування заходів у галузі економічного і соціального розвитку, що мають загальнореспубліканське значення. Через республіканський бюджет здійснюється перерозподіл частини фінансових ресурсів між областями і містами республіканського підпорядкування з метою забезпечення всебічного розвитку їх економіки, зростання матеріального добробуту та культурного рівня життя народу.

Одним із видів видатків республіканського бюджету, згідно зі ст. 6 Закону України "Про бюджетну систему Української РСР", є видатки на фінансування виробничого і невиробничого будівництва, геологорозвідувальних та проектно-пошукових, природоохоронних та інших робіт, що здійснюються відповідно до загальнореспубліканських програм.

В силу ст. 8 Закону України "Про бюджетну систему Української РСР" республіканський бюджет затверджується Верховною Радою шляхом прийняття Закону про бюджет на кожний бюджетний рік.

Частиною 1 статті 9 Закону України "Про бюджетну систему Української РСР" передбачено, що Рада Міністрів Української РСР організує виконання республіканського бюджету через Міністерство фінансів Української РСР, міністерства, державні комітети, відомства і виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів Української РСР.

Асигнування у Державному бюджету на 1994 рік встановлені статтею 3 Закону України "Про Державний бюджет України на 1994 рік", серед яких передбачено асигнування на бюджетні позички.

Таким чином, оскільки чинним на час укладення Договору законодавством передбачалась можливість надання бюджетних позичок, організація надання яких, в силу ст. 9 Закону України "Про бюджетну систему Української РСР", здійснюється Кабінетом Міністрів України через Міністерство фінансів, надання позики не суперечило законодавству України.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позивальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівні кількість речей того ж роду і якості.

Отже, в силу закону, договір позики є безоплатним.

Також заборону встановлювати проценти по грошових та інших зобов'язаннях було передбачено ст. 170 ЦК УРСР, згідно з якою проценти по грошових та інших зобов'язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов'язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі.

Бюджетним законодавством, що діяло на час укладення Договору, не передбачалась можливості надання сплатної бюджетної позички.

З огляду на викладене, умова Договору, яка встановлює сплату двадцяти п'яти процентів річних, не відповідає вимогам ст.ст. 170, 374 ЦК УРСР.

Крім того, доводи відповідача щодо можливого застосування до спірних правовідносини аналогії закону є необгрунтованими з огляду на наступне.

Зокрема, за загальним правилом, аналогія закону можлива тоді, коли цивільні відносини не врегульовані Цивільним кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, і вони регулюються іншими правовими нормами, які регулюють подібні за змістом цивільні відносини.

В даному випадку безоплатність позики є одним із кваліфікаційних елементів вказаного зобов'язання, що відрізняє його від інших, що свідчить про відсутність такої підстави для застосування аналогії закону як не врегулювання цивільних відносини.

Крім того, плата за користування коштами за своєю правовою природою, відрізняється від неустойки та трьох процентів річних. Останні носять характер відповідальності за невиконання зобов'язання, тобто є негативним цивільно-правовим наслідком порушення свого обов'язку. У той же час, плата за користування коштами є тим позивним результатом, для досягнення якого укладається договір. Отже, за змістом ці відносини є різними, що також свідчить про відсутність підстав для застосування аналогії.

Наслідком невідповідності договору вимогам закону в силу ст. 48 ЦК УРСР є її недійсність.

Згідно з ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Оскільки недійсність умови договору, яка встановлює сплату двадцяти п'яти процентів річних, не тягне недійсність інших частин договору, в силу ст. 60 ЦК УРСР визнанню недійсною підлягає тільки вказана умова договору.

Враховуючи те, що чинне на момент укладення спірного договору законодавства не передбачало нарахування процентів за користування бюджетними коштами, наданими на умовах позички, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що спірний договір не відповідає нормам чинного на час його укладення законодавства в частині.

Також, як вбачається з матеріалів справи, клопотання позивача про відновлення пропущеного строку позовної давності на підставі ст. 80 ЦК УРСР є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Зі змісту клопотання вбачається, що про порушення оспорюваним договором прав та законних інтересів позивача на отримання бюджетної позички у повній відповідності до положень чинного законодавства, тобто, безвідсоткової бюджетної позички, позивачу стало відомо після порушення господарським судом міста Києва провадження у справі № 11/9-а за позовом Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва до товариства з обмеженою відповідальністю "Центр художньої гімнастики "Школа Дерюгіних" про стягнення 9450797,25 грн. простроченої заборгованості ухвалою від 10.01.2007, тому позовну заяву про визнання недійсним Договору, який порушує права позивача, було подано до господарського суду міста Києва 22.01.2007.

Позивач також зазначає, що порушення його прав оспорюваним договором мало місце у зв'язку з нарахуванням Державною податковою інспекцією у Печерському районі міста Києва на підставі зазначеного договору понад суми основного боргу 25 відсотків за користування коштами за тринадцять років, а також пені на суму основного боргу та на суму відсотків за користування бюджетною позичкою на загальну суму 9450797,25 грн.

Відповідно до пункту 7 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи щодо підписання договору зі сторони відповідача не уповноваженою особою є необгрунтованими.

Відповідно до ст. 29 ЦК УРСР юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням).

Відповідно до п. 8 Положення "Про Міністерство фінансів України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 147 від 27.02.1993, Міністерство фінансів України очолює Міністр, який призначається відповідно до Конституції України.

Міністр має заступників, яких за його поданням призначає Кабінет Міністрів України. Розподіл обов'язків між заступниками Міністра провадиться Міністром.

Таким чином, Міністр фінансів наділений на підставі закону відповідними повноваженнями щодо представництва Міністерства фінансів України у відносинах з іншими органами державної влади та місцевого самоврядування, а також підприємствами, установами та організаціями з усіх питань, що стосуються виконання покладених на Міністерство функцій відповідно до норм законодавства.

Указом Президента України № 377/94 від 06.07.1994 Германчука П.К. було призначено Міністром фінансів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 523 від 01.08.1994 Гончарука М.О. було призначено першим заступником Міністра фінансів України, якого увільнено від зазначеної посади 12.12.1994 Указом Президента України № 762/94 від 12.12.1994.

Наказом Міністерства фінансів України № 76 від 06.09.1994, згідно з яким Міністром фінансів України Германчуком П.К. було установлений розподіл обов'язків по керівництву роботою управлінь та відділів Міністерства і підвідомчих організацій.

Таким чином колегія суддів вважає, що договір було підписано зі сторони Міністерства фінансів України уповноваженою особою - першим заступником міністра Гончаруком М.О., який діяв в межах своїх повноважень.

Крім того, колегія Київського апеляційного господарського суду не погоджується з місцевим судом в частині стягнення з Міністерства фінансів України на користь позивача 85 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, оскільки порушено ст. 49 ГПК України.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати державного мита.

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов’язані з розглядом справи, покладаються:

При частковому задоволенні позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, судові витрати підлягають поділу порівну.

Враховуючи вищевикладене, колегія Київського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга Міністерства фінансів України підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду м. Києва у справі № 6/69 від 03.07.2007р. підлягає зміні в частині стягнення з Міністерства фінансів України судових витрат, в іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 6/69 від 03.07.2007р. поновлено строк позовної давності. Позов задоволено частково. Визнано недійсним з моменту укладання п. 1.1 договору № 66 від 04.11.1994р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “Центр художньої гімнастики “Школа Дерюгіних” та Міністерством фінансів України в частині оплати 25 відсотків річних за надання бюджетної позички. Стягнуто з Міністерства фінансів України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр художньої гімнастики “Школа Дерюгіних” 85 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Міністерство фінансів України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду у справі № 6/69 від 03.07.2007р. та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія Київського апеляційного суду встановила наступне.

Судом встановлено, що 04.11.1994р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “Центр художньої гімнастики “Школа Дерюгіних” та Міністерством фінансів України було укладено договір № 66 про надання Міністерством фінансів України бюджетної позички товариству з обмеженою відповідальністю "Центр художньої гімнастики "Школа Дерюгіних" (далі - Договір) в розмірі 100 млрд. крб. (1000000 грн.) терміном на 2 роки до 01.12.1996 з оплатою 25% річних (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.1 договору позивач зобов'язався спрямувати зазначену у договорі суму на проведення проектних робіт по будівництву об'єкту, зазначеного у п. 1.1 договору, та повернути одержані кошти та нараховані відсотки до 01.12.1996р.

Вказаний Договір було укладено на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 805-р від 01.11.1994р.

На час укладення Договору основи організації бюджетної системи Української РСР визначались Законом України "Про бюджетну систему Української РСР" від 05.12.1990.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про бюджетну систему Української РСР" республіканський бюджет забезпечує необхідними коштами фінансування заходів у галузі економічного і соціального розвитку, що мають загальнореспубліканське значення. Через республіканський бюджет здійснюється перерозподіл частини фінансових ресурсів між областями і містами республіканського підпорядкування з метою забезпечення всебічного розвитку їх економіки, зростання матеріального добробуту та культурного рівня життя народу.

Одним із видів видатків республіканського бюджету, згідно зі ст. 6 Закону України "Про бюджетну систему Української РСР", є видатки на фінансування виробничого і невиробничого будівництва, геологорозвідувальних та проектно-пошукових, природоохоронних та інших робіт, що здійснюються відповідно до загальнореспубліканських програм.

В силу ст. 8 Закону України "Про бюджетну систему Української РСР" республіканський бюджет затверджується Верховною Радою шляхом прийняття Закону про бюджет на кожний бюджетний рік.

Частиною 1 статті 9 Закону України "Про бюджетну систему Української РСР" передбачено, що Рада Міністрів Української РСР організує виконання республіканського бюджету через Міністерство фінансів Української РСР, міністерства, державні комітети, відомства і виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів Української РСР.

Асигнування у Державному бюджету на 1994 рік встановлені статтею 3 Закону України "Про Державний бюджет України на 1994 рік", серед яких передбачено асигнування на бюджетні позички.

Таким чином, оскільки чинним на час укладення Договору законодавством передбачалась можливість надання бюджетних позичок, організація надання яких, в силу ст. 9 Закону України "Про бюджетну систему Української РСР", здійснюється Кабінетом Міністрів України через Міністерство фінансів, надання позики не суперечило законодавству України.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позивальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівні кількість речей того ж роду і якості.

Отже, в силу закону, договір позики є безоплатним.

Також заборону встановлювати проценти по грошових та інших зобов'язаннях було передбачено ст. 170 ЦК УРСР, згідно з якою проценти по грошових та інших зобов'язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов'язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі.

Бюджетним законодавством, що діяло на час укладення Договору, не передбачалась можливості надання сплатної бюджетної позички.

З огляду на викладене, умова Договору, яка встановлює сплату двадцяти п'яти процентів річних, не відповідає вимогам ст.ст. 170, 374 ЦК УРСР.

Крім того, доводи відповідача щодо можливого застосування до спірних правовідносини аналогії закону є необгрунтованими з огляду на наступне.

Зокрема, за загальним правилом, аналогія закону можлива тоді, коли цивільні відносини не врегульовані Цивільним кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, і вони регулюються іншими правовими нормами, які регулюють подібні за змістом цивільні відносини.

В даному випадку безоплатність позики є одним із кваліфікаційних елементів вказаного зобов'язання, що відрізняє його від інших, що свідчить про відсутність такої підстави для застосування аналогії закону як не врегулювання цивільних відносини.

Крім того, плата за користування коштами за своєю правовою природою, відрізняється від неустойки та трьох процентів річних. Останні носять характер відповідальності за невиконання зобов'язання, тобто є негативним цивільно-правовим наслідком порушення свого обов'язку. У той же час, плата за користування коштами є тим позивним результатом, для досягнення якого укладається договір. Отже, за змістом ці відносини є різними, що також свідчить про відсутність підстав для застосування аналогії.

Наслідком невідповідності договору вимогам закону в силу ст. 48 ЦК УРСР є її недійсність.

Згідно з ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Оскільки недійсність умови договору, яка встановлює сплату двадцяти п'яти процентів річних, не тягне недійсність інших частин договору, в силу ст. 60 ЦК УРСР визнанню недійсною підлягає тільки вказана умова договору.

Враховуючи те, що чинне на момент укладення спірного договору законодавства не передбачало нарахування процентів за користування бюджетними коштами, наданими на умовах позички, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що спірний договір не відповідає нормам чинного на час його укладення законодавства в частині.

Також, як вбачається з матеріалів справи, клопотання позивача про відновлення пропущеного строку позовної давності на підставі ст. 80 ЦК УРСР є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Зі змісту клопотання вбачається, що про порушення оспорюваним договором прав та законних інтересів позивача на отримання бюджетної позички у повній відповідності до положень чинного законодавства, тобто, безвідсоткової бюджетної позички, позивачу стало відомо після порушення господарським судом міста Києва провадження у справі № 11/9-а за позовом Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва до товариства з обмеженою відповідальністю "Центр художньої гімнастики "Школа Дерюгіних" про стягнення 9450797,25 грн. простроченої заборгованості ухвалою від 10.01.2007, тому позовну заяву про визнання недійсним Договору, який порушує права позивача, було подано до господарського суду міста Києва 22.01.2007.

Позивач також зазначає, що порушення його прав оспорюваним договором мало місце у зв'язку з нарахуванням Державною податковою інспекцією у Печерському районі міста Києва на підставі зазначеного договору понад суми основного боргу 25 відсотків за користування коштами за тринадцять років, а також пені на суму основного боргу та на суму відсотків за користування бюджетною позичкою на загальну суму 9450797,25 грн.

Відповідно до пункту 7 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи щодо підписання договору зі сторони відповідача не уповноваженою особою є необгрунтованими.

Відповідно до ст. 29 ЦК УРСР юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням).

Відповідно до п. 8 Положення "Про Міністерство фінансів України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 147 від 27.02.1993, Міністерство фінансів України очолює Міністр, який призначається відповідно до Конституції України.

Міністр має заступників, яких за його поданням призначає Кабінет Міністрів України. Розподіл обов'язків між заступниками Міністра провадиться Міністром.

Таким чином, Міністр фінансів наділений на підставі закону відповідними повноваженнями щодо представництва Міністерства фінансів України у відносинах з іншими органами державної влади та місцевого самоврядування, а також підприємствами, установами та організаціями з усіх питань, що стосуються виконання покладених на Міністерство функцій відповідно до норм законодавства.

Указом Президента України № 377/94 від 06.07.1994 Германчука П.К. було призначено Міністром фінансів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 523 від 01.08.1994 Гончарука М.О. було призначено першим заступником Міністра фінансів України, якого увільнено від зазначеної посади 12.12.1994 Указом Президента України № 762/94 від 12.12.1994.

Наказом Міністерства фінансів України № 76 від 06.09.1994, згідно з яким Міністром фінансів України Германчуком П.К. було установлений розподіл обов'язків по керівництву роботою управлінь та відділів Міністерства і підвідомчих організацій.

Таким чином колегія суддів вважає, що договір було підписано зі сторони Міністерства фінансів України уповноваженою особою - першим заступником міністра Гончаруком М.О., який діяв в межах своїх повноважень.

Крім того, колегія Київського апеляційного господарського суду не погоджується з місцевим судом в частині стягнення з Міністерства фінансів України на користь позивача 85 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, оскільки порушено ст. 49 ГПК України.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати державного мита.

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов’язані з розглядом справи, покладаються:

При частковому задоволенні позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, судові витрати підлягають поділу порівну.

Враховуючи вищевикладене, колегія Київського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга Міністерства фінансів України підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду м. Києва у справі № 6/69 від 03.07.2007р. підлягає зміні в частині стягнення з Міністерства фінансів України судових витрат, в іншій частині рішення слід залишити без змін.

Головуючий суддя                                                                      Мартюк А.І.

Судді                                                                                          Зубець Л.П.

Лосєв А.М.