ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

10.12.2007
Справа №2-7/11756.2-2007

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Остап» (96200, смт. Роздольне, вул. аеродромна, 65)

До відповідачів: 1) Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13); 2) Головного управління Держаного казначейства України в Автономній Республіці Крим (95015, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, 19); 3) Акціонерного комерційного банку «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» (95001, м. Сімферополь, вул. Більшовицька, 24)

Третя особа – Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Автономної Республіки Крим (м. Сімферополь, вул. Чернишевського, 2)

Про стягнення 65 076,05 грн.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача – не з’явився.

Від відповідачів  - 1) Єрмачков А. Ю., предст., дов. №08/01-12/3353 від 26.09.2007 р.; 2) Лукашевич К. В., предст., дов. №23-11.0/02-3607 від 29.05.2007 р.; 3) Тимофєєва Н. Є., предст., дов. №55 від 16.06.2007 р.

Від третьої особи – не з’явився.

Суть справи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Остап» звернулося до Господарського суду Автономної Республіки Крим з позовною заявою до Відділу Державної виконавчої служби Роздольненського районного управління юстиції АР Крим та Державного казначейства в Роздольненському районі про стягнення 65076,05 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, на підставі Ухвали ГС АР Крим від 27.10.2005 р. про вжиття запобіжних заходів Відділом Державної виконавчої служби Роздольненського районного управління юстиції АР Крим 28.10.2005 р. була винесена постанова про накладення арешту на нерухоме майно позивача, а 01.11.2005 р. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Позивач зазначив, що у зв’язку з неподанням АКБ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» у встановлений десятиденний строк позовної заяви ухвалою ГС АР Крим від 07.11.2005 р. вжиті раніше запобіжні заходи були припинені, проте відповідач у цей же день здійснив виконавчі дії у вигляді опису та накладення арешту на рухоме майно ТОВ «Остап», а 08.11.2005 р. було проведено часткове вилучення рухомого майна позивача з магазинів в с. Славне та с. Орлівка, внаслідок чого була зіпсована м’ясо-молочна продукція на суму 13075,66 грн. Позивач повідомив, що до теперішнього часу вилучене з магазинів рухоме майно не повернуто, через що ТОВ «Остап» понесло збитки у вигляді неодержаного прибутку в розмірі 52000,39 грн.

Ухвалою ГС АР Крим від 20.04.2006 р.  до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, був залучений Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Автономної Республіки Крим.

Ухвалою ГС АР Крим від 15.05.2006р. позов був залишений без розгляду.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 13.07.2006 р. вищевказана ухвала ГС АР Крим була скасована, а справа направлена на розгляд до суду першої інстанції.

Справа була передана на розгляд судді Іщенко І. А. із привласненням номеру 2-15/5815.1-2006.

Ухвалою ГС АР Крим від 05.02.2007 р. провадження у справі №2-15/5815.1-2006 було припинено на підставі п. 1-1, 6 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

В процесі розгляду апеляційної скарги на вказану ухвалу суду першої інстанції Севастопольський апеляційний господарський суд ухвалою від 05.07.2007 р. залучив до участі у справі в якості іншого відповідача Акціонерний комерційний банк «Чорноморський банк розвитку та реконструкції».

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 25.07.2006 р. ухвала ГС АР Крим від 05.02.2007 р. у справі №2-15/5815.1-2006 була скасована, а справа направлена на розгляд до суду першої інстанції.

Справа передана на розгляд судді Дворному І. І. із привласненням номеру 2-7/11756.2-2007.

Ухвалою ГС АР Крим від 09.10.2007 р. відповідач у справі – Відділ Державної виконавчої служби Роздольненського районного управління юстиції АР Крим, був замінений на Міністерство юстиції України.

Ухвалою ГС АР Крим від 22.11.2007 р. відповідач у справі – Державне казначейство в Роздольненському районі, був замінений на Головне управління державного казначейства України в АРК.

Позивач та третя особа у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце слухання справи були проінформовані належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін – це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо неявка цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін,  підстав для відкладення розгляду справи судом не вбачається

Розгляд справи відкладався у порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

За клопотанням сторін строк розгляду справи був продовжений у порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представників відповідачів, суд

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою ГС АР Крим від 27.10.2005 р. у справі №2-16/15135-2005 була задоволена заява Акціонерного комерційного банку «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» про вжиття запобіжних заходів та накладений арешт на майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Остап», згідно викладеного в ухвалі переліку.

На виконання вказаної ухвали Постановою до Відділу Державної виконавчої служби Роздольненського районного управління юстиції АР Крим від 28.10.2005 р. був накладений арешт на все майно, що належить ТОВ «Остап» та заборонено відчужувати арештоване майно.

Постановою ВДВС Роздольненського РУЮ від 01.11.2005 р. було відкрито виконавче провадження з виконання ухвали ГС АР Крим від 27.10.2005 р.

Ухвалою ГС АР Крим від 07.11.2005 р. у справі №2-16/15135-2005 запобіжні заходи були припинені у зв’язку з неподанням заявником у встановлений десятиденний строк позовної заяви до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.11.2005 р. ВДВС Роздольненського РУЮ було описано та арештовано майно, належне ТОВ «Остап», про що був складений відповідний акт (т. І, а. с. 16-18). Майно було вилучено та передано на відповідальне збереження, про що були складені відповідні акти від 08.11.2005 р. (т. І, а. с. 14-15).

Вказані дії органу ДВС були визнані неправомірними ухвалою ГС АР Крим від 19.12.2005 р. у справі №2-16/16369-2005.

Позивач зазначає, що на момент вилучення обладнання в магазині по вул. Леніна, 9 в с. Орлівка знаходилася продукція харчової промисловості на суму 6114,745 грн. та в магазині по вул. Леніна, 9 в с. Славне продукти харчування на суму 6961,183 грн., які були в подальшому утилізовані на підставі актів від 10.11.2005 р. (т. І, а. с. 22-26).

Таким чином, позивач вважає, що неправомірними діями органу державної виконавчої служби ТОВ «Остап» буди заподіяні збитки у вигляді зіпсованої продукції на загальну суму 13075,66 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача в примусовому порядку.

Крім того, у зв’язку з тим, що до часу подачі позову до суду вилучене обладнання позивачу повернуто не було, через що ТОВ «Остап» було позбавлено можливості здійснювати господарську діяльність, позивач також просить стягнути з ВДВС Роздольненського РУЮ упущену вигоду у сумі 52000,39 грн.

Оцінивши в сукупності представлені докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників відповідачів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством України для доведення такого роду фактів.

Проте, в порушення вказаних положень позивач не надав суду нормативного обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Згідно зі ст. 25 Цивільного кодексу України до складу збитків включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів  тощо), понесені   стороною,  яка  зазнала  збитків  внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона,  яка зазнала   збитків,  мала  право  розраховувати  у  разі  належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна   компенсація   моральної   шкоди   у   випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов’язання, доказується кредитором.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч.1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв’язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

З огляду на викладене, можна зробити висновок, що відшкодуванню підлягають завдані збитки, тобто збитки, причиною яких є порушення зобов’язання, якого припустився боржник. Отже, між порушенням та збитками має бути причинний зв’язок. За відсутністю такого зв’язку збитки не відшкодовуються. При вирішенні питання про наявність чи відсутність причинного зв’язку слід враховувати, що необхідно виявляти зв’язок між саме між порушенням та шкідливими наслідками (збитками), а не між діями (бездіяльністю) боржника взагалі та збитками.

Згідно з пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди” від 27.03.1992 р. №6 (з подальшими змінами), яка є чинною, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 Цивільного кодексу  України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв’язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини, крім випадків, передбачених статтею 456 Цивільного кодексу України.

В Роз’ясненнях №02-5/215 від 01.04.1994 р. „Про деякі питання практики вирішення спорів пов’язаних з відшкодуванням шкоди” Вищий арбітражний суд України зазначив, що для правильного вирішення спорів, пов’язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов’язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 Господарського процесуального Кодексу України).

Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення та розмір шкоди,  заподіяної відповідачем, безпосередній причинний зв’язок між правопорушенням та заподіянням шкоди.

Позивач обґрунтовує свою вимогу про стягнення вартості зіпсованої продукції вилученням в нього обладнання, в якому зберігалася харчова продукція, внаслідок чого зіпсований товар був списаний та утилізований. У той же час, позивач не надав суду доказів вжиття ним заходів, направлених на зменшення розміру збитків, як-то: неможливості перевезення продуктів харчування до іншого холодильного обладнання тощо. Отже, лише дії Відділу Державної виконавчої служби Роздольненського районного управління юстиції АР Крим з вилучення обладнання, вчинені з метою виконання винесеної ГС АР Крим ухвали про вжиття запобіжних заходів, здійснені навіть з перебільшенням повноважень, не можуть бути визнані судом єдиною та достатньою передумовою заподіяння позивачу збитків у заявленому до відшкодування розмірі.

Суд ще раз підкреслює, що саме на позивача в даному випадку покладений обов'язок довести суду розмір збитків, заподіяних йому порушенням обов’язків з боку ДВС. При цьому позивач повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально - мають враховуватися тільки ті точні дані, які  безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби права позивача порушені не були.

Суд також вважає необґрунтованим і розмір обчисленого ТОВ «Остап» неодержаного прибутку, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували заявлену до відшкодування суму збитків.

Так, згідно частини 4 статті 623 Цивільного кодексу України при визначенні неодержаного прибутку (упущеної вигоди) враховуються заходи, здійснені кредитором для їх отримання.

При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які  безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов’язання було виконано боржником належним чином.

Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням  розумних витрат на отримання доходів, які кредитор поніс би, якби  не відбулося порушення права.

Як вже було вказано раніше, відповідно до пункту 3 статті 623 Цивільного кодексу України розмір збитків доказується кредитором. Така вимога обумовлена основною спрямованістю інститутів цивільно-правової відповідальності саме на відшкодування збитків.

Нездатність кредитора обґрунтувати вимоги може бути для суду підставою для відмови в задоволенні таких вимог.

Пред'явлення вимог про відшкодування упущеної вигоди покладає на позивача обов'язок довести, що дані доходи не є абстрактними, а дійсно були б отримані ним.

Також, при визначенні реальності неодержаних доходів повинні враховуватися заходи, зроблені кредитором для їх отримання.

Крім того, неодержаним доходом є така втрата очікуваного збільшення (приросту) в майні, яке ґрунтується на точних даних, безперечно підтверджуючих можливість отримання їм грошових сум або інших цінностей, якби зобов'язання було виконане.

У той же час, розмір упущеної вигоди позивач розраховує, виходячи з можливого отримання прибутку від вилученого обладнання, сплачених витрат на заробітну плату продавцям, постачальникам, охоронцям, прибиральницям тощо. Проте, ТОВ «Остап» не довів суду того, що в період вилучення обладнання позивач не здійснював господарської діяльності, не реалізовував в магазинах продукцію, а працівники товариства отримували заробітну плату за час змушеного простою без виконання  ними будь-яких службових обов’язків. Більш того, жодних документів, які б підтверджували суму сплаченої робітникам заробітної плати позивач суду не надав, як і не надав документів, на підставі яких було б можливо обчислити розмір середнього доходу ТОВ «Остап» від діяльності магазинів по вул. Леніна, 9 в с. Орлівка та по вул. Леніна, 9 в с. Славне, та, відповідно, розмір упущеної вигоди. Вимоги ж суду про надання документального підтвердження розміру заявлених до відшкодування сум збитків та упущеної вигоди, викладені в ухвалах від 09.10.2007 р., 01.11.2007 р., 22.11.2007 р., позивачем були проігноровані.

За таких обставин, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Судові витрати відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України підлягають віднесенню на позивача.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-85  Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.