ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2007р.
Справа №  5/634

за
позовом   Суб"єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1, м.Кременчук

до
Головної державної інспекції на автомобільному транспорті в особі Територіального
управління в Полтавській області, м.Полтава

про
визнання недійсним рішення суб"єкта владних повноважень

Суддя  Гетя Н.Г.

Представники:

від
позивача:     ОСОБА_2.

від
відповідача:  не з"явився

Розглядається
позовна заява про визнання недійсною постанови №001209 від 10.11.2006р.

Під
час розгляду справи у судових засіданнях представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач,
Головна державна інспекція на автомобільному транспорті в особі територіального
управління в Полтавській області, позовні вимоги не визнав з підстав, наведених
у запереченнях без номера, датованих 29.01.2007 року, на позов по справі №
5/634 від 12.12.2006 року та по справі № 5/633 від 18.12.2006 року. На його
думку, рішення суб'єкта владних повноважень є правомірним.

У
судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення
позову. При цьому просив суд залишити Постанову за № 001209 в силі, а позов
-без задоволення.

Розглянувши
матеріали справи, дослідивши докази, суд встановив:

Під
час перевезення пасажирів за маршрутом „Харків - Кременчук” відповідно до умов
договору за № 320 від 03.11.2006 року у м. Полтаві (селище Розсошенці)
03.11.2006 року належний позивачу автобус марки „Mercedes-Benz” з реєстраційним
номером НОМЕР_1було зупинено інспектором ДАІ МВС України та проведено його
перевірку особою, що назвалася державним інспектором Головної державної
інспекції на автомобільному транспорті.

За результатом проведення перевірки
належного позивачу транспортного засобу 03.11.2006 року перевіряючим складено
акт № 000522 перевірки дотримання вимог законодавства про автотранспорт під час
виконання перевезень і вантажів автомобільним транспортом. Крім того,
результати проведення перевірки знайшли відображення в протоколі за № 001903
від 03.11.2006 року про виявлене під час перевірки автотранспортного засобу
порушення законодавства про автомобільний транспорт (надалі по тексту -
Протокол за № 001903). Так, зокрема, у ньому зазначено про здійснення позивачем
нерегулярних перевезень з м. Харкова до м. Кременчук без оформлення договору з
замовником.

Згідно із положеннями п. 22 Порядку
здійснення державного контролю на автомобільному транспорті загального
користування, що затверджений постановою КМ України за № 143 від 29.01.2003
року (надалі по тексту -Порядок здійснення державного контролю, чинний на
момент існування спірних правовідносин у частині, що не суперечить положенням
Закону України від 23.02.2006 року „Про внесення змін до Закону України „Про
автомобільний транспорт”), про проведення перевірки автотранспортного засобу
посадова особа, що здійснює державний контроль, робить відмітку у дорожній
документації із зазначенням, з-проміж іншого, стислого змісту результатів
перевірки. З огляду на дану норму у дорожньому листі за № 1954 перевіряючим
було зазначено, що, на його думку, зокрема, не оформлено договір.

Як
вбачається із заперечень без номера, датованих 29.01.2007 року, на позов по
справі № 5/634 від 12.12.2006 року та по справі № 5/633 від 18.12.2006 року,
10.11.2006 року в ході розгляду матеріалів про порушення транспортного
законодавства було встановлено також не виконання позивачем припису за № 000311.

У
зв'язку із цим 10.11.2006 року було складено протокол за 001909 про виявлене
під час перевірки автотранспортного засобу порушення законодавства про
автомобільний транспорт (надалі по тексту - Протокол за № 001909). При цьому
датовано його було 03.11.2006 року. Крім того, у ньому зазначалось, що
державним інспектором Пуголовка С. М. о 13 год. 05 хв. у селищі Розсошенці
виявлено таке порушення: згідно акту № 000522 від 03.11.2006 року заблоковано
аварійний вихід додатковим сидінням, що є невиконанням припису за № 311 від
15.09.2006 року.

Як
вбачається із заперечень без номера, датованих 29.01.2007 року, на позов по
справі № 5/634 від 12.12.2006 року та по справі № 5/633 від 18.12.2006 року,
10.11.2006 року винесено Постанову за № 001209 про застосування санкції в сумі
1700 грн. 00 коп. за надання послуг з перевезень пасажирів без оформлення
документів, перелік яких визначений ст. 39 Закону України „Про автомобільний
транспорт” (надалі по тексту -Закон про автотранспорт).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35
Закону про автотранспорт послуги з перевезення пасажирів автобусами можуть
надаватися за видами режимів організації перевезень як регулярні, регулярні
спеціальні або нерегулярні.

Позивачем 03.11.2006 року перевезення
пасажирів автобусом здійснювалось у такому режимі організації як нерегулярне
пасажирське перевезення. Підтверджується даний висновок, по-перше, Протоколом
за № 001903 та Постановою за № 001209, в яких безпосередньо знайшов
відображення факт здійснення позивачем 03.11.2006 року нерегулярних перевезень;
по-друге, положеннями Договору № 320, із якого прямо вбачається, що пасажирське
перевезення автобусом здійснюється за замовленням. Відповідно ж до положень ст.
1 Закону про автотранспорт у редакції закону від 23.02.2006 року замовлення
автобусу для перевезення пасажирів юридичною або фізичною особою з укладанням
письмового договору на кожну послугу є визначальною ознакою для відмежування
нерегулярних пасажирських перевезень від регулярних та регулярних спеціальних.

Як вбачається із положень ст. 39 Закону про
автотранспорт, перелік документів, які повинні мати автомобільні перевізники,
водії, пасажири, залежить від виду режиму організації здійснюваного
перевезення.

Одним із документів для водія
автобуса, що здійснює нерегулярне пасажирське перевезення, є договір на надання
транспортної послуги. У контексті положень ст. 42 Закону про автотранспорт
такий договір є договором про нерегулярні пасажирські перевезення автобусом.

Послуги із нерегулярних пасажирських
перевезень надавались позивачем 03.11.2006 року на підставі укладеного із
замовником Договору № 320. У наявності позивача під час надання послуг були
також й усі інші документи, передбачені абзацом 11 ст. 39 Закону про
автотранспорт у редакції закону від 26.02.2006 року. Увесь наявний та
необхідний пакет документів, що підтверджував законність здійснення 03.11.2006
року позивачем перевезень, у тому числі й два примірники Договору за № 320,
розрахункову квитанцію про сплату транспортної послуги, розрахункову книжку, що
містить корінець від цієї квитанції, надавались перевіряючому під час
здійснення державного контролю. Дані обставини підтверджуються письмовими
поясненнями позивача від 01.03.2007 року, наявною у матеріалах справи копією
договору за № 320 від 03.11.2006 року, довідкою від 26.01.2007 року приватного
підприємця ОСОБА_3

Як зазначалось вище, 10.11.2006 року
відповідачем під час розгляду справи про допущене позивачем порушення
законодавства про автомобільний транспорт на підставі Протоколу за № 001903
було складено Протокол за № 001909. При цьому датовано його було 03.11.2006
року. Крім того, у ньому зазначалось, що державним інспектором Пуголовка С. М.
о 13 год. 05 хв. у селищі Розсошенці виявлено таке порушення: згідно акту № 000522
від 03.11.2006 року заблоковано аварійний вихід додатковим сидінням, що є
невиконанням припису за № 311 від 15.09.2006 року.

Отже, відповідач вніс до офіційних
документів, пов'язаних із проведенням 03.11.2006 року перевірки транспортного засобу
позивача та розглядом  справи, відомості,
що не відповідають дійсності.

За таких обставин суд критично оцінює
усі процесуальні документи, складені відповідачем під час проведення 03.11.2006
року перевірки належного позивачу транспортного засобу.

Із не оформленням інших документів,
зокрема, документу, що засвідчує оплату транспортних послуг, як на тому
наголошується у запереченнях без номера, датованих 29.01.2007 року, на позов по
справі № 5/634 від 12.12.2006 року та по справі № 5/633 від 18.12.2006 року,
відповідач застосування фінансових санкцій до позивача не пов'язував. Разом із
тим суд відмічає, що підстав для висновку про не оформлення позивачем цих
документів із матеріалів справи також не вбачається.

Так, як зазначалось вище, 03.11.2006
року під час здійснення державного контролю позивач надавав перевіряючому
розрахункову квитанцію про сплату транспортної послуги, розрахункову книжку, що
містить корінець від цієї квитанції. Крім того, у матеріалах справи є корінець
розрахункової квитанції за № 012363 серії ДААЕ, розрахункова книжка оглядалась
судом у судовому засіданні.

Форма та порядок оформлення
розрахункових квитанцій врегульовано Положенням про форму та зміст
розрахункових документів, що затверджене наказом Державної податкової
адміністрації України за N 614 від 01.12.2000 року „Про затвердження
нормативно-правових актів до Закону України "Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".
Ними не передбачено внесення даних про платника коштів, ними ідентифікується
лише особа, що надала послуги або продала товар.

Тому із твердженням відповідача про
неналежне оформлення розрахункової квитанції суд не погоджується.

Крім того, відповідно до положень п.
27 Порядку здійснення державного контролю у разі, коли керівник або
уповноважений представник суб'єкта підприємницької діяльності заявив про своє
бажання взяти участь у розгляді справи про порушення цим суб'єктом
законодавства про автомобільний транспорт, справа розглядається за його участю.

З метою унеможливлення прийняття
відповідачем без участі позивача будь-якого рішення стосовно останнього за
результатом проведення 03.11.2006 року перевірки позивач заявою від 06.11.2006
року повідомив відповідачу про бажання взяти участь у розгляді справи про
порушення законодавства про автомобільний транспорт, якщо такі було виявлено,
та просив розглянути справу за його участю, якщо така буде розглядатися. З
огляду на це позивач також просив повідомити про місце, дату та час розгляду
справи, якщо така буде розглядатися, а також забезпечити можливість до розгляду
справи по суті ознайомитись із усіма документами цієї справи.

Дана заява була отримана відповідачем
13.11.2006 року, тобто на 10-й день із моменту складання протоколу. При цьому
суд враховує правову позицію Вищого господарського суду України, викладену у
постанові від 10.02.2004 року по справі за N 11/1988. Так, 10-денний строк із
моменту складання протоколу для ухвалення постанови про застосування фінансових
санкцій є нормою дисциплінування уповноважених державою органів реалізовувати
управлінські функції. Тому настання відповідальності за порушення Закону
України «Про автомобільний транспорт»не обмежується  строком  ухвалення
постанови.

Разом із тим, маючи у розпорядженні
заяву позивача із клопотанням повідомити про місце та час розгляду справи і
розглянути її за участю позивача, відповідач 10.11.2006 року замість того, щоб
повідомити позивача, розглядає справу по суті за його відсутності.

Внаслідок недоведення відповідачем до
відому позивача інформації про місце, дату та час розгляду справи позивач був
позбавлений можливості взяти участь у процесі прийняття спірного рішення.
Розгляд справи без повідомлення позивача про місце, дату та час розгляду справи
мав наслідком прийняття спірного рішення без аналізу інших доказів, норм права
та без урахування позиції позивача.

Крім
того, згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної
влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Протокол за № 001903, як про це
свідчить його назва, було складено перевіряючим за результатом проведення
перевірки автотранспортного засобу. Однак, станом на 03.11.2006 року,  тобто на дату проведення перевірки,
відповідач, не мав правових підстав для проведення перевірки автотранспортного
засобу з огляду на таке.

Законом України від 23.02.2006 року
«Про внесення змін до Закону України "Про автомобільний транспорт"
викладено у новій редакції Закон України "Про автомобільний
транспорт". Даний нормативний акт набрав чинності 07.04.2006 року.

Відповідно до положень ст. 6 Закону
про автотранспорт у редакції закону від 23.02.2006 року державний контроль
автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення виключно планових,
позапланових і рейдових перевірок. При цьому порядок здійснення державного
контролю на автомобільному транспорті визначається Кабінетом Міністрів України.

Станом на 03.11.2006 року, тобто на
дату проведення перевірки, порядок здійснення державного контролю на
автомобільному транспорті визначався постановою КМ України за № 143 від
29.01.2003 року „Про затвердження Порядку здійснення державного контролю на
автомобільному транспорті загального користування”. Згідно даного нормативного
акту, що приймався у відповідності та спрямовувався на виконання положень
Закону про автотранспорт у чинній до 07.04.2006 року редакції, державний
контроль на автомобльному транспорті загального користування здійснювався
шляхом проведення перевірок 3-х видів, а саме: планова, позапланова і перевірка
автотранспортних засобів.

Законом про автотранспорт у редакції
закону від 23.02.2006 року із числа перевірок було виключено такий їх вид як
перевірка автотранспортних засобів.

Як
передбачено п. 2 прикінцевих положень Закону про автотранспорт у редакції
закону від 23.02.2006 року до приведення законодавства України у відповідність
із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині,
що не суперечить цьому Закону.

Очевидним
є, що положення Порядку здійснення державного контролю на автомобільному
транспорті загального користування, який затверджений постановою КМ України за
№ 143 від 29.01.2003 року, в частині здійснення державного контролю на
автомобльному транспорті загального користування шляхом проведення перевірок
автотранспортних засобів суперечать положенням Закону про автотранспорт у
редакції закону від 23.02.2006 року.

За
таких обставин, дії посадових осіб відповідача, що полягали у проведенні
03.11.2006 року перевірки належного позивачу автотранспортного засобу, не
грунтуються на нормах чинного законодавства.

Таким
чином, дані, наче встановлені під час проведення перевірки 03.11.2006 року
належного позивачу автотранспортного засобу, як одержані з порушенням закону, в
принципі не могли бути використані відповідачем під час розгляду справи про
порушення законодавства про автомобільний транспорт та не могли бути покладені
ним в основу спірного рішення.

Крім того, як вбачається із положень
п. 32 Порядку здійснення державного контролю посадові особи, що здійснюють
державний контроль, мають право проводити перевірку автотранспортного засобу
згідно з установленим завданням. Відповідно до положень п. 34 зазначеного вище
нормативного акту посадові особи, що здійснюють державний контроль, зобов'язані
під час проведення перевірки в автотранспортних засобах пред'являти завдання на
перевірку.

У судовому засіданні по даній справі,
що відбулось 30.01.2007 року, представник відповідача прямо визнав, що інших
документів, які були б пов»язані із проведенням перевірки та розглядом справи,
окрім вже поданих ним та долучених до матеріалів справи, у відповідача не має.

Серед
наявних на той момент у матеріалах справи документів завдання на перевірку було
відсутнє.

Відсутність завдання на момент
проведення перевірки підтверджується і письмовими поясненнями позивача від
01.03.2007 року. Із них вбачається, що автобус для перевірки зупинив інспектор
ДАІ, а транспортний інспектор завдання на перевірку не пред"вляв. Однак у
відповідності до Порядку здійснення державного контролю, як зазначалось вище,
пред”явлення завдання є обов”язком перевіряючого.

Не спростовує висновку суду про
відсутність завдання на перевірку на момент її проведення і завдання на
перевірку за № 013936 від 30.10.2006 року, що долучено судом до матеріалів
справи за клопотанням відповідача у судовому засіданні 29.03.2007 року.

Так, Порядком здійснення державного
контролю, яким затверджено форму завдання на перевірку, передбачено, що у
завданні на перевірку обов'язково зазначається найменування суб'єктів
підприємницької діяльності та маршрути руху автотранспортних засобів, що будуть
перевірятись.

Однак, із завдання на перевірку за
013936 від 30.10.2006 року вбачається, що видане воно для проведення перевірки
не позивача під час руху автобуса за маршрутом Харків-Кременчук, а для
проведення перевірки конкретно невизначеного кола перевізників та транспортних
засобів по м. Полтава та Полтавській області.

Отже, дане завдання не надавало
уповноваженим особам відповідача право здійснювати перевірку автотранспортного
засобу позивача.

Відповідно до положень п. 24 Порядку
здійснення державного контролю протокол за формою згідно із додатком 4
складається перевіряючими виключно у разі виявлення під час перевірки
автотранспортного засобу порушень, відповідальність за які передбачена п. п.
1-6 ст. 69 Закону про автотранспорт. Однак, під час проведення 03.11.2006 року
перевірки уповноваженими відповідачем особами, як вбачається зокрема з
Постанови за № 001210, виявлено порушення, відповідальність за яке передбачена
абзацем 3 ч. 1 ст. 60 Закону України „Про внесення змін до Закону України „Про
автомобільний транспорт”.

За таких обставин відповідач не мав
правових підстав навіть для складання протоколу за № 001903 за формою згідно із
додатком 4 до Порядку здійснення державного контролю.

У
відповідності до положень ч. 3. ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо
(неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення тощо.

Як передбачено ч. 2 ст. 71 КАС
України в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта  владних
повноважень обов'язок щодо доказування правомірності  свого
рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Головною державною інспекцією на автомобільному
транспорті в особі територіального управління в Полтавській області як
заперечуючим проти адміністративного позову відповідачем під час же вирішення
справи у суді не доказано правомірність спірного правового акта індивідуальної
дії.

Враховуючи викладене вище, керуючись
ст. ст. 71, 159, 160, 161, 162 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.
Позов задовольнити.

2.
Визнати недійсною постанову за № 001209 від 10.11.2006 року про застосування
фінансових санкцій в сумі 1700 грн. 00 коп. до суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, індивідуальний податковий номер НОМЕР_2) 3 грн. 40 коп. витрат зі
сплати судового збору.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про
апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений КАС
України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У
разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подання через господарський суд Полтавської області
заяви про апеляційне оскарження даної постанови протягом десяти днів з дня
проголошення постанови та подання через господарський суд Полтавської області
апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження. У разі, якщо апеляційна скарга подається у строк,
встановлений для подання заяв про апеляційне оскарження, апеляційна скарга може
бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Гетя Н. Г.