КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2007                                                                                           № 2/236

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Андрієнка  В.В.

суддів:                                          Малетича  М.М.

Студенця  В.І.

За участю представників:

від позивача - ЛифарС.М.

від відповідача 2 - Куцаренко В.С.

розглянувши апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Укрхімремобладнання"

на рішення Господарського суду м.Києва від 25.07.2007

у справі № 2/236 (Домнічева І.О.)

за позовом                               АТЗТ "Інститут "ВНДІХІМПРОЕКТ"

до                                                   Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна"

Закритого акціонерного товариства "Укрхімремобладнання"

третя особа                                Арутюнян Сергій Вікторович

про                                                  зобов"язання зереєструвати право власності, виселення

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство закритого типу „Інститут „ВНДІХІМПРОЕКТ” звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою про скасування реєстрації домоволодіння, визнання права власності та виселення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.07.2007 позовні вимоги АТЗТ „Інститут ВДІХІМПРОЕКТ” задоволено, скасовано реєстрацію домоволодіння № 11 по вул. М. Раскової у місті Києві загальною площею 700 кв. м. на шостому поверсі адміністративного будинку та права власності на нього, здійснену Київським міським бюро технічної інвентаризації з права особистої власності на підставі Акта передачі від 27.10.94, яка записана у реєстрову книгу за № 4 27 жовтня 1994 року за Орендним ремонтно-будівельним підприємством „Укрхімремобладнання”, яке було перетворено в ЗАТ „Укрхімремобладнання”, визнано за АТЗТ „Інститут ВНДІХІМПРОЕКТ” право власності на нежитлові приміщення загальною площею 700 кв.м., розташовані на шостому поверсі 12-поверхового лабораторно-інженерного корпусу по вул. М. Раскової, 11 у місті Києві, зобов’язано КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна” зареєструвати право власності на нежитлові приміщення загальною площею 700 кв.м., розташовані на шостому поверсі 12-поверхового лабораторно-інженерного корпусу по вул. М. Раскової, 11 у місті Києві за АТЗТ „Інститут ВНДІХІМПРОЕКТ” та виселено ЗАТ „Укрхімремобладнання” з нежитлових приміщень загальною площею 700 кв.м., які розташовані на шостому поверсі 12-поверхового лабораторно-інженерного корпусу по вул. М. Раскової, 11 у місті Києві, які належать АТЗТ „Інститут ВНДІХІМПРОЕКТ”.

Закрите акціонерне товариство „Укрхімремобладнання” не погодилося із вказаним рішенням суду та подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та відмовити у позові.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та винесено без повного дослідження всіх обставин справи.

Зокрема відповідач у апеляційній скарзі посилається на те, що при зверненні до суду із відповідним позовом позивачем було пропущено строк позовної давності. Також апелянт стверджує, що акт від 27.10.1994 р., підписаний позивачем та відповідачем 2 про передачу позивачем у власність відповідача 2 приміщення за своєю суттю є угодою, спрямованою на встановлення між сторонами правовідносин співвласників. Отже,  стверджує апелянт, за умови чинності вказаної угоди він на достатній правовій підставі володіє спірним приміщенням.

Позивач просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін з огляду на його законність і обґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів відзначає  наступне.

30 червня 1994 року між Регіональним віддленням Фонду державного майна по місту Києву та Організацією орендарів „Науково-дослідного і проектного інституту хімічної промисловості „ВНДІХІМПРОЕКТ” було укладено договір купівлі-продажу № 118 цілісного майнового комплексу „науково-дослідного і проектного інституту хімічної промисловості „ВНДІХІМПРОЕКТ”.

Відповідно до Статуту АТЗТ „Інститут „ВНДІХІМПРОЕКТ” він є правонаступником Організації орендарів „Науково-дослідного і проектного інституту хімічної промисловості „ВНДІХІМПРОЕКТ”.

На виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.04 № 3/295  КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна” було проведено інвентаризацію цілісного майнового комплексу, який знаходиться по вул. М. Раскової, 11 у місті Києві та був придбаний позивачем за договором купівлі-продажу № 118 від 30.06.1994.

В процесі інвентаризації відповідач 1 не проінвентаризував приміщення площею 700 кв.м., які розташовані у 12-поверховому лабораторно-інженерному корпусі цілісного майнового комплексу інституту, у зв’язку з тим, що вказані приміщення є власністю Орендно-ремонтного підприємства „Укрхімремобладнання” на підставі акта від 27.10.1994 і не є власністю позивача.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 27 жовтня 1994 року між позивачем і відповідачем 2 було укладено акт від 27.10.1994,  в якому зазначалося, що позивач передає відповідачу 2 спірні приміщення у власність.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта про те, що вказаний акт є правовстановлюючим документом та угодою, яка тягне за собою перехід права власності на спірні приміщення від позивача до відповідача 2 враховуючи наступне.

З тексту акту від 27.10.1994 вбачається, що його було складено на підставі наказу Міністра хімічної промисловості СРСР від 20.11.1985 № 781, листів заступника міністра хімічної промисловості СРСР від 11.05.1990 № АУ-2940, заступника голови Державного комітету з хімічної і нафтохімічної промисловості України від 20.01.1992 № 3/140 та заступника міністра промисловості України від 08.10.1993 № 04-14-2/5906. Зазначеними документами на позивача було покладено обов’язок надати у користування спірні приміщення відповідачу 2. Таким чином, переходу права власності на спірні приміщення від позивача до відповідача 2 за вказаними вище наказом та листами не передбачалося.

Також, з огляду на те, що Закон України „Про приватизацію державного майна”, який надавав особам право набувати у власність державне майно, що знаходилося у їх користуванні, було прийнято тільки 04.03.1992, набуття відповідачем 2 спірних приміщень у власність на підставі наказу Міністра хімічної промисловості СРСР від 20.11.1985 № 781, листів заступника міністра хімічної промисловості СРСР від 11.05.1990 № АУ-2940, заступника голови Державного комітету з хімічної і нафтохімічної промисловості України від 20.01.1992 № 3/140 було неможливим.

Лист заступника міністра промисловості України від 08.10.1993 № 04-14-2/5906 передбачав надання спірних приміщень відповідачу 2 в орендне користування з правом їх подальшої приватизації на підставі останнього абзацу пункту 8 наказу Фонду державного майна України від 11.01.1993 № 4/1, який зазначав, що організації, які займають державні приміщення на правах оренди, мають право на приватизацію площі і майна, що ними використовувалася, за станом на 01 липня 1992 року.

Тобто, ні лист від 08.10.1993 № 04-14-2/5906, ні наказ Фонду державного майна України від 11.01.1993 № 4/1 теж не передбачали автоматичне виникнення права власності на спірні приміщення до відповідача 2.

З матеріалів справи вбачається, що ЗАТ „Укрхімремобладнання” не скористалося своїм правом на приватизацію спірних приміщень, отже право власності на них не набуло. В свою чергу, позивач 30.06.1994 уклав з РВ ФДМУ по м. Києву договір за № 118 купівлі-продажу цілісного майнового комплексу „науково-дослідного і проектного інституту хімічної промисловості „ВНДІХІМПРОЕКТ” та став його одноосібним власником, в т.ч. і спірних приміщень, які увійшли до складу приватизованого майнового комплексу.

У матеріалах справи відсутні будь-які договори, які б підтверджували відчуження позивачем, як власником, відповідачу 2 спірних приміщень та засвідчували перехід права власності на них.

Вказівка в акті від 27.10.1994 на те, що спірні приміщення передаються у власність відповідачу 2, а відповідач 2 зобов’язаний за це сплатити позивачу компенсацію з викупу цих приміщень у РВ ФДМУ у м. Києві є таким, що суперечить законодавству чинному на той час, оскільки у відповідності до положень частини другої статті 28 Закону України „Про приватизацію державного майна” (в редакції від 26.01.94), заборонялося відчужувати приватизовані об’єкти шляхом купівлі-продажу, обміну, дарування до введення власної національної валюти.

Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня, яка введена в обіг Указом Президента України “Про грошову реформу в Україні” від 25.08.1996 за № 762/96, в пункті 1 якого вказано, що гривня є визначеною Конституцією та іншим законодавством України національною валютою України.

Також, з наданого позивачем  акту оцінки, затвердженого розпорядженням РВ ФДМУ по м. Києву № 72-Р від 28.04.1994 та пункту 1.2 договору купівлі-продажу № 118 від 13.06.1994, вбачається, що позивач купив у РВ ФДМУ по м. Києву цілісний майновий комплекс інституту за 3071030,0 тис. крб.

В названому акті оцінки відсутнє визначення вартості кожної будівлі та приміщень розміщень в них, що входили до складу придбаного позивачем цілісного майнового комплексу. Таким чином, колегія суддів не може розглядати здійснений відповідачем 2 позивачу платіж на підставі платіжного доручення від 09.11.1994 як компенсацію витрати позивач з викупу спірних приміщень у РВ ФДМУ по м. Києву.

Таким чином, позивач взагалі не міг продати чи на іншій оплатній основі відчужити спірні приміщення відповідачу 2, оскільки вчинення таких дій було незаконним та суперечило чинному на той час законодавству України.

Крім того, акт від 27.10.1994 не можна розглядати як окрему угоду спрямовану на набуття чи виникнення прав та обов’язків, пов’язаних з набуттям спірних приміщень у власність, оскільки статтею 4 Цивільного кодексу УРСР було передбачено виникнення цивільних прав і обов'язків з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. При цьому, цивільні права і обов’язки могли виникати із угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Частина перша статті 41 Цивільного кодексу УРСР (яка була чинна на той час) визнавала угодами дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Як було встановлено вище судом, укладення між позивачем та відповідачем 2 акта від 27.10.1994 про передання спірних приміщень у власність на компенсаційній оплатній основі було таким, що суперечило чинному на той час законодавству, отже акт від 27.10.1994 не може розглядатися колегією суддів як угода, за якою у сторін виникають права та обов’язки, в т. ч. пов’язані із переходом права власності на спірні приміщення до відповідача 2.

Крім того, згідно Додатку 1 до Інструкції про порядок реєстрації будинків і домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.66 і погодженою заступником Голови Верховного суду УРСР 15.01.66 (яка була чинна станом на 1994 рік), такий документ як акт від 27.10.1994 не відноситься до правовстановлюючих документів, отже не може засвідчувати перехід і правомірність набуття права власності відповідачем 2 на спірні приміщення.

З огляду на те, що акт від 27.10.1994 складений на підставі таких документів як наказ Міністерства хімічної промисловості СРСР від 20.11.85 № 781 та листів від 11.05.90 № АУ-2940, від 20.01.92 № 3/140, від 08.10.93 № 04-14-2/5906, він не може вважатися самостійним документом, а тільки актом приймання-передачі.

Відсутність набуття за апелянтом права власності на спірні приміщення підтверджується також листом РВ ФДМУ по місту Києву від 23.08.1995 № 30-03/1579, яким воно відмовило ЗАТ „Укрхімремобладнання” (у відповідь на його лист від 26.04.1995 № л/01-86) в укладенні додаткової угоди до договору купівлі-продажу № 109 від 18.06.1994 та видачі свідоцтва про право власності на спірні приміщення.

Твердження ЗАТ „Укрхімремобладнання” про те, що вказаний лист РВ ФДМУ по місту Києву є роз’ясненням законності і правомірності набуття права власності на спірні приміщення колегією суддів не приймається, оскільки відповідно до Типового положення про регіональні відділення Фонду державного майна України, затвердженого Головою Фонду державного майна України від 30.10.1992 (яке було чинним станом на 26.04.1995), регіональні відділення Фонду державного майна України не мали повноважень надавати роз’яснень.

З вищевикладеного випливає, що ЗАТ „Укрхімремобладнання” право власності на нежитлові приміщення загальною площею 700 кв.м., розташовані на шостому поверсі 12-поверхового лабораторно-інженерного корпусу по вул. М. Раскової, 11 у місті Києві, не набувало, правовстановлюючих документів, які засвідчували б його право власності на них у нього не має.

Отже, у КП „Київське міське БТІ та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна” були відсутні підстави для визнання за відповідачем 2 права власності на спірні приміщення на підставі частини п’ятої статті 3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень”, яка зазначає, що державою визнаються права власності та інші речові права на нерухоме майно, які були набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом.

Стаття 392 Цивільного кодексу України надає право власнику майна пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на те, що КП „Київське міське БТІ та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна” вважає відповідача 2 власником нежитлових приміщень площею 700 кв.м., розташованих у 12-поверховому лабораторно-інженерному корпусі на вул. М. Раскової, 11 у місті Києві на підставі акта від 27.10.94, оскільки цей акт є зареєстрованим за останнім у реєстровій книзі за № 4 27 жовтня 1994 року, має місце оспорювання відповідачем 1 права власності позивача на спірні приміщення, що призводить до не можливості реєстрації за останнім права власності на них.

Твердження апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності спростовується тим, що позивач про порушення свого права власності на спірні приміщення дізнався лише після проведення 20.08.2004 КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна” інвентаризації належного позивачу цілісного майнового комплексу по вул. М. Раскової, 11 у місті Києві з метою реєстрації за ним права власності на нього. З матеріалів інвентаризації шостого поверху 12-поверхового лабораторно-інженерного корпусу, який є складовою частиною належного позивачу цілісного майнового комплексу, АТЗТ „Інститут „ВНДІХІМПРОЕКТ” стало відомо, що відповідач 1 не проінвентаризував приміщення площею 700 кв.м., які знаходиться у вказаній 12-поверховій будівлі у зв’язку з їх належністю на праві власності ЗАТ „Укрхімремобладнання” на підставі акта від 27.10.94. Отже, порушення прав позивача та не визнання його права власності на спірні приміщення мало місце саме 20.08.2004.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальний строк позовної давності встановлено тривалістю у три роки.

АТЗТ „Інститут „ВНДІХІМПРОЕКТ” звернувся до суду із даним позовом 21.06.2007 року, кінцева дата закінчення строку позовної давності, яка надає позивачу право звертатися до суду за захистом своїх прав закінчується 20.08.2007. Таким чином, пропуску позивачем строку позовної давності не відбулося.

Колегією суддів приймаються до уваги посилання позивача на те, що складення між ним та відповідачем 2 акта від 27.10.1994 не свідчить про порушення прав позивача з боку відповідача 2, оскільки вказаний акт укладений на підставі листів від 11.05.90 № АУ-2940, від 20.01.92 № 3/140, від 08.10.93 № 04-14-2/5906 та наказу  Міністерства хімічної промисловості СРСР від 20.11.85 № 781, якими передбачалося передання відповідачу 2 у безстрокове користування спірних приміщень, тому позивач не вважав, що вказаним актом позбавляється права власності на приміщення площею 700 кв.м., розташовані на 6-му поверсі адміністративного корпусу на вул. М. Раскової, 11 у м. Києві.

Крім того, 27.10.1994 Київським міським бюро технічної інвентаризації з права особистої власності за позивачем було зареєстровано домоволодіння № 11 у м. Києві на вул. М. Раскової, яке складається з одного цілісного майнового комплексу до якого також входить 12-ти поверховий лабораторно-інженерний корпус, у якому розташовані спірні приміщення.

Згідно положень розділу ІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків і домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.66 і погодженою заступником Голови Верховного суду УРСР 15.01.66 (яка була чинна на той час), об’єктами реєстрації були тільки будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку, тобто, приміщення не підлягали окремій реєстрації.

Матеріалами справи підтверджується, що за позивачем було зареєстровано весь цілісний майновий комплекс до якого входили також і спірні приміщення, відомості про те, що спірні приміщення було зареєстровано за відповідачем 2 у позивача були відсутні, отже у нього також були відсутні підстави вважати, що має місце порушення його прав як власника спірних приміщень чи не визнання його права власності на них.

Твердження апелянта про те, що укладений між позивачем і відповідачем 2 договір від 27.10.1994 підтверджує те, що позивачу було відомо про порушення своїх прав як власникам судом не приймається, оскільки за вказаним договором лише передбачалося надання позивачем комунальних та інших видів послуг відповідачу 2 та компенсації останнім витрат позивача з оплати таких послуг, що не може свідчити про порушення права власності позивача.

Укладення 11.12.2006 між ЗАТ „Укрхімремобладнання” та громадянином Арутюняном С.В. договору спірних приміщень не перешкоджає позивачу звернутися за захистом свого порушеного права до суду.

Крім того, у відповідності до статті 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. А якщо договір відчуження підлягає державній реєстрації – право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до статті 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно Тимчасового порядку про державну реєстрацію правочинів, затвердженого постановою КМУ від 26.05.2004 № 671, державна реєстрація правочинів полягає у внесенні до Державного реєстру правочинів відповідної інформації про вчинений правочин та сторін, які його уклали.

За положеннями частини першої статті 210 Цивільного кодексу України, правочин, який підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

У відповідності до статті 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

ЗАТ „Укрхімремобладнання” та Арутюнян С.В. не надали колегії суддів доказів реєстрації укладеного між ними договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.12.2006, а також доказів реєстрації права власності на спірні приміщення за третьою особою, отже власником спірних приміщень Арутюнян С.В. не став.

Статтею 658 Цивільного кодексу України встановлено, що право продажу майна належить його власникові. У разі якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати у нього це майно якщо воно вибуло з володіння власника поза його волею. При цьому, якщо майно було набуто безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати майно від добросовісного набувача у всіх випадках.

З наявного у матеріалах справи договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.12.2006 вбачається, що покупець зобов’язаний оплатити придбані приміщення в період з 10.12.2007 до 31.12.2007. Тобто, третя особа придбала спірні приміщення, але не заплатила за них, тобто на сьогоднішній день приміщення придбані безоплатно, отже у позивача є право вимагати їх повернення.

Крім того, у пункті 2 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.12.2006 вказано, що спірні нежилі приміщення належать ЗАТ „Укрхімремобладнання” на підставі договору № 109 від 18.06.1994 та акта приймання-передачі від 27.10.1994.

Як добросовісний покупець Арутюнян С.В. повинен був переконатися у тому, що  у договорі № 109 від 18.06.1994 дійсно є підтвердження правомірності володіння спірними приміщення у відповідача 2.

Разом з тим, наявного у матеріалах справи листа РВ ФДМУ по м. Києву від 23.08.1995 № 30-03/1579 вбачається, що до договору № 109 від 18.06.1994 не укладалася додаткова угода, яка б могла підтвердити набуття у власність ЗАТ „Укрхімремобладнання” спірних приміщень. Акт від 27.10.1994 зазначений у договорі купівлі-продажу як акт приймання-передачі, тому не може засвідчувати право власності відповідача на спірні приміщення.

Також, як добросовісному покупцю Арутюнян С.В. повинно було бути відомо про те, що придбавані ним приміщення знаходяться у багатоповерховій будівлі, власником якої ЗАТ „Укрхімремобладнання” не є, отже його частка у власності спірних приміщень повинна була бути визначеною ідеально або в натурі.

Таким чином, Арутюнян С.В. повинен був знати про те, що відповідач 2 не має права продавати спірні приміщення, оскільки не є їх власником. Отже, Арутюнян С.В. не може бути добросовісним набувачем спірних приміщень, що надає позивачу право вимагати їх повернення.

Крім того, зважаючи на те, що під час інвентаризації, проведеної відповідачем 1 у серпні 2004 року у структурі належного позивачу майнового комплексу взагалі не виявлено жодної адміністративної будівлі, зробити висновок про те, які саме приміщення і в якому будинку було придбано третьою особою не можливо.

Колегією суддів також не приймаються доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: неналежного і не своєчасного повідомлення відповідача 2 про час і місце судового засідання по даній справі з огляду на наступне.

Статтею 87 ГПК України передбачено розсилання сторонам по справі господарським судом рішень та ухвал не пізніше п'яти днів після їх прийняття.

Матеріалами справи підтверджується, що на адресу ЗАТ „Укрхімремобладнання” ухвалу про порушення провадження у справі № 2/236 від 21.06.2007 було надіслано 21.06.2007, а ухвалу про відкладення розгляду справи № 2/236 від 10.07.2007  - 11.07.2007.

Таким чином, суд першої інстанції своєчасно повідомив відповідача 2 про день і час розгляду справи № 2/236.

Також матеріалами справи підтверджується, а ЗАТ „Укрхімремобладнання” не заперечується, що адреса вул. М. Раскової, 11, м. Київ, 02660, є належною адресою відповідача 2, за якою він постійно отримує кореспонденцію та на яку суд першої інстанції направляв всі процесуальні документи.

Зважаючи на те, що Господарський суд міста Києва належно і своєчасно повідомляв ЗАТ „Укрхімремобладнання” про всі судові засідання, підстав для з’ясування причин неявки відповідача 2 у судові засідання у суду першої інстанції були відсутні.

Крім того, з урахування роз’яснень наданих Вищим Господарським судом України в інформаційному листі від 02.06.2006 № 01-8/1228, до повноважень господарського суду не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб, тому повернення конверту до суду першої інстанції, в якому Господарський суд міста Києва відправив відповідачу 2 ухвалу про порушення провадження у справі від 21.06.2007 № 2/236 з урахування того, що інші процесуальні документи було отримано відповідачем 2, не може свідчити про неналежність повідомлення апелянта про дату і час розгляду даної справи судом.

З урахуванням викладеного судова колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 25.07.2007 року у справі № 2/236  прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору.

У зв`язку з цим підстав для скасування прийнятого рішення Київський апеляційний господарський суд не вбачає, а отже апеляційна скарга Закритого акціонерного товариства  «Укрхімремобладнання» підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 25.07.2007 року у справі № 2/236  залишити без змін, а апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства  «Укрхімремобладнання»  - без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Андрієнко  В.В.

Судді                                                                                          Малетич  М.М.

Студенець  В.І.

24.09.07 (відправлено)