СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.07                                                                                 Справа № 8/393пн.

Суддя господарського суду Луганської області Середа А.П., розглянувши матеріали справи за позовом

Державної податкової інспекції у місті Лисичанську, м. Лисичанськ Луганської області,

до Відкритого акціонерного товариства «Лисичанська сода», м. Лисичанськ Луганської області,

про визнання права власності,

при секретарі судових засідань Качановській О.А.,

за участю представників сторін:

від позивача –Жадан О.О. –старший державний податковий інспектор, - довіреність №6657/10 від 30.05.2007 року;

від відповідача –Горшанов Д.І. –заступник директора з правових питань, - довіреність №23-191-6 від 25.10.07 року, -

в с т а н о в и в :

суть справи: позивачем заявлено вимогу про:

визнання за ним права власності на три залізничні вагони-цементовози, без номерів та ідентифікаційних ознак, які не мають власника та знаходяться на відповідальному зберіганні у Луганській обласній філії державного підприємства «Спецсервіс»МВС України;

надання Державній податковій інспекції у місті Лисичанську права розпорядження цим майном для подальшої реалізації, з перерахуванням одержаних коштів до Державного бюджету України.

На підставі ст. 77 ГПК України у судовому засіданні оголошено перерву з 06 червня до 23 червня 2006 року –з метою надання сторонам можливості подати до суду додаткові докази.

23.06.06 року відповідач звернувся до суду з клопотанням (вих. №б/н від 23.06.06 року) –про зупинення провадження по цій справі у зв’язку зі знаходженням у провадженні господарського суду Луганської області пов’язаної з нею справи №18/86пн –за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Терра»до Відкритого акціонерного товариства «Лисичанська сода»- про визнання права власності на вагони-цементовози №№59320424, 59320432 та 59320440.

Ухвалою суду від 23.06.06 року провадження по справі №8/393пн було зупинено на підставі частини 1 ст. 79 ГПК України.

З ініціативи суду ухвалою від 29.11.07 року провадження по справі поновлено.

На підставі ст. 77 ГПК України у судовому засіданні оголошено перерву з 11 грудня до 18 грудня 2007 року –з метою надання сторонам можливості подати до суду додаткові докази.

У судовому засіданні 18.12.07 року представниками сторін заявлено клопотання про відмову від здійснення фіксації судового процесу технічними засобами, яке не суперечить вимогам ст.ст.4-4 та 81-1 ГПК України, а тому його судом задоволено.

Представник позивача позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав, про що також зазначив у своєму відзиві на нього (вих. №30-1-6 від 10.12.07 року), посилаючись на те, що Державна податкова інспекція у місті Лисичанську Луганської області (далі –ДПІ, - позивач) не може бути позивачем по цій справі, оскільки це суперечить чинному законодавству України.

І.Заслухавши представників сторін, дослідивши обставини справи та додатково надані докази, суд дійшов наступного.

1.В період з 14.10.03 року по 13.11.03 року ДПІ у місті Лисичанську було здійснено перевірку фінансово-господарських документів Відкритого акціонерного товариства «Лисичанська сода»(далі –Підприємство, - відповідач) на предмет наявності неоприбуткованого майна, за результатами якої 13.11.03 року складено одноіменний акт №12/24-09, - згідно якому на підприємстві було виявлено кілька одиниць такого майна, у тому числі –три вагони-цементовози, які у нього по бухгалтерському та складському обліку не значаться (інше неоприбутковане майно не є предметом спору по цій справі, а тому у рішенні не згадується).

Керівник та головний бухгалтер підприємства підписали цей акт без заяв та застережень.

До матеріалів справи долучено довідку за їх підписами, згідно якій це майно не обліковується на балансі підприємства.

05.11.03 року, - тобто ще під час проведення вищезгаданої перевірки, Відділом податкової міліції ДПІ у місті Лисичанську складено протокол огляду та вилучення вищезгаданих трьох вагонів-цементовозів, згідно якому «на території ВАТ «Лисичанська сода»виявлено три вагони-цементовози, без інвентарних номерів та номерів залізниці, на яких відсутні будь-які правовстановлюючі документи», їх орієнтовну вартість у протоколі визначено у розмірі «близько 15 тисяч грн.».

Цьому вилученню передувала перевірка, яку провів вищеназваний відділ податкової міліції. За її результатами, шляхом опитування начальника залізничного цеху ВАТ «Лисичанська сода» Курьянова Віктора Михайловича, було встановлено, що у 1999 році три спірні вагони-цементовози «були ввезені на завод під завантаження соди для Лисичанського склозаводу. З невідомих причин завантаження цих вагонів не відбулося, а тому вони до цього часу (05.11.03 року, - дата відібрання письмового пояснення) стоять на території ВАТ «Лиссода»». З приводу їх повернення до Курьянова В.М. ніхто не звертався.

ДПІ за своїм листом за вих. №15988/24-09 від 22.12.04 року передало це майно на відповідальне зберігання Луганській обласній філії Державного підприємства МВС України «Спецсервіс»(далі –ДП «Спецсервіс»); акт приймання-передачі до справи не надано.

17.05.05 року інвентаризаційною комісією у складі працівника Відділу податкової міліції ДПІ у м. Лисичанську та директора ДП «Спецсервіс»складено акт №б/н опису і попередньої оцінки майна з ознаками безхазяйного, згідно якому ціну спірних вагонів визначено у розмірі 18000,00 грн.

В акті сказано, що того ж дня це майно передано на відповідальне зберігання до ДП «Спецсервіс».

Своїм листом, без номера та без дати, адресованим начальнику ДПІ у м. Лисичанську, ДП «Спецсервіс»підтвердило факт отримання 17.05.05 року «майна з ознаками безгоспного», при цьому лист містить посилання на три вагони-цементовози вартістю 6000 грн. кожний на загальну суму 18000 грн.

2. 27.10.04 року за вих. №229исх. ліквідатор Відкритого акціонерного товариства «Лисичанський склозавод»письмово повідомив голову правління Відкритого акціонерного товариства «Лисичанська сода»про те, що він «підтверджує факт продажу Товариству з обмеженою відповідальністю «Альфа-Терра»вагонів-цементовозів у кількості трьох одиниць, які знаходяться на території Вашого підприємства», та просить «надати допомогу у передачі у власність вищезгаданого рухомого складу».

Згідно листа Служби перевезень Донецької залізниці (вих. №2001-1/121 від 20.01.05 року), наданого у відповідь на звернення ліквідатора Відкритого акціонерного товариства «Лисичанський склозавод»(вих. №261 від 06.12.04 року), вагони за №№59320424, 59320432 та 59320440 до 06.06.01 року значилися за названим заводом, після чого були зняті з обліку.

Своїм листом від 15.02.05 року за вих. №112 ліквідатор ВАТ «Лисичанський склозавод», посилаючись на договір купівлі-продажу №12/10-2004 р. від 12.10.04 року, укладений між ВАТ «Лисичанський склозавод»та ТОВ «Альфа-Терра»(місто Донецьк), та на акт приймання-передачі до цього договору, –просить голову правління ВАТ «Лисичанська сода» «відправити вагони-цементовози №№59320424, 59320432 та 59320440 за реквізитами ТОВ «Альфа-Терра»».

Докази відправлення у справі відсутні.

Отже, як вбачається з вищецитованих листів, вони не містять будь-яких доказів того, що зняті з обліку три вагони-цементовози за №№59320424, 59320432 та 59320440 –та три вагони-цементовози «без інвентарних номерів та номерів залізниці, на яких відсутні будь-які правовстановлюючі документи»- є одними і тими ж вагонами.

З огляду на наявну ситуацію ТОВ «Альфа-Терра»у 2006 році звернулося до господарського суду Луганської області з позовом до ВАТ «Лисичанська сода»- про визнання права власності на три вагони-цементовози за №№59320424, 59320432 та 59320440 (справа №18/86пн).

Рішенням суду від 23.05.06 року позов задоволено у повному обсязі та на ВАТ «Лисичанська сода», на території якого знаходилися спірні вагони, покладено обов»язок у триденний строк після набрання рішенням чинності передати спірні вагони ТОВ «Альфа-Терра».

Постановою Луганського апеляційного господарського суду від 13.07.06 року рішення суду першої інстанції частково змінено: залишивши незмінним рішення суду першої інстанції щодо визнання та ТОВ «Альфа-Терра»права власності на спірне майно, суд апеляційної інстанції з п.2 резолютивної частини вилучив посилання на місцезнаходження майна на території ВАТ «Лисичанська сода», а також пункт 4 резолютивної частини - про зобов’язання відповідача у триденний термін після набрання чинності рішенням передати вагони на користь ТОВ «Альфа-Терра».

Вищий господарський суд України постановою від 01.11.06 року скасував постанову Луганського апеляційного господарського суду Луганської області від 13.07.06 року та передав справу до цього суду на новий апеляційний розгляд.

Верховний Суд України ухвалою від 21.12.06 року відмовив у порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 01.11.06 року.

Луганський апеляційний господарський суд за результатами повторного апеляційного перегляду рішення суду від 23.05.06 року по справі №18/86пн своєю постановою від 20.03.07 року прийняв нове рішення, яким: скасував рішення господарського суду Луганської області по справі №18/86пн; припинив провадження по цій справі у частині вимог позову про визнання права власності за ТОВ «Альфа-Терра»на вагони-цементовози №№59320424, 59320432 та 59320440, зареєстровані за Донецькою залізницею; в решті позовних вимог відмовив.

3.Як пояснив у судовому засіданні представник ВАТ «Лисичанська сода», враховуючи наявність двох судових спорів щодо права власності на спірні вагони-цементовози (справи №16/86пн та №8/393пн), підприємство не зверталося до суду з позовом про визнання за ним права власності на них, але після розгляду справи №8/393пн має намір вчинити такі дії.

Така ж думка викладена у письмовому поясненні відповідача по справі (вих. №30-1-6 від 17.12.06 року).

Виходячи з викладеного, позивач по цій справі (№8/383пн) –ДПІ у місті Лисичанську вважає, що маються усі законні підстави для визнання за державою в її особі права власності на три спірні вагони-цементовози «без інвентарних номерів та номерів залізниці, на яких відсутні будь-які правовстановлюючі документи».

ІІ. Заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

1. З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли у 1999 році та продовжують мати місце до цього часу, а тому суд при вирішенні цього спору керується Цивільним кодексом Української РСР (далі –ЦК УРСР), нині чинним Цивільним кодексом України (далі –ЦКУ), іншим законодавством, яким врегульовано питання щодо безхазяйного майна, а також питання обліку рухомого залізничного складу.

Так, пунктом 9.8-9.9 Правил технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв’язку України від 20.12.96 року №411, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 25 лютого 1997 р. за N 50/1854, кожна одиниця рухомого складу, у тому числі спеціального самохідного і несамохідного рухомого складу, повинна мати такі розпізнавальні чіткі знаки і написи: Державний герб (на локомотивах і пасажирських вагонах), знак Державної адміністрації залізничного транспорту України, ініціали залізниці (крім вагонів), номер (для пасажирських вагонів містить код залізниці приписки), табличку заводу-виготовлювача із зазначенням місця будівництва, дати і місця проходження визначених видів ремонту, маса тари (крім локомотивів і спеціального самохідного рухомого складу). Крім того, мають бути нанесені такі написи: на локомотивах, моторвагонному рухомому складі і спеціальному самохідному рухомому складі - конструкційна швидкість, серія, назва депо або іншого підприємства приписки, таблички і написи про огляд резервуарів, контрольних приладів і котла; на пасажирських вагонах, моторвагонному рухомому складі і спеціальному самохідному рухомому складі, на якому передбачається доставка робітників до місця виконання робіт і у зворотному напрямку - кількість місць; на вантажних вагонах - вантажопідйомність. На тендерах паровозів мають бути позначені серія, номер та ініціали залізниць приписки.

Інші знаки й написи на рухомому складі й самохідному спеціальному рухомому складі наносяться у порядку, встановленому Державною адміністрацією залізничного транспорту України (пункт 9.8).

На кожний локомотив, вагон, одиницю моторвагонного і спеціального рухомого складу має вестись технічний паспорт (формуляр), що містить найважливіші технічні і експлуатаційні характеристики (пункт 9.9).

Матеріалами справи доведено, що на трьох вагонах-цементовозах, які є предметом спору по цій справі, так розпізнавальні знаки на момент вилучення 05.11.03 року виявлені не були; про право власності на ці вагони з 1999 року до моменту їх вилучення ніхто не заявив, а значить питання про наявність у них ознак безхазяйного майна ДПІ поставлено правомірно.

2.У наявній ситуації ДПІ у своїх діях повинна була керуватися частинами 1 та 3-4 статті 137 ЦК УРСР (втратив чинність з 01.01.04 року), відповідно до яких майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу (ч. 1).

Заява про визнання майна безхазяйним може бути подана не раніше як через один рік після прийняття майна на облік відповідним фінансовим органом або виконавчим комітетом селищної, сільської Ради народних депутатів.

Порядок виявлення та обліку безхазяйного майна визначається Міністерством фінансів Української РСР (ч.ч.3 та 4).

На час вилучення спірного майна була чинною Інструкція Міністерства фінансів Української РСР від 17.12.87 року №112 «Про порядок виявлення та обліку безхазяйного майна»(далі –Інструкція №112; втратила чинність на підставі наказу Мінфіну України N 417 від 22.06.2004 року).

Суд вважає, що матеріалами справи підтверджено, що ДПІ при виявленні, вилученні, оцінці, постановці на облік та передачі на відповідальне зберігання дотрималася вимог наступних пунктів Інструкції №112: пункту 4 (щодо проведення не пізніше наступного дня після виявлення безхазяйного майна необхідну перевірку щодо виявлення цього майна); пункту 5 (щодо складення акту опису і оцінки майна з зазначенням повної і точної назви кожного окремого предмета або групи однорідних рівноцінних предметів, докладного опису ознак кожного предмета, назви матеріалу, з якого виготовлено кожний з предметів, їх кількості, ваги, довжини, якості, проценту зносу, а також ціни за прейскурантом з урахуванням проценту зносу предмета); пункту 6 (щодо попередньої оцінки майна); пункту 7 (про взяття фінансовим органом виявленого майна на підставі акта опису в той же день на облік); пункту 8 (про передачу такого майна на відповідальне зберігання організації або особі, у яких воно було виявлене, або іншим організаціям чи особам).

Подальші дії ДПІ регулювалися пунктами 15 та 16 Інструкції №112.

Після закінчення річного строку з дня прийняття на облік зазначеного в пункті 14 цієї інструкції майна фінансовий орган зобов'язаний подати виконавчому комітету районної (міської) Ради народних депутатів за місцем знаходження майна заяву про визнання його безхазяйним. У заяві слід зазначити, яке майно вважається безхазяйним а також навести докази, що підтверджують неможливість встановлення власника майна (п. 15).

Після набуття рішеннями відповідних органів про визнання майна безхазяйним законної сили це майно надходить у власність держави, і тоді фінансові органи вживають заходів до його реалізації (п. 16).

Однак, з урахуванням факту втрати чинності цією Інструкцією, ДПІ не змогла у повному обсязі виконати вищевикладені вимоги.

Оцінюючи обставини справи та виходячи зі змісту Інструкції №112, суд вважає неправомірними посилання ДПІ на неї як на одну з правових підстав для її звернення з цим позовом до суду та обґрунтування своїх позовних вимог.

3.Суд також не погоджується з доводами позивача щодо того, що однією з правових підстав для його звернення з позовом до суду є Порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1998 р. N 1340 (далі –Порядок №1340), дія якого поширюється також на майно, визнане безхазяйним відповідно до законодавства (підпункт 5 п. 1).

Так, дійсно пунктом 2 Порядку №1340 встановлено, що облік, попередня оцінка, а також відповідальність за зберігання майна, зазначеного у пункті 1 цього Порядку, до передачі його для подальшого розпорядження відповідно до пункту 9 цього Порядку покладаються на органи (організації), що здійснили вилучення або зберігають його.

Майно, зазначене у пункті 1 цього Порядку, зберігається органами (організаціями) у власних (орендованих) спеціально обладнаних приміщеннях (на майданчиках) або передається ними для зберігання іншим організаціям за договорами (п. 3).

Оцінка майна, зазначеного в пункті 1 цього Порядку, провадиться комісією, яка утворюється органом, що здійснив його вилучення, у складі представників державних податкових інспекцій в районах, містах без районного поділу, районах у містах, представників міжрайонних та об'єднаних державних податкових інспекцій (далі - місцеві податкові інспекції), органів (організацій), що здійснили вилучення майна або зберігають його, фінансових органів та органів (організацій), які здійснюватимуть розпорядження цим майном (п. 7).

Майно, зазначене у пункті 1 цього Порядку, передається для подальшого розпорядження ним на підставі акта опису, оцінки та передачі майна, в тому числі реалізується через торгівельні підприємства, аукціони, біржі, з якими укладені угоди на його реалізацію відповідно до пунктів 12 і 13 цього Порядку (п.9).

На початку кожного року місцеві податкові інспекції із залученням органів, що вилучають та обліковують майно, визначають на конкурсній основі торгівельні підприємства, яким доручатиметься реалізація майна, з обов'язковим занесенням їх до єдиного реєстру торгівельних підприємств, який ведеться цими інспекціями. Протягом року в разі потреби дозволяється доповнювати єдиний реєстр торгівельних підприємств іншими торгівельними підприємствами за поданням органів, що вилучають та обліковують майно (п.12).

Угоду з торгівельним підприємством, якому доручатиметься реалізація майна, укладає керівник або особа, що його заміщає, відповідного органу державної податкової служби, митного органу в межах повноважень, установлених законодавством (п.13).

Кошти, одержані від реалізації майна, перераховуються до державного бюджету в термін не пізніше семи банківських днів від дня продажу. У разі несвоєчасного перерахування до державного бюджету належних сум за продані товари торгівельні підприємства, з якими укладено угоду, відповідно до цієї угоди сплачують пеню у розмірі 120 відсотків облікової ставки Національного банку за кожний день прострочення з належної до сплати суми або відповідна сума стягується згідно із законодавством (п.14).

Але ані Інструкція №112, ані Порядок №1340, які є підзаконними актами, не містять у собі норми про те, що фінансовим органам або органам державної податкової служби надано право звертатися до суду з позовом про визнання за державою права власності на майно, яке має ознаки безхазяйного.

4.Нині чинний ЦКУ у ст. 328 визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за державою в його особі права власності саме на безхазяйне майно.

Згідно частині 1 статті 335 нині чинного ЦКУ безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.

У цій же статті законодавець розподіляє безхазяйне майно на нерухомі та рухомі речі, в залежності від чого регламентує порядок набуття права власності на нього.

З матеріалів справи та чинного законодавства (частина 2 ст. 181 ЦКУ, згідно якій рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі) вбачається, що спірні вагони-цементовози є рухомими майном.

Відповідно до частини 3 ст. 335 ЦКУ безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 344 ЦКУ визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду( ч. 4 ст. 344 ЦКУ).

Суд вважає, що позивач не довів наявність у нього доказів, які б відповідали вимогам законодавства, про які йдеться вище.

5.Оцінюючи інші доводи позивача щодо правомірності заявленого ним позову, суд також не погоджується з ними.

Так, позивач посилається на ст. 15 ЦКУ, згідно якій кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Але ДПІ, звертаючись до суду з позовом, не керувалася статтею 11 Закону України від 04.12.90 року №509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні»(ЗУ №509-ХІІ), яка не передбачає права органів Державної податкової служби України на звернення до суду з позовом про визнання за державою права власності на безхазяйне майно.

З огляду на викладене позивач по цій справі діє всупереч вимогам:

частини 2 ст. 19 Конституції України, відповідно якій органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

статті 3 ЗУ№509-ХІІ, якою встановлено, що органи державної податкової служби України у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, іншими нормативно-правовими актами органів державної влади, а також рішеннями Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань оподаткування, виданими у межах їх повноважень;

частини 2 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, згідно якій у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні органи.

За таких обставин у суду відсутні правові підстави для визнання ДПІ належним позивачем по цій справі, який правомірно обрав спосіб захисту порушеного права, передбачений пунктом 1 частини 2 ст. 16 ЦКУ, а тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 49 ГПК України, суд не стягує з відповідача судові витрати.

Судом прийнято до уваги, що позивач згідно ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.93 року №7/93 «Про державне мито»звільнений від сплати державного мита при зверненні з позовом до суду.

На підставі викладеного, керуючись ч. 2 ст. 19 Конституції України; ст.ст. 3 та 11 Закону України від 04.12.90 року №509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні»; ст.ст. 328, 335 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 32-22,49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст.85 ГПК України у судовому засіданні 18.12.07 року за згодою представника позивача оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного господарського суду Луганської області у той же термін.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 20 грудня 2007 року.

Суддя                                                              А.П.Середа