ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2007р.
Справа №  5/586

за
позовом   Суб"єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1, м.Кременчук

до
Головної державної інспекції на автомобільному транспорті в особі
Територіального управління в Полтавській області, м.Полтава

про
визнання недійсним рішення суб"єкта владних повноважень

Суддя  Гетя Н.Г.

Представники:

від
позивача:     ОСОБА_1.

від
відповідача:  не з"явився

Розглядається позовна заява про
визнання недійсною постанови №001184 від 03.11.2006р.

Під
час розгляду справи у судових засіданнях представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач,
Головна державна інспекція на автомобільному транспорті в особі територіального
управління в Полтавській області, позовні вимоги не визнав з підстав, наведених
у запереченнях без номера, датованих 29.01.2007 року, на позов по справі №
5/586 від 27.11.2006 року. На його думку, рішення суб'єкта владних повноважень
є правомірним.

У
судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення
позову. При цьому просив суд залишити Постанову за № 001184 в силі, а позов -без
задоволення.

Розглянувши
матеріали справи, дослідивши докази, суд встановив:

На
виконання умов договору про нерегулярне пасажирське перевезення автобусом за №
14 від 26.10.2006 року (надалі по тексту -Договір № 14) позивач 26.10.2006 року
автобусом марки „Mercedes-Benz” з реєстраційним номером НОМЕР_1здійснював за
замовленням перевезення пасажирів за автобусним маршрутом нерегулярного
перевезення „Кременчук - Харків”.

У місті Полтава позивач, рухаючись із
м. Кременчука у напрямку міста Харкова, здійснив поворот праворуч із вулиці
Фрунзе на Харківське шосе. На автомобільній дорозі сполученням Київ-Харків у
районі будівництва автомобільної розв'язки (поворот до мікрорайону „Левада” м.
Полтави) приблизно о 14 год. 50 хв. на вимогу інспектора ДАІ МВС України
позивач зупинив автобус.

Не зазначаючи причину зупинки, не
вказуючи на порушення позивачем правил дорожнього руху, інспектор ДАІ, що
підійшов до позивача, наказав останньому взяти пакет документів на перевезення
та автобус і підійти до автомобіля марки ВАЗ 2107 зеленого кольору, на якому
здійснювалось чергування.

У момент, коли позивач із пакетом
документів підійшов до автомобіля марки ВАЗ 2107 зеленого кольору, із нього
вийшла особа чоловічої статі і представилась державним інспектором Головної
державної інспекції на автомобільному транспорті. При цьому ця особа, не
пред'явивши будь-яких документів, що підтверджують її особу та повноваження,
повідомила позивачу про проведення перевірки належного йому автобусу.

Позивачу було запропоновано передати
їй для перевірки пакет документів: реєстраційні документи, документи, що
підтверджують правомірність надання транспортної послуги тощо.

Результати проведення перевірки
знайшли відображення в протоколі за № 001868 від 26.10.2006 року про виявлене
під час перевірки автотранспортного засобу порушення законодавства про
автомобільний транспорт (надалі по тексту - Протокол за № 001868). Так,
зокрема, у ньому зазначено про здійснення позивачем нерегулярних перевезень з
м. Кременчук до м. Харків згідно подорожнього листа без відповідного оформлення
договору з замовником.

Згідно із положеннями п. 22 Порядку
здійснення державного контролю на автомобільному транспорті загального
користування, що затверджений постановою КМ України за № 143 від 29.01.2003
року (надалі по тексту -Порядок здійснення державного контролю, чинний на
момент існування спірних правовідносин у частині, що не суперечить положенням
Закону України від 23.02.2006 року „Про внесення змін до Закону України „Про
автомобільний транспорт”), про проведення перевірки автотранспортного засобу
посадова особа, що здійснює державний контроль, робить відмітку у дорожній
документації із зазначенням, з-проміж іншого, стислого змісту результатів перевірки.
З огляду на дану норму у дорожньому листі за № 015759 від 26.10.2006 року
перевіряючим було зазначено, що, на його думку, послуга з нерегулярних
перевезень пасажирів надавалась позивачем 26.10.2006 року без відповідно
оформленого договору з замовниками.

На підставі Протоколу за № 001868
керівником територіального управління в Полтавській області Головної державної
інспекції на автомобільному транспорті 03.11.2006 року розглянуто справу про
порушення законодавства про автомобільний транспорт. За результатом її розгляду
ухвалено Постанову за № 001184, якою до позивача застосовано фінансову санкцію
в сумі 1700 грн. 00 коп.

При цьому, як зазначено в Постанові
за № 001184, позивач допустив порушення законодавства про автомобільний транспорт,
відповідальність за яке передбачена абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону України від
23.02.2006 року „Про внесення змін до Закону України „Про автомобільний
транспорт”. Так, позивач 26.10.2006 року в м. Полтава на автобусі „Mercedes” із
реєстраційним номером НОМЕР_1надавав послуги з нерегулярних перевезень 17
пасажирів без оформлення документів, перелік яких визначений ст. 39 Закону
України від 23.02.2006 року „Про внесення змін до Закону України „Про
автомобільний транспорт”.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35
Закону України „Про автомобільний транспорт” (надалі по тексту - Закон про
автотранспорт) послуги з перевезення пасажирів автобусами можуть надаватися за
видами режимів організації перевезень як регулярні, регулярні спеціальні або нерегулярні.

Позивачем 26.10.2006 року перевезення
пасажирів автобусом здійснювалось у такому режимі орагнізації як нерегулярне
пасажирське перевезення. Підтверджується даний висновок, по-перше, Протоколом
за № 001868 та Постановою за № 001184, в яких безпосередньо знайшов
відображення факт здійснення позивачем 26.10.2006 року нерегулярних перевезень;
по-друге, положеннями Договору № 14, із преамбули якого прямо вбачається, що
цей договір є договором про нерегулярне пасажирське перевезення автобусом.

Як вбачається із положень ст. 39
Закону про автотранспорт, перелік документів, які повинні мати автомобільні
перевізники, водії, пасажири, залежить від виду режиму організації
здійснюваного перевезення.

Одним із документів для водія автобуса,
що здійснює нерегулярне пасажирське перевезення, є договір на надання
транспортної послуги. У контексті положень ст. 42 Закону про автотранспорт
такий договір є договором про нерегулярні пасажирські перевезення автобусом.

Із Протоколу за № 001868 та
дорожнього листа за № 015759 від 26.10.2006 року вбачається, що послуги із
нерегулярних пасажирських перевезень надавались позивачем 26.10.2006 року на
підставі укладеного Договору № 14. При чому цей договір надавався перевіряючому
під час здійснення державного контролю. Про це свідчать, зокрема, положення
Протоколу за № 001868, наявні у матеріалах справи письмові пояснення позивача
та особи, що проводила перевірку, від 17.01.2007 року та 29.03.2007 року
відповідно.

Більш того, копію Договору № 14
відповідач мав у власному розпорядженні під час розгляду справи про порушення
законодавства про автомобільний транспорт. Дана обставина підтверджується
заявою позивача від 02.11.2006 року, додатком до якої і була копія Договору №
14. Більш того, дана обставина прямо визнається відповідачем у запереченнях без
номера, датованих 29.01.2007 року, на позов по справі № 5/586 від 27.11.2006
року.

Згідно із положеннями ст. 1 Закону
про автотранспорт відмінною рисою нерегулярного пасажирського перевезення є
його здійснення на підставі письмового договору, що укладається на кожну
послуги. При цьому у такому договорі слід визначити маршрут руху, дату та час
перевезень, інші умови перевезень та форму оплати послуги, або перевезення за
власний кошт.

Договір № 14, на підставі якого
позивач надавав послугу, повністю відповідає викладеним вище вимогам. Так, він
підписаний сторонами, вимоги щодо письмової форми дотримані, у ньому визначено
маршрут руху, дату та час перевезень, інші умови перевезень та форму оплати
послуги. Більш того, Договір № 14 реально виконувався сторонами, що свідчить
про його укладення. Посилання відповідача на відсутність найменувань замовників
повністю спростовується даними договору, зокрема, положеннями преамбули та пункту
15.

За своєю правовою природою Договір №
14 про нерегулярне пасажирське перевезення автобусом є цивільно-правовим
договором.

У відповідності до положень ст. 11 ЦК
України він є підставою для виникнення зобов»язання. Крім того, до прав та
обов"язків сторін по договору, до форми та змісту договору застосовуються
положення ЦК України.

Як передбачено ч. 2 ст. 510 ЦК
України у зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або
одночасно кілька осіб. Будь-яких винятків із цього правила законодавець не
встановлює.

Тому Договір № 14 про нерегулярне
пасажирське перевезення автобусом з урахування множинності осіб на стороні
замовника транспортної послуги не можна вважати неоформленим.

У відповідності до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або
якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність Договору № 14 про
нерегулярне пасажирське перевезення автобусом законом прямо не встановлена. Не
надано відповідачем і доказів визнання його недійсним судом на момент
проведення перевірки, винесення спірної постанови та розгляду справи у суді.

Доводи відповідача про необхідність
наявності у пасажирів спільної мети є безпідставними, так як жодним нормативним
актом такі вимоги для нерегулярних пасажирських перевезень не передбачені.

За таких обставин, Договір № 14 про
нерегулярне пасажирське перевезення автобусом є укладеним та правомірним. Тому
не можна погодитись як із твердженням відповідача про його неоформлення, так і
з твердженнями перевіряючого, викладеними у письмових поясненнях від 29.03.2007
року, про невідповідність Договору № 14 положенням Закону про автотранспорт і
ЦК України.

Більш того, на думку суду, саму
перевірку проведено відповідачем 26.10.2006 року з істотним порушенням положень
діючого законодавства.

Згідно
із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із наявних у справі матеріалів та
системного аналізу положень діючого законодавства вбачається, що 26.10.2006
року відповідач здійснив державний контроль перевезень пасажирів автомобільним
транспортом загального користування шляхом проведення перевірки
автотранспортного засобу, належного позивачеві.

Так, Протокол за № 001868, як прямо
вбачається із його назви, є протоколом про виявлене під час перевірки
автотранспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Більш того, Протокол за № 001868 складено за формою, що передбачена додатком №
4 до Порядку здійснення державного контролю. Як передбачено п. 24 зазначеного
вище нормативного акту протокол за формою згідно із додатком 4 складається
перевіряючими виключно у разі виявлення під час перевірки автотранспортного
засобу порушень, відповідальність за які передбачена п. п. 1-6 ст. 69 Закону
про автотранспорт.

Системний аналіз положень Порядку
здійснення державного контролю свідчить, що ним передбачено можливість
здійснення державного контролю виключно за місцезнаходженням суб'єктів
підприємницької діяльності, які належать до автомобільного транспорту
загального користування (планова і позапланова перевірка), у пунктах пропуску
через державний кордон для автомобільного і поромного сполучення, а також
безпосередньо у транспортних засобах під час здійснення перевезень пасажирів і
вантажів (перевірка автотранспортного засобу). Даний висновок відповідає положенням
абзацу 2 ст. 16 Закону про автотранспорт у редакції закону від 05.04.2001
року.

Однак, станом на 26.10.2006 року,
тобто на дату проведення перевірки, відповідач не мав правових підстав для
проведення перевірки автотранспортного засобу з огляду на таке.

Законом України від 23.02.2006 року
«Про внесення змін до Закону України "Про автомобільний транспорт"
викладено у новій редакції Закон про автотранспорт. Даний нормативний акт
набрав чинності 07.04.2006 року.

Відповідно до положень ст. 6 Закону
про автотранспорт у редакції закону від 23.02.2006 року державний контроль
автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення виключно планових,
позапланових і рейдових перевірок. При цьому порядок здійснення державного контролю
на автомобільному транспорті визначається Кабінетом Міністрів України.

Станом на 26.10.2006 року, тобто на
дату проведення перевірки, порядок здійснення державного контролю на
автомобільному транспорті визначався постановою КМ України за № 143 від
29.01.2003 року „Про затвердження Порядку здійснення державного контролю на
автомобільному транспорті загального користування”. Згідно даного нормативного
акту, що приймався у відповідності та спрямовувався на виконання положень
Закону про автотранспорт у чинній до 07.04.2006 року редакції, державний
контроль на автомобльному транспорті загального користування здійснювався, як
зазначалось вище, шляхом проведення перевірок 3-х видів, а саме: планова,
позапланова і перевірка автотранспортних засобів.

Законом про автотранспорт у редакції
закону від 23.02.2006 року із числа перевірок було виключено такий їх вид як
перевірка автотранспортних засобів.

Як передбачено п. 2 прикінценвих
положень Закону про автотранспорт у редакції закону від 23.02.2006 року до
приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші
нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому
Закону.

Таким чином, враховуючи, що перевірка
автобуса позивача, проведена 26.10.2006 року, за своєю правовою природою є
перевіркою автотранспортного засобу та не визначення на законодавчому рівні на
момент проведення відповідачем перевірки порядку здійснення державного контролю
шляхом проведення рейдової перевірки, твердження відповідача про проведення ним
26.10.2006 року саме рейдової перевірки не заслуговують на увагу.

Крім того, у відповідності до
положень ст. 6 Закону про автотранспорт рейдові перевірки здійснюються виключно
з метою контролю за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавчих
і нормативно-правових актів щодо забезпечення безпеки пасажирських перевезень
та безпеки дорожнього руху. Однак, факт оформлення чи неоформлення договору про
нерегулярні пасажирські перевезення автобусом не має жодного відношення до
вимог законодавчих і нормативно-правових актів щодо забезпечення безпеки
пасажирських перевезень та безпеки дорожнього руху, чим ще раз спростовується
твердження відповідача про проведення 26.10.2006 року перевірки як рейдової.

Як вбачається із положень п. 32 Порядку
здійснення державного контролю посадові особи, що здійснюють державний
контроль, мають право проводити перевірку автотранспортного засобу згідно з
установленим завданням. Крім того, відповідно до положень п. 34 зазначеного
вище нормативного акту посадові особи, що здійснюють державний контроль,
зобов'язані під час проведення перевірки в автотранспортних засобах пред'являти
завдання на перевірку.

У судовому засіданні по даній справі,
що відбулось 30.01.2007 року, представник відповідача прямо визнав, що інших
документів, які були б пов»язані із проведенням перевірки та розглядом справи,
окрім вже поданих ним та долучених до матеріалів справи, у відповідача не має.

Серед наявних на той момент у
матеріалах справи документів завдання на перевірку було відсутнє.

Відсутність завдання на момент
проведення перевірки підтверджується і письмовими поясненнями позивача від
17.01.2007 року. Із них вбачається, що автобус для перевірки зупинив інспектор
ДАІ, а транспортний інспектор завдання на перевірку не пред»являв. Однак у
відповідності до Порядку здійснення державного контролю, як зазначалось вище,
пред”явлення завдання є обов”язком перевіряючого.

Не спростовує висновку суду про відсутність
завдання на перевірку на момент її проведення і завдання на перевірку за №
013930 від 23.10.2006 року, що долучено судом до матеріалів справи за
клопотанням відповідача у судовому засіданні 29.03.2007 року.

Так, Порядком здійснення державного
контролю, яким затверджено форму завдання на перевірку, передбачено, що у
завданні на перевірку обов'язково зазначається найменування суб'єктів
підприємницької діяльності та маршрути руху автотранспортних засобів, що будуть
перевірятись.

Однак, із завдання на перевірку за №
013930 від 23.10.2006 року вбачається, що видане воно для проведення перевірки
не позивача під час руху автобуса за маршрутом Кременчук-Харків, а для
проведення перевірки конкретно невизначеного кола перевізників та транспортних
засобів по м. Полтава та Полтавській області.

Отже, дане завдання не надавало
уповноваженим особам відповідача право здійснювати перевірку автотранспортного
засобу позивача.

Як зазначалось вище, відповідно до
положень п. 24 Порядку здійснення державного контролю протокол за формою згідно
із додатком 4 складається перевіряючими виключно у разі виявлення під час
перевірки автотранспортного засобу порушень, відповідальність за які
передбачена п. п. 1-6 ст. 69 Закону про автотранспорт. Однак, під час
проведення 26.10.2006 року перевірки уповноваженими відповідачем особами, як
вбачається зокрема з Постанови за № 001184, виявлено порушення,
відповідальність за яке передбачена абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону України „Про
внесення змін до Закону України „Про автомобільний транспорт”.

За таких обставин відповідач не мав
правових підстав для складання протоколу за формою згідно із додатком 4 до
Порядку здійснення державного контролю.

Крім того, відповідно до положень
п. 27 Порядку здійснення державного контролю у разі, коли керівник або
уповноважений представник суб'єкта підприємницької діяльності заявив про своє
бажання взяти участь у розгляді справи про порушення цим суб'єктом
законодавства про автомобільний транспорт, справа розглядається за його участю.

Заявою від 29.10.2006 року, яку було
отримано відповідачем 30.10.2006 року, позивач повідомив про бажання взяти
участь у розгляді справи про порушення законодавства про автомобільний
транспорт та просив розглянути справу за його участю. З огляду на це позивач
просив повідомити про місце, дату та час розгляду справи, також забезпечити
можливість до розгляду справи по суті ознайомитись із усіма документами цієї
справи.

Однак, станом на 02.11.2006 року
позивач не володів відомостями про місце, дату, час розгляду справи і
ознайомлення із усіма її документами. З огляду на це заявою від 02.11.2006 року
позивач повторно просив відповідача повідомити, зокрема, про місце, дату та час
розгляду справи. Дану заяву було отримано відповідачем 03.11.2006 року до
винесення спірної постанови.

Разом із тим, як вбачається із
долучених до матеріалів справи заперечень на позов від 29.01.2007 року,
відповідач категорично заперечує отримання від позивача повторної заяви від
02.11.2006 року про участь у розгляді справи на момент винесення спірної
постанови (10 год. 00 хв. 03.11.2006 року). Однак, дане твердження як
невідповідаюче дійсності спростовується фактами, викладеними відповідачем у цих
же запереченнях на позов від 29.01.2007 року.

Так, відповідач визнає ту обставину,
що під час винесення спірної постанови у нього в наявності був Договір № 14.
Однак копія цього договору потрапила до відповідача як додаток до повторної
заяви позивача про участь у розгляді справи від 02.11.2006 року. Тобто,
отримавши Договір № 14 як додаток до повторної заяви позивача про участь у
розгляді справи від 02.11.2006 року, відповідач отримав і саму повторну заяву
позивача про участь у розгляді справи від 02.11.2006 року.

Разом із тим, маючи у розпорядженні
заяву позивача із клопотанням повідомити про місце та час розгляду справи і
розглянути її за участю позивача, відповідач 03.11.2006 року замість того, щоб
повідомити позивача, розглядає справу по суті за його відсутності. Хоча як
вбачається із наявного у матеріалах справи запрошення від 30.10.2006 року явка
позивача на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний
транспорт була визнана відповідачем обов'язковою.

У
відповідності до положень ч. 3. ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з
метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі
прийняття рішення тощо.

Як
передбачено ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про
протиправність рішень суб'єкта
владних  повноважень обов'язок
щодо доказування правомірності
свого  рішення покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Головною
державною інспекцією на автомобільному транспорті в особі територіального
управління в Полтавській області як заперечуючим проти адміністративного позову
відповідачем під час же вирішення справи у суді не доказано правомірність спірного
правового акта індивідуальної дії.

Враховуючи викладене вище, керуючись
ст. ст. 71, 159, 160, 161, 162 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.
Позов задовольнити.

2.
Визнати недійсною постанову за № 001184 від 03.11.2006 року про застосування фінансових
санкцій в сумі 1700 грн. 00 коп. до суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, індивідуальний податковий номер НОМЕР_2) 3 грн. 40 коп. витрат зі
сплати судового збору.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про
апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений КАС
України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У
разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подання через господарський суд Полтавської області
заяви про апеляційне оскарження даної постанови протягом десяти днів з дня
проголошення постанови та подання через господарський суд Полтавської області
апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження. У разі, якщо апеляційна скарга подається у строк,
встановлений для подання заяв про апеляційне оскарження, апеляційна скарга може
бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Гетя Н. Г.