КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2007                                                                                           № 7/435

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Зеленіна В.О.

суддів:            Рєпіної Л.О.

Синиці О.Ф.

при секретарі:            Голюк Н.І.

За участю представників:

Від позивача – Компанієць А. М. – по довіреності.

Від відповідача 1 – Шикеринець Р. І. – по довіреності, Данилевський О. М. – по довіреності.

Від відповідача 2 – не з’явився.

Від третьої особи – не з’явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду м.Києва від 16.07.2007

у справі № 7/435 (Якименко М.М.)

за позовом                               Товариство з обмеженою відповідальністю "Мар"їнське"

до                                                   Дочірня компанія "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

третя особа позивача                     Дочірнє підприємство "Полтавнафтогазгеологія" Національної акціонерної компанії "Надра України"

про                                                  визнання незаконною відмову у розподілі природного газу на промислових споживачів та зобов"язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.07.2007 р. у справі № 7/435 позов ТОВ “Мар’їнське” був повністю задоволений.

Визнано право ТОВ “Мар’їнське” на реалізацію будь-кому природного газу, що йому належить за договором про спільну діяльність № 10-03/2002 від 16.01.2002 р. з лютого 2007 р. для постачання промисловим споживачам.

Зобов’язано НАК “Нафтогаз України” та ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” включити баланс надходження та розподілу природного газу по Україні для постачання промисловим споживачів об’єми видобутого газу за лютий-травень 2007 р. у кількості 10 142,155 тисяч кубічних метрів, а також включати до щомісячних балансів надходження та розподілу для постачання промисловим споживачам планові та фактичні об’єми видобутого природного газу за червень-грудень 2007 р., що належать ТОВ “Мар’їнське” за договором про спільну діяльність № 10-03/2002 від 16.01.2002 р.

Стягнуто з НАК “Нафтогаз України” на користь ТОВ “Мар’їнське” 85 грн. державного мита та 59 грн. витрат на інформаційно – технічне забезпечення судового процесу.

Стягнуто з ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” на користь ТОВ “Мар’їнське” 85 грн. державного мита та 59 грн. витрат на інформаційно – технічне забезпечення судового процесу.

ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України”, не погоджуючись з згаданим рішенням суду, звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким у позові відмовити.

НАК “Нафтогаз України” не погоджуючись з згаданим рішенням суду, звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким у позові відмовити.

26.09.2007 р. представники відповідача 2 та третьої особи у судове засідання не з’явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, місце та час проведення судового засідання.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційні скарги та відзив ТОВ “Мар’їнське” на них, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ “Мар’їнське” є повноважним представником учасників договору про спільну діяльність № 10-03/2002 від 16.01.2002 р., укладеного між ДП НАК “Надра України” “Полтавнафтогазгеологія”, ТОВ “Мар’їнське” і ТОВ “Енергія-95”.

Предметом договору № 10-03/2002 від 16.01.2002 р. є спільна виробнича діяльність учасників з метою організації і здійснення геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки свердловини № 6 та № 8 Мар’їнського родовища, з метою одержання прибутку. ТОВ “Енергія-95” належить спеціальний дозвіл на користування надрами Мар’їнського родовища від 15.10.2004 р. № 3462.

Відповідно до п. 6.1. договору про спільну діяльність № 10-03/2002 від 16.01.2002 р., майно, створене (видобуте) або придбане сторонами в результаті спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю.

За договором про спільну діяльність № 10-03/2002 від 16.01.2002 р., частки учасників розподіляються наступним чином: ДП “Полтавнафтогазгеологія” – 20%, ТОВ “Мар’їнське” – 79%, ТОВ “Енергія-95” – 1%.

ТОВ “Мар’їнське”, як повноважний представник учасників за договором № 10-03/2002 від 16.01.2002 р. про спільну діяльність, листом № 17 від 18.01.2007 р. надало до об’єднаного диспетчерського управління (ОДУ) ДК “Укртрансгаз” ресурсний баланс природного газу (форма 1), плановий розподіл (форма 2) й акт передачі газу за планом, та просило врахувати плановий розподіл природного газу станом на 01.02.2007 р. на промислових споживачів.

Проте, ДК “Укртрансгаз” не врахувала плановий розподіл природного газу на промислових споживачів станом на 01.02.2007 р. та в подальшому всі наступні місяці також не врахувала плановий розподіл газу на промислових споживачів, а згаданий вище лист № 17 залишила без відповіді.

В подальшому, ТОВ “Мар’їнське” відповідними листами надавало до ОДУ ДК “Укртрансгаз” вище наведені документи на наступні місяці, та просило врахувати плановий розподіл природного газу на промислових споживачів станом на 01.03.2007 р., 01.04.2007 р., 01.05.2007 р. та на 01.06.2007 р. Вказані листи також були залишені без відповіді.

Після чого, ТОВ “Мар’їнське” листом № 68 від 25.03.2007 р. звернулося до НАК “Нафтогаз України” з проханням не перешкоджати розподілу природного газу на промислових споживачів, протягом всього 2007 р., що належить ТОВ “Мар’їнське”.

НАК “Нафтогаз України” листом № 6/1-562-2653 від 06.04.2007 р. повідомила ТОВ “Мар’їнське”, що на підставі ст. 3 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” та Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 р. № 1729 “Про порядок забезпечення споживачів природним газом”, природний газ, який був видобутий в результаті спільної діяльності повинен бути реалізований виключно НАК “Нафтогаз України” для потреб населення і тому обсяги газу, видобуті ТОВ “Мар’їнське” необхідно передати виключно для задоволення потреб населення.

Місцевий господарський суд обґрунтовано та правомірно задовольнив позовні вимоги ТОВ “Мар’їнське”. При цьому колегією береться до уваги наступне.

Посилання відповідачів в своїх запереченнях та апеляційних скаргах на ст. 3 Закону України “Про державний бюджет України на 2007 р.” від 19.12.2006 р. № 489-V, якою визначено, що підприємства, частка держави у статутному фонді яких перевищує 50 відсотків акцій (часток, паїв) яких знаходиться у статутному фонді інших господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій, а також дочірні підприємства, представництва та філії таких підприємств і товариств, учасники договорів про спільну діяльність, укладеними за участю зазначених підприємств, щомісячно здійснюють продаж всього природного газу (у тому числі нафтового (попутного) газу) власного видобутку (видобутого на підставі спеціальних дозволів на користування надрами) для формування ресурсу природного газу, що використовується для потреб населення судом до уваги не приймається виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визначається та діє принцип верховенства права.

Згідно ст. 3 Цивільного Кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є:

1. неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини;

2. неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом;

3. свобода договору;

4. свобода підприємницької діяльності;

5. судовий захист цивільного права та інтересу;

6. справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ч. 1-4 ст. 4 Цивільного Кодексу України основу цивільного законодавства України становить Конституція України.

Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний Кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Цивільні відносини можуть регулюватися актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України.

Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншого закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Відповідно до ст. 1130 Цивільного Кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов’язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Спільна діяльність може здійснюватись на основі об’єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об’єднання вкладів учасників.

Згідно з пунктом 6.1. договору про спільну діяльність № 10-03/2002 від 16.01.2002 р., майно, створене або придбане сторонами в результаті спільної діяльності, складає їх спільну часткову власність.

Як вже зазначалося вище, за договором про спільну діяльність № 10-03/2002 від 16.01.2002 р., частки учасників розподіляються наступним чином: ДП “Полтавнафтогазгеологія” – 20%, ТОВ “Мар’їнське” – 79%, ТОВ “Енергія-95” – 1%.

Таким чином, відповідно до умов договору, частка держави складає менше 50%, а отже норми ст. 3 Закону України “Про державний бюджет України на 2007 рік” від 19.12.2006 р. № 489-V не можуть поширюватись на даний договір.

Частиною 1 ст. 1134 ЦК України передбачено, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Згідно ст. 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, відповідачі своїми діями порушують положення законодавства в сфері реалізації права власності:

право власника на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд (ст. 319 Цивільного Кодексу України, ст. 135 Господарського Кодексу України”);

непорушність права власності. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 41, п. 7 ст. 92 Конституції України, ст. 321 Цивільного Кодексу України, ст. 134 Господарського Кодексу України). Відповідно до вимог пункту 2 ст. 5 Господарського Кодексу України конституційні основи правового господарського порядку в Україні становлять: забезпечення державою захисту прав усіх суб’єктів права власності і господарювання, соціальної спрямованості економіки, недопущення використання власності на шкоду людині і суспільству; право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; визнання усіх суб’єктів права власності рівними перед законом, непорушності права приватної власності, недопущення протиправного позбавлення власності; економічна багатоманітність, право кожного на підприємницьку діяльність, не заборонену законом, визначення виключно законом правових засад і гарантій підприємництва; визнання і дія в Україні принципу верховенства права, тощо.

Згідно приписів ст. 6 Господарського Кодексу України, загальними принципами господарювання в Україні є: забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб’єктів господарювання; свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв’язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави; захист національного товаровиробника; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Статтями 386, 391 Цивільного Кодексу України передбачено право власника вимагати усунення будь-яких порушень його прав, в тому числі звертатися до суду з вимогою про заборону вчинення дій, які можуть порушувати його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, в тому числі усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Усі суб’єкти права власності рівні перед законом (ст. 13 Конституції України), держава забезпечує захист прав усіх суб’єктів права власності та господарювання.

Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов’язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Дана норма кореспондується зі ст. 20 Господарського Кодексу України.

Так, п. 2 ст. 20 Господарського Кодексу України визначено, що суб’єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів шляхом припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушенню.

У своїх апеляційних скаргах скаржники зазначають, що дія статті 3 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” розповсюджується на спірні правовідносини, що виникли між сторонами. Отже, судом першої інстанції не вірно зроблено висновок про те, що норми ст. 3 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” не можуть поширюватись на договір про спільну діяльність.

Однак, таке твердження скаржників спростовується наступним.

Згідно ст. 3 Закону України від 19.12.2006 р. № 489-V “Про державний бюджет України на 2007 рік”, підприємства, частка держави у статутному фонді яких перевищує 50 відсотків, господарські товариства, більш ніж 50 відсотків акцій (часток, паїв) яких знаходиться у статутному фонді інших господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій, а також дочірні підприємства, представництва та філії таких підприємств і товариств, учасники договорів про спільну діяльність, та/або уповноважені особи договорами про спільну діяльність, укладеними за участю зазначених підприємств, щомісячно здійснюють продаж всього природного газу (у тому числі нафтового (попутного) газу) власного видобутку (видобутого на підставі спеціальних дозволів на користування надрами) для формування ресурсу природного газу, що використовується для потреб населення.

Таким чином, стаття 3 Закону України “Про державний бюджет України на 2007 рік” містить виключний перелік суб’єктів господарювання, що підпадають під її дію.

Системний і семантичний аналіз положень статті 3 Закону “Про державний бюджет України на 2007 рік” свідчить, що у висловленні “учасники договорів про спільну діяльність, та/або уповноважені особи договорами про спільну діяльність, укладеними за участю зазначених підприємств”, словосполучення “учасники договорів про спільну діяльність” та “уповноважені особи договорами про спільну діяльність” відноситься до зазначеного вище у статті переліку осіб: підприємства, частка держави у статутному фонді яких перевищує 50 відсотків, господарські товариства, більш ніж 50 відсотків акцій (часток, паїв) яких знаходиться у статутному фонді інших господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій, а також дочірні підприємства, представництва та філії таких підприємств і товариств.

Таким чином, дія статті 3 розповсюджується лише на перерахованих суб’єктів державного сектору економіки. Під дану категорію суб’єктів не підпадають учасники договорів про спільну діяльність інших форм власності.

Підтвердженням вказаного вище висновку можуть бути положення ч. 3 статті 3 Закону України “Про державний бюджет України на 2007 рік” в якій зазначено, що перелічені у ч. 1 статті 3 суб’єкти щомісячно здійснюють продаж всього природного газу (у тому числі нафтового (попутного) газу) власного видобутку (видобутого на підставі спеціальних дозволів на користування надрами) для формування ресурсу природного газу, що використовується для потреб населення. Як вбачається з положень наведеної норми, суб’єкти перелічені у ч. 1 статті 3 мають здійснювати продаж газу лише власного видобутку. При цьому поняття “власний видобуток” визначено законом як “видобуток газу на підставі спеціальних дозволів на користування надрами”.

Відповідно до п. 6.1. договору про спільну діяльність № 10-03/2002 від 16.01.2002 р. майно, створене (видобуте) або придбане сторонами в результаті спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю. Отже, газ, який сторони отримують за договором про спільну діяльність є газом спільного (а не власного) видобутку.

За таких обставин, вимога щодо продажу газу НАК “Нафтогаз України” для формування ресурсу природного газу, що використовується для потреб населення, на учасників договорів про спільну діяльність, які не належать до державного сектору економіки не поширюється.

Протилежне наведеному вище застосування статті 3 Закону України “Про державний бюджет України на 2007 рік” фактично створює нерівний режим господарювання для суб’єктів, що не належать до державного сектору економіки, оскільки суб’єкти, які вступили у договірні відносини із суб’єктами державного сектору економіки, фактично будуть поставлені у гірше положення аніж інші недержавні господарюючі суб’єкти, що є порушенням норм Конституції України (статті 8), Господарського Кодексу України (статей 5 і 6), Закону України “Про нафту і газ” (статті 7), Закону України “Про захист економічної конкуренції” (статті 15).

На думку скаржників, безпідставним є висновок місцевого господарського суду про те, що відповідачами порушено право власності позивача на видобутий природний газ. В обґрунтування своєї позиції відповідачі посилаються на статтю 3 Цивільного Кодексу України відповідно до якої допускається позбавлення права власності у випадках, встановлених Конституцією України та законами, зазначаючи що саме таким законом є Закон України “Про державний бюджет на 2007 рік”, а саме стаття 3 цього Закону.

Однак, як вже зазначалося вище, дія статті 3 Закону України “Про державний бюджет на 2007 рік” розповсюджується лише на підприємства, частка держави у статутному фонді яких перевищує 50 відсотків, господарські товариства, більш ніж 50 відсотків акцій (часток, паїв) яких знаходиться у статутному фонді інших господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій, а також дочірні підприємства, представництва та філії таких підприємств і товариств. Отже, зазначена норма не може бути підставою для обмеження або припинення права власності ТОВ “Мар’їнське”.

У своїй апеляційній скарзі НАК “Нафтогаз України” зазначає, що постановою Вищого господарського суду України від 17.01.2007 р. у справі № 23/427 встановлено, що “Постанова № 1729 є чинним нормативно-правовим актом, який у відповідності до вимог статті 117 Конституції України є обов’язковим до виконання, а відтак Постанова № 1729 підлягає застосуванню як така, що регулює правові відносини суб’єктів господарювання та органів державної влади у сфері постачання природного газу”. У зв’язку з чим, на думку другого відповідача, дана постанова повинна бути застосована судом до спірних правовідносин.

Однак, згідно частини 2 статті 55 Господарського Кодексу України суб’єктами господарювання є господарські організації – юридичні особи, створені відповідно до Цивільного Кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку. Отже, до суб’єктів господарювання відносяться і державні підприємства.

Крім того, в зазначеній постанові Вищий господарський суд зазначив наступне: “Місцевий суд не звернув увагу на те, що договір про спільну діяльність № 37 від 16.04.2004 року укладено між позивачем та ДП НАК “Надра України” “Західукргеологія”, яке Постановою № 1729 обмежено у реалізації права власності на видобутий природний газ”.

З наведеного вбачається, що Вищий господарський суд дійшов висновку, що дія Постанови Кабінету Міністрів України № 1729 від 27.12.2001 року “Про забезпечення споживачів природним газом” поширюється тільки на державні підприємства та регулює правові відносини саме між суб’єктами господарювання – державними підприємствами – та органами державної влади у сфері постачання природного газу.

Отже, господарський суд вірно встановив, що неможливо застосувати Постанову Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1729 до спірних правовідносин, які виникли між сторонами по справі № 7/435.

Що стосується твердження скаржника – ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” про те, що він є неналежним відповідачем у даній справі, то колегія вважає це твердження необґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно п. 12 Порядку забезпечення споживачів природним газом, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1729 від 29.12.2001 р. (з наступними змінами та доповненнями), на газотранспортні та газодобувні підприємства НАК “Нафтогаз України” покладено обов’язок із виконання диспетчерських функцій з контролю та регулювання надходження і реалізації природного газу; ведення обліку газу, протранспортованого та реалізованого споживачам; складення разом із споживачами та постачальником газу акти про обсяги газу, використаного за місяць, і на підставі цих актів складення до 10 числа місяця, що настає за звітним, реєстрів обсягів реалізації газу та інші.

Саме ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” є газотранспортним підприємством НАК “Нафтогаз України”.

Як вже зазначалося, ТОВ “Мар’їнське”, як повноважний представник учасників за договором № 10-03/2002 від 16.01.2002 р. про спільну діяльність, листом № 17 від 18.01.2007 р. надало до об’єднаного диспетчерського управління ДК “Укртрансгаз” ресурсний баланс природного газу (форма 1), плановий розподіл (форма 2) й акти передачі газу за планом, та просило врахувати плановий розподіл природного газу станом на 01.02.2007 р. на промислових споживачів.

Однак, саме ДК “Укртрансгаз” не врахувала плановий розподіл природного газу на промислових споживачів станом на 01.02.2007 р. та в подальшому всі наступні місяці також не врахувала плановий розподіл газу на промислових споживачів, а лист № 17 залишила без відповіді.

ТОВ “Мар’їнське” відповідними листами надавало до ОДУ ДК “Укртрансгаз” вище наведені документи на наступні місяці, та просило врахувати плановий розподіл природного газу станом на промислових споживачів станом на 01.03.2007 р., 01.04.2007 р., 01.05.2007 р. та на 01.06.2007 р. Однак вказані листи позивача також були залишені без відповіді.

Тобто, саме в результаті бездіяльності ДК “Укртрансгаз” та дій НАК “Нафтогаз України” відбулося порушення прав позивача в сфері реалізації права власності.

Таким чином, місцевий господарський суд вірно вирішив та зобов’язав ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” та НАК “Нафтогаз України” включити в баланс надходження та розподілу природного газу по Україні для постачання промисловим споживачам об’єми видобутого газу за лютий – травень 2007 р. у кількості 10 142,155 тисяч кубічних метрів, а також включати до щомісячних балансів надходження та розподілу для постачання промисловим споживачам планові та фактичні об’єми видобутого природного газу за червень – грудень 2007 р., що належить ТОВ “Мар’їнське” за договором про спільну діяльність № 10-03/2002 від 16.01.2002 р.

Безпідставним є також твердження скаржника – ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” про те, що місцевий господарський суд невірно розподілив судові витрати.

Так, у своєму позові ТОВ “Мар’їнське”, з урахування уточнень, заявило дві немайнові вимоги, за кожну з яких, відповідно до статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, було оплачено державне мито у розмірі 85,00 грн.

Згідно ж статті 49 Господарського процесуального кодексу України, державне мито покладається при задоволені позову на відповідачів.

Таким чином, суд першої інстанції цілком правомірно стягнув з відповідачів на користь позивача по 85,00 грн. державного мита.

Враховуючи викладене вище, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 16.07.2007 р. у справі № 7/435 відповідає матеріалам справи та чинному законодавству, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційні скарги Дочірньої компанії “Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” та Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду м. Києва від 16.07.2007 р. у справі № 7/435 – залишити без задоволення.

2.          Рішення Господарського суду м. Києва від 16.07.2007 р. у справі № 7/435 – залишити без змін.

3.          Матеріали справи № 7/435 повернути Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Зеленін В.О.

Судді                                                                                          Рєпіна Л.О.

Синиця О.Ф.

03.10.07 (відправлено)