КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2007                                                                                           № 21/463

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Мартюк А.І.

суддів:           Лосєва А.М.

Зубець Л.П.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Жигалюк Ю.С. – дов. б/н від 11.05.2007р.;

від відповідача - Негреша М.О. – дов. №1021 від 22.06.2007р.;

від третьої особи - Гончаров О.О. – дов. б/н від 20.07.2007р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МС Ойл Кард"

на рішення Господарського суду м.Києва від 26.10.2007

у справі № 21/463 (Шевченко Е.О.)

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "МС Ойл Кард"

до                                                   Дочірнього підприємства "Нафтогазообслуговування" НАК "Нафтогаз України"

третя особа відповідача           Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал-А"

про                                                  визнання недійсним договору 19/09-т №01/03/07

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсними договору поставки №19/09-т від 01.03.2007р. та договору поруки №01/03/07 від 01.03.2007р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірні договори були укладені від імені позивача посадовими особами з перевищенням наданих їм повноважень.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про те, що укладаючи оспорювані договори, особи, які діяли від імені позивача, володіли достатнім обсягом цивільної дієздатності, тому підстави для визнання договорів недійсними відсутні.

Третя особа підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.

Рішенням Господарського суду міста Києва по справі №21/463 від 26.10.2007р. в задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю “МС Ойл Кард” було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним Рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати Рішення Господарського суду міста Києва по справі №21/463 від 26.10.2007р., прийнявши нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з’ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, зокрема, ст. ст. 203, 207, 215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 57, 173, 174 Господарського кодексу України, положення Закону України “Про господарські товариства”, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2007р. апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 12.12.2007р.

У судовому засіданні представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу вих.№27/07 від 11.12.2007р.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити та скасувати Рішення Господарського суду міста Києва по справі №21/463 від 26.10.2007р., прийнявши нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі позивача з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд відмовити в її задоволенні та залишити без змін Рішення Господарського суду міста Києва по справі №21/463 від 26.10.2007р. як таке, що прийнято з повним та всебічним з’ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник третьої особи підтримав апеляційну скаргу позивача з викладених у ній підстав, просив суд її задовольнити та скасувати оскаржуване Рішення Господарського суду міста Києва по справі №21/463 від 26.10.2007р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

В результаті визнання позивача переможцем торгів, оголошених відповідачем як особи, що здійснює закупівлю товарів за державні кошти та акцепту його тендерної пропозиції щодо поставки товару, 01.03.2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “МС Ойл Кард” та Дочірнім підприємством “Нафтогазобслуговування” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” було укладено договір поставки №19/09-т (далі за текстом – Договір поставки).

З боку позивача (Товариства з обмеженою відповідальністю “МС Ойл Кард”) Договір поставки було укладено та підписано комерційним директором підприємства Хамазенко О.А., який діяв на підставі довіреності №850/1 від 01.02.2006р., а з боку відповідача (Дочірнього підприємства “Нафтогазобслуговування” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”) — генеральним директором Випна І.Н.

Згідно з умовами Договору поставки, позивач (Постачальник) зобов'язався передати у власність відповідача (Замовника) товар, а відповідач, в свою чергу, зобов'язався прийняти товар (бензин та дизпаливо) та оплатити його в порядку і на умовах, визначених сторонами в договорі (т.с.1, а.с.9-12).

Кількість товару, що поставляється за цим договором, зазначається в кожному окремому замовленні на постачання (п.2.1 Договору поставки).

Поставка товару здійснюється окремими партіями. Асортимент, дата і час поставки товару визначається замовленням Замовника (п.3.1 Договору поставки).

Постачальник на підтвердження свого обов'язку, що випливає з даного договору, видає Замовнику бланки-дозволи (талони по 10 і 20 літрів) на кожну партію товару. Одночасно з передачею бланків-дозволів постачальник виписує та передає замовнику видаткову накладну на відповідну партію товару (п.3.3 Договору поставки).

Ціна продукції визначається згідно Протоколу узгодження договірної ціни (Додаток №3), що є невід'ємною частиною даного договору (п.4.2 Договору поставки).

У відповідності з протоколом узгодження договірної ціни вартість 1 літра бензину А-95 з ПДВ становить 2.60 грн., а 1 літра дизпалива - 2,50 грн.

В п.4.1 Договору поставки визначено, що загальна сума договору складає 3 364 000,00 грн. з урахуванням податку на додану вартість.

Розрахунки за кожну партію товару, що отримується Замовником за накладною, здійснюється виключно в національній валюті України, в безготівковій формі протягом 45 календарних днів з дня отримання рахунку-фактури та/або виписки видаткової накладної. Передоплати не передбачається (п.4.3 Договору поставки).

Постачальник (позивач) забезпечив виконання своїх зобов'язань за цим договором у розмірі 15 відсотків від суми договору, що складає 504 600,00 грн.

Зобов’язання Постачальника забезпечено його Договором поруки №01/03/07 від 15.03.2007р., що є невід’ємною частиною даного договору (п.9.1 Договору поставки).

01.03.2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “Термінал-А” (Поручитель), Товариством з обмеженою відповідальністю “МС Ойл Кард” (Боржник) та Дочірнім підприємством “Нафтогазобслуговування” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” (Кредитор) було укладено договір поруки №01/03/07 (далі за текстом – Договір поруки).

Згідно з умовами Договору поруки, третя особа (Поручитель) поручилась перед відповідачем (Кредитором) за виконання обов'язку позивача (Боржника) щодо виконання умов Договору поставки №19/09-т від 01.03.2007р., укладеного між Дочірнім підприємством “Нафтогазобслуговування” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” та Товариством з обмеженою відповідальністю «МС Ойл Кард» (т.с.1, а.с.16-17). Даний договір з боку позивача підписано директором Молодовим С. А., який діє на підставі Статуту підприємства.

У разі порушення Боржником обов'язку за основним договором щодо поставки товару на суму 3 364 000,00 грн. Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники в розмірі 15 відсотків від вартості основного договору, що складає 504 600,00 грн. (п.1.2 Договору поруки).

Позивач, в обґрунтування заявлених позовних вимог, посилається на те, що при підписанні вищевказаних договорів поставки та поруки його сторонами були порушені загальні вимоги законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину. А саме: при укладанні договору поставки №19/09-т від 01.03.2007р. комерційний директор Хамазенко О.А. діяв без достатніх повноважень на укладення такого договору, окрім того, договір поставки №19/09-т від 01.03.2007р. та договір поруки №01/03/07 від 01.03.2007р. не було затверджено зборами Учасників товариства, згідно з вимогами Статуту та Уставного договору.

Відповідач позов не визнав, зазначаючи про те, що станом на 19.09.2007р. позивач на виконання умов оспорюваного Договору поставки відвантажив (поставив) відповідачу відповідно до його замовлень бензин А-95 за ціною 2,60 грн. за 1 літр в кількості 66 500 літрів на суму 172 900,00 грн. та дизпаливо за ціною 2,50 грн. за 1 літр в кількості 2 000 літрів на суму 5 000,00 грн., а відповідач в свою чергу перерахував зазначені кошти позивачу в повному обсязі. Поставки та оплата за поставлений товар здійснювались у період з 18.04.2007р. по 14.06.2007р., що підтверджується замовленнями відповідача, рахунками позивача та платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи.

Відповідач також наголошує на тому, що дії комерційного директора позивача Хамазенка О.А., який на момент укладення спірного Договору поставки не мав належних повноважень, були схвалені позивачем, тому підстави для задоволення вимог останнього про визнання вказаного договору недійсним у зв’язку з відсутністю належних повноважень представника на його укладення відсутні, рівно як і підстави для визнання недійсним договору поруки №01/03/07 від 01.03.2007р.

Третя особа підтримала позов, зазначаючи при цьому, що враховуючи той факт, що договір поруки №01/03/07 від 01.03.2007р. було укладено без затвердження зборами Учасників, тобто з порушенням порядку укладання договорів, передбаченого Статутом позивача, то в даному випадку мають місце правові підстави для визнання недійсними договору поруки №01/03/07 від 01.03.2007р. та договору поставки №19/09-т від 01.03.2007р.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання виникають, в тому числі, і на підставі господарських договорів.

В ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідач у справі є дочірнім підприємством Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”. Фінансування витрат на закупівлю товарів, робіт та послуг відповідача має здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України, а отже відповідач повинен здійснювати закупівлю товарів, робіт та послуг з додержанням вимог Закону України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти” №1490-ІІІ від 22.02.2000р. (із змінами та доповненнями).

Оскаржуваний Договір поставки був укладений в результаті визнання позивача переможцем торгів, оголошених відповідачем як особи, що здійснює закупівлю товарів за державні кошти, та акцепту його тендерної пропозиції щодо поставки товару, що, зокрема, підтверджується листами позивача вих.№1367 від 17.05.2007р., вих.№1382 від 30.05.2007р., вих.№1305 від 07.06.2007р., листом без зазначення номеру та дати його складання, зареєстрованого відповідачем за вх.№480, які підписані від імені позивача комерційним директором підприємства Хамазенко О.А., а також листами відповідача вих.№650/04-2007 від 18.04.2007р., вих.№807/05-2007 від 17.05.2007р., вих.№880/05-2007 від 30.05.2007р. В оскаржуваному рішенні суду першої інстанції зазначено, що укладення Договору поставки є наслідком участі позивача у тендері, подання тендерної документації та свідчить про обізнаність позивача з умовами тендерної пропозиції.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 203 Цивільного кодексу України).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ст. 207 Цивільного кодексу України).

Статтею 92 Цивільного кодексу України передбачено зобов'язання органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Письмова угода укладається шляхом складання документа, що визначає її зміст, і підписується безпосередньо особою, від імені якої вона укладена або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для укладення угод органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють в межах повноважень, наданих законом, іншим правовим актом або установчими документами.

Довіреність від імені юридичної особи видається ї органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи (ст. 246 Цивільного кодексу України).

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначає, що 01.02.2006р. директором позивача Молодовим С.А. було видано довіреність №850/1 на ім'я комерційного директора підприємства Хамазенко О.А., якою останній уповноважувався на підписання від імені позивача, зокрема, господарських договорів купівлі-продажу нафтопродуктів за бланками-дозволами на умовах 100% передоплати, а також комерційних та тендерних пропозицій, листів загального змісту.

Обсяг цивільної дієздатності особи, що вчиняє правочин від імені юридичної особи, визначається відповідно до установчих документів юридичної особи та закону (ч.1 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Установчі документи господарського товариства, зокрема, містять відомості про склад та компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна кваліфікована більшість голосів (ст. 57 Господарського кодексу України).

Згідно з п.6.1 Статуту позивача, вищим органом управління є Загальні Збори Учасників (далі - збори Учасників).

У відповідності до п.6.6 Статуту, поточне керівництво здійснює директор, який призначається зборами Учасників.

В п.6.7 Статуту передбачено, що директор здійснює свої повноваження по управлінню товариством керуючись чинним законодавством України, цим Статутом, рішеннями зборів Учасників. Рішення зборів Учасників є обов'язковими для виконання директором товариства.

Директор, зокрема, наділений повноваженнями на укладання договорів та інших правочинів (в тому числі видачу довіреностей) з урахуванням обмежень, передбачених Статутом, рішеннями зборів Учасників (п.6.9 Статуту).

Згідно з пп.6.10.1 п.6.10 Статуту, договори, сума яких перевищує еквівалент п’ятдесяти тисяч доларів США, перерахований до курсу гривні НБУ на дату укладення, укладаються виключно за погодженням з Учасниками товариства. До виключної компетенції зборів Учасників відноситься затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує п’ятдесят тисяч доларів США.

Відповідно до пп.6.10.2 п.6.10 Статуту, виключно за погодженням з Учасниками укладаються договори про видачу гарантії та поручительства на суму, що перевищує еквівалент п’ятдесяти тисяч доларів США, перерахований до курсу гривні НБУ на дату видачі таких гарантій і поручительств.

Оскільки довіреність №850/1 була видана комерційному директору позивача Хамазенку О.А. директором підприємства Молодовим С.А., який наділений повноваженнями на укладання договорів та інших правочинів з урахуванням обмежень, передбачених Статутом, а саме п.6.9, п.6.10 Статуту, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що директор Молодов С.А. мав право видати довіреність в межах наданих йому повноважень, визначених Статутом товариства, а сам Хамазенко О.А., підписуючи тендерні пропозиції, на підставі яких позивача було визнано переможцем тендеру і укладено оскаржуваний Договір поставки, а також здійснюючи листування щодо виконання тендерного замовлення, діяв в межах повноважень, наданих йому на підставі довіреності №850/1.

При цьому суд першої інстанції відзначив, що погоджується з твердженням позивача відносно того, що оспорюваний Договір поставки в частині визначення умов оплати та загальної суми договору підписано комерційним директором Хамазенком О.А. з перевищенням повноважень, наданих йому довіреністю №850/1, оскільки даною довіреністю Хамазенку О.А. було надано право підпису лише таких господарських договорів, які укладаються на умовах 100% передоплати. Тобто, вказана особа не мала повноважень на укладення від імені позивача Договору поставки №19/09-т від 01.03.2007р., умовами якого передоплата взагалі не передбачена.

Разом з тим, Господарський суд міста Києва погодився з твердженням відповідача про те, що в подальшому оскаржуваний Договір поставки було схвалено позивачем, а уповноважені особи позивача були обізнані з умовами вказаного договору відповідно до тендерної документації та тендеру, оголошеного відповідачем, на участь в якому уповноваженою особою позивача було подано тендерну пропозицію.

Згідно зі ст. 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

При цьому схвалення дій може відбуватися у різних варіантах, в тому числі і вчиненням конклюдентних дій, та дій, які свідчать про обізнаність особи заздалегідь про укладення угоди представником з перевищенням повноважень (так званою мовчазною згодою).

Як зазначає суд першої інстанції, схвалення оскаржуваного Договору поставки з боку позивача відбулося двома шляхами. Позивач, як юридична особа, що діє через уповноважені нею органи, через наділеного відповідними повноваженнями представника приймала участь у тендері, оголошеному відповідачем, на поставку товару та відповідно до тендерної документації позивач в особі уповноважених ним осіб мав бути ознайомлений з умовами договору поставки товару, які обов'язково в силу норм Закону України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти” мають доводитись до учасників тендеру, а тому участю у тендері висловив згоду на укладення оскаржуваного договору довіреною особою з перевищенням нею повноважень. Окрім того, про схвалення позивачем Договору поставки свідчать також його конклюдентні дії, а саме: поставки палива відповідачу чітко у відповідності з умовами оскаржуваного договору та укладення Договору поруки, згідно з п.9.1 Договору поставки.

Посилання позивача на той факт, що поставки здійснювались не за спірним Договором поставки, а за іншими угодами купівлі-продажу, на думку місцевого господарського суду, спростовуються наявним в матеріалах справи листуванням сторін, а також тим, що поставка пального відбувалась у кількості, за ціною, якістю та на умовах, які повністю збігаються з умовами Договору поставки та замовленнями відповідача на постачання товару, згідно з якими відповідач замовляв товар саме згідно оспорюваного Договору поставки.

Іншою конклюдентною дією позивача, яка підтверджує схвалення ним Договору поставки, судом першої інстанції визнано укладення позивачем в особі його директора Молодова С.А. Договору поруки від 01.03.2007р.

Враховуючи вищенаведене, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позивач своїми конклюдентними діями та мовчазною згодою схвалив укладення його представником з перевищенням наданих повноважень оскаржуваного Договору поставки, тому зобов’язання за цим договором є дійсними.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні, з огляду на наступні обставини.

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

В ст. 203 Цивільного кодексу України наведені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

У відповідності до ст. 57 Господарського кодексу України, установчими документами суб'єкта господарювання є рішення про його утворення або засновницький договір, а у випадках, передбачених законом, статут (положення) суб'єкта господарювання.

В установчих документах повинні бути зазначені найменування та місцезнаходження суб'єкта господарювання, мета і предмет господарської діяльності, склад і компетенція його органів управління, порядок прийняття ними рішень, порядок формування майна, розподілу прибутків та збитків, умови його реорганізації та ліквідації, якщо інше не передбачено законом.

У засновницькому договорі засновники зобов'язуються утворити суб'єкт господарювання, визначають порядок спільної діяльності щодо його утворення, умови передачі йому свого майна, порядок розподілу прибутків і збитків, управління діяльністю суб'єкта господарювання та участі в ньому засновників, порядок вибуття та входження нових засновників, інші умови діяльності суб'єкта господарювання, які передбачені законом, а також порядок його реорганізації та ліквідації відповідно до закону.

Статут суб'єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування і місцезнаходження, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб'єкта господарювання, а також інші відомості, пов'язані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

Положенням визначається господарська компетенція органів державної влади, органів місцевого самоврядування чи інших суб'єктів у випадках, визначених законом.

Статут (положення) затверджується власником майна (засновником) суб'єкта господарювання чи його представниками, органами або іншими суб'єктами відповідно до закону.

Вищезазначене також кореспондується зі ст. 4 Закону України “Про господарські товариства”, в якій зазначено, що акціонерне товариство, товариство з обмеженою і товариство з додатковою відповідальністю створюються і діють на підставі статуту, повне і командитне товариство - засновницького договору. Установчі документи товариства у випадках, передбачених чинним законодавством, погоджуються з Антимонопольним комітетом України.

Установчі документи повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, найменування та місцезнаходження, розмір та порядок утворення статутного (складеного) капіталу, порядок розподілу прибутків та збитків, склад та компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна кваліфікована більшість голосів, порядок внесення змін до установчих документів та порядок ліквідації і реорганізації товариства.

Установчі документи повинні також містити відомості, передбачені статтями 37, 51, 65, 67 і 76 цього Закону.

Відсутність зазначених відомостей в установчих документах є підставою для відмови у державній реєстрації товариства.

До установчих документів можуть бути включені інші умови, що не суперечать законодавству України.

Таким чином, установчі документи господарського товариства містять відомості про склад та компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна кваліфікована більшість голосів.

В матеріалах справи наявна копія Статуту позивача (т.с.1, а.с.20-29), в п.6.1 якого передбачено, що вищим органом товариства є Загальні Збори Учасників (далі – збори Учасників), які складаються з учасників чи їх представників.

Поточне керівництво здійснює директор. Директор призначається зборами Учасників і діє на основі єдиноначальності (п.6.6 Статуту).

Директор здійснює свої повноваження по управлінню товариством керуючись чинним законодавством України, цим Статутом, рішеннями зборів Учасників (п.6.7 Статуту).

Директор від імені товариства представляє його інтереси у відносинах з вітчизняними та іноземними товариствами, фірмами та організаціями, окремими громадянами, розпоряджається майном товариства, заключає договори, в тому числі трудові, видає довіреності, відкриває рахунки в банках, має право першого підпису фінансових та банківських документів товариства, розпоряджається коштами товариства. Директор виконує свої обов’язки з урахуванням обмежень, передбачених цим Статутом, рішень зборів Учасників (п.6.9 Статуту).

Відповідно до пп.6.10.1, пп.6.10.2 п.6.10 Статуту, директор, виключно за погодженням з Учасниками, укладає угоди (договори, контракти) на суму, що перевищує еквівалент 50 000 доларів США, перерахований до курсу гривні НБУ на дату укладання таких угод (договорів, контрактів). Видає гарантії та поручительства на суму, що перевищує еквівалент 50 000 доларів США, перерахований до курсу гривні НБУ на дату видачі таких гарантій.

В ст. 237 Цивільного кодексу України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов’язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 238 Цивільного кодексу України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов’язки особи, яку він представляє (ст. 239 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний Договір поставки з боку позивача був укладений та підписаний комерційним директором товариства Хамазенком О.А., який діяв на підставі довіреності №850/1 від 01.02.2006р., якою останньому було надано право підпису господарських договорів, що передбачають постачання нафтопродуктів на умовах 100% передоплати (т.с.1, а.с.18-19), тоді як вказаним Договором поставки взагалі не передбачено здійснення передоплати.

Таким чином, Договір поставки був підписаний комерційний директором Хамазенком О.А. з перевищенням наданих йому повноважень.

Згідно з ч.1 ст. 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Апеляційний суд не погоджується з посиланням суду першої інстанції на те, що Договір поставки був в подальшому схвалений позивачем шляхом мовчазної згоди та відповідними конклюдентними, з огляду на наступне.

В оскаржуваному рішенні суду зазначено про те, що своєю участю у тендері позивач висловив мовчазну згоду на укладення оскаржуваного Договору поставки.

Проте, в тендерній пропозиції, підписаній комерційним директором Хамазенком О.А., були зазначені істотні умови майбутнього договору, в тому числі і ціна Договору поставки, яка становить 3 364 000,00 грн., що перевищує 50 000 доларів США.

Зважаючи на те, що згідно зі Статутом позивача, для підписання договорів на суму, яка перевищує 50 000 доларів США потрібна згода Учасників товариства, участь в тендерній процедурі та підписання тендерної пропозиції на таку суму свідчить про перевищення повноважень директора позивача, який видав довіреність представнику на підписання тендерних пропозицій. Тобто, такі дії представника товариства вчинені з перевищенням повноважень, наданих Статутом, та не можуть вважатися мовчазною згодою позивача на укладення оскаржуваного Договору поставки, оскільки Учасниками товариства не було надано згоди на укладення Договору поставки на вищезазначену суму.

Участь в тендерній процедурі не закріплює для особи обов'язку укласти відповідний договір, оскільки обов'язки щодо поставки виникають лише після укладення відповідного договору, а не надіслання тендерної пропозиції. До того ж, будь-які дії представника позивача не можна вважати діями від імені позивача, якщо вони вчиняються не у відповідності з повноваженнями, наданими Статутом товариства

Як зазначалось вище, пп.6.10.1 п.6.1 Статуту позивача передбачено, що договори на суму, що перевищує еквівалент п'ятдесят тисяч доларів СПІА укладаються виключно за погодженням його Учасників.

Здійснення поставки позивачем окремих партій дизпалива (нафтопродуктів) відповідачу не приймається судом як підтвердження факту схвалення позивачем Договору поставки, оскільки згідно із Статутом, поставка кожної окремої партії (не в межах оскаржуваного Договору поставки) не потребує погодження з Учасниками товариства у зв'язку з тим, що сума кожної окремої партії товару за спірним Договором не перевищувала суму, яка потребує погодження зборів Учасників, проте, загальна сума поставленого відповідачу товару перевищує ліміт суми, встановлений Статутом позивача, на яку погодження зборів Учасників не потрібне.

Згідно з ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В ч.2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вищевказані поставки дизпалива (нафтопродуктів) здійснювались саме за оскаржуваним Договором поставки суду надано не було. Наявні в матеріалах справи рахунки, видаткові накладні та платіжні доручення не містять жодного посилання на Договір поставки №19/09 від 01.03.2007р., а наявність самих лише замовлень відповідача на поставку товару, які є додатками до вказаного договору, свідчать про бажання (намір) відповідача придбати товар, обумовлений в договорі, але аж ніяк про його поставку.

Позивач в позові та апеляційній скарзі зазначає про те, що поставка нафтопродуктів відповідачу здійснювалась на підставі усного замовлення останнього, в результаті чого позивачем виставлявся до сплати рахунок за товар, який і сплачувався відповідачем.

Доказів на спростування даних обставин відповідач суду не надав.

Посилання в рішенні суду на те, що однією із конклюдентних дій, яка підтверджує схвалення позивачем оскаржуваного Договору поставки, є укладення ним Договору поруки №01/03/07 від 01.03.2007р., а також те, що пп.6.10.2 п.6.10 Статуту позивача передбачено обмеження повноважень директора лише відносно видачі гарантій та поручительств від імені товариства, апеляційним судом не приймається до уваги, виходячи з наступного.

Поняття і види господарських товариств, правила їх створення, діяльності, а також права і обов'язки їх учасників та засновників визначені Законом України “Про господарські товариства”.

Згідно з п.“і” ст. 41 Закону України “Про господарські товариства”, вищим органом акціонерного товариства є загальні збори товариства. До компетенції загальних зборів належить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Відповідно до пп.6.10.1, пп.6.10.2 п.6.10 Статуту позивача, директор, виключно за погодженням з Учасниками, укладає угоди (договори, контракти) на суму, що перевищує еквівалент 50 000 доларів США, перерахований до курсу гривні НБУ на дату укладання таких угод (договорів, контрактів), а також видає гарантії та поручительства на суму, що перевищує еквівалент 50 000 доларів США, перерахований до курсу гривні НБУ на дату видачі таких гарантій.

Згідно з пп.”з” п.6.2 Статуту, до компетенції зборів Учасників товариства належить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує п’ятдесят тисяч доларів США. Рішення з даного питання приймається простою більшістю голосів.

В п.6.7 Статуту передбачено, що директор здійснює свої повноваження по управлінню товариством керуючись чинним законодавством України, цим Статутом, рішеннями зборів Учасників. Рішення зборів Учасників є обов’язковим для виконання директором товариства.

Отже, Статутом позивача передбачено, що договір (угода), укладений від імені Товариства на суму, яка перевищує п'ятдесят тисяч доларів США, має бути затверджений рішенням Зборів учасників. При цьому, в Статуті немає розмежування відносно того, що якісь види договорів (угод) підлягають затвердженню, а якісь ні, тобто маються на увазі будь-які договори (угоди).

Таким чином, з вищенаведеного випливає, що, укладаючи Договір поруки, директор товариства (позивача) діяв з перевищенням повноважень, наданих йому Статутом.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В ч.2 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зважаючи на той факт, що під час розгляду справи апеляційним судом було встановлено, що оспорювані договори були укладені особами, які на момент їх укладення не володіли достатнім обсягом цивільної дієздатності, вказані правочини підлягають визнанню недійсними.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про неповне з’ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, зокрема, щодо додержання сторонами при укладанні оспорюваних договорів вимог діючого законодавства, необхідних для чинності правочину, а також неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Оскільки при розгляді справи апеляційним судом було встановлено, що судом першої інстанції при прийнятті Рішення по справі №21/463 від 26.10.2007р. було неповно з’ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “МС Ойл Кард” підлягає задоволенню, а Рішення Господарського суду міста Києва по справі №21/463 від 26.10.2007р. – скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв’язку із задоволенням апеляційної скарги позивача, судові витрати у сумі 245,50 грн. (85,00 грн. - державне мито за подання позовної заяви, 42,50 грн. – державне мито за подання апеляційної скарги, 118,00 грн. - витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу) покладаються на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “МС Ойл Кард” задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва по справі №21/463 від 26.10.2007р. скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

4. Визнати недійсним договір поставки №19/19-т від 01.03.2007р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю “МС Ойл Кард” та Дочірнім підприємством “Нафтогазообслуговування” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”.

5. Визнати недійсним договір поруки №01/03/07 від 01.03.2007р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю “Термінал-А”, Товариством з обмеженою відповідальністю “МС Ойл Кард” та Дочірнім підприємством “Нафтогазообслуговування” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”.

6. Стягнути з Дочірнього підприємства “Нафтогазообслуговування” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” (02002, м. Київ, вул. Луначарського, 2, п/р №47 в АК ПІБ (ЗАТ) в м. Києві, МФО 300012, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “МС Ойл Кард” (02094, м. Київ, вул. Попудренка, 52, к. 101, п/р №1481 в КОФ АКБ “Укрсоцбанк”, МФО 321013, ) державне мито у сумі 85,00 грн. (вісімдесят п’ять гривень 00 копійок) за подання позовної заяви, 42,50 грн. (сорок дві гривні 50 копійок) – за подання апеляційної скарги та 118,00 грн. (сто вісімнадцять гривень 00 копійок) витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

7. Матеріали справи №21/463 повернути до Господарського суду міста Києва.

8. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя                                                                      Мартюк А.І.

Судді                                                                                          Лосєв А.М.

Зубець Л.П.

20.12.07 (відправлено)