КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

07.11.2007
№ 18/31

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:          Корсака В.А.

суддів:            Коршун Н.М.

За участю представників:

від позивача - ОСОБА_1- суб”єкт
підприємницької діяльності-фізична особа,

від відповідача1: представник не з”явився,

від
відповідача2: ШульєваТ.Л.- представник за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи
ОСОБА_1

на рішення Господарського суду м.Києва від
25.07.2007

у справі № 18/31

за позовом                               Суб"єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до                                                   Закритого
акціонерного товариства "Жилкомунсервіс"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Госпторг"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про
стягнення 349088,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2006 року Суб”єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_1 звернувся до господарського суду з позовом про
стягнення солідарно з ЗАТ “Жилкомунсервіс” та з ТОВ “Госпторг” матеріальної
шкоди в сумі 349088 грн., яка складається з витрат, які позивач мусить зробити
для відновлення свого порушеного права.

Позивач просить  стягнути
матеріальну шкоду відповідно до положень ст. ст. 13, 14, 22, 23, 516,
517, п.1(4) ст.ст. 611, 614, 623, 651, 652 ЦК України, 188, 224, 225
Господарського кодексу України, ст.. 10 Закону України “ Про
підприємництво”.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
підставі Договору оренди нежитлового приміщення №1 від 31.05.2002р., укладеного
між позивачем та ЗАТ “Житлокомунсервіс”, він з 02.04.2003р. і по теперішній час
приміщенням володіє, але не користується у зв”язку з непридатністю використання
приміщення з причин технічного стану, а саме, відповідачем1  на порушення умов Договору не виконані
необхідні ремонтно-будівельні роботи та орендоване приміщення не забезпечено
електроенергією, теплом, водою, підведенням каналізації та зовнішньою охороною.

Позивач вважає, що для поновлення свого
порушеного права шляхом відновлення своєї підприємницької діяльності йому
потрібно:

- по - перше, часу 2-3 роки, який
складається з часу на поновлення зв'язку з учбовими закладами і укладання з
ними договорів на виробничу практику учнів, на розробку і виготовлення нової
колекції взуття, розробку і виготовлення колодок і різаків, на закупівлю
сировини і матеріалів, на встановлення нових зв'язків з постачальниками
сировини та торгівельною мережею, на поширення реклами, пошук приміщення,
перевезення і налагодження обладнання;

- по - друге, коштів у сумі 349088грн.,
які позивач вважає збитками, і до складу яких включає  суму заробітної плати, яку позивач,
модельєр-конструктор, технолог, механік і майстер-наставник мають отримувати на
протязі всього організаційно-підготовчого періоду у розмірі 180000грн; суму
коштів на підготовку 8-учнів, з розрахунку 10грн.на одного учня в день на
протязі одного року у розмірі 18160грн.;
суму вартості перевезення і наладки обладнання у розмірі 6360грн.; суму
вартості виготовлення колодок, різаків, шаблонів, яка складає 14216грн.; суму
вартості реклами, яка складає 2250грн; суму вартості сировини і матеріалів для
виготовлення 360 пар літнього взуття у розмірі 21600грн.; суму внесків у
пенсійний фонд, що складає 57600грн;
суму податків у розмірі 7200грн.

Відповідач1, заперечуючи заявлений позов,
вважає вимоги позивача необгрунтованими та безпідставними, просить в позові
відмовити.

Відповідач2, заперечуючи заявлений позов,
вважає, що позивачем не наведено будь-яких фактів порушення договірних
зобов'язань відповідачем-2, а також нанесення позивачу матеріальних збитків.

Рішенням Господарського суду м. Києва  від 25.07.2007 р. у справі №18/31 позовні
вимоги задоволені частково. Присуджено до стягнення з ЗАТ “Жилкомунсервіс” на
користь позивача 1500 грн. збитків, 15 грн. державного мита та 118 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову
відмовлено.

Ухвалою Господарського суду м.Києва від
11.07.2007р. з метою забезпечення позову накладено арешт на грошові кошти ЗАТ “
Жилкомунсервіс” та  ТОВ “ Госпторг”.

Не погоджуючись з рішенням суду, Суб”єкт
підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення від 25.07.2007 р. частково скасувати та
прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позов, посилаючись  на
порушення  господарським  судом
норм матеріального та процесуального права, неповне  встановлення
обставин, що мають  значення  для
справи.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги,
позивач посилається на  те, що висновок
суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову
спростовується наданими позивачем письмовими доказами, які знаходяться в матеріалах
справи.

Відповідачем1
надано відзив на апеляційну скаргу.

Відповідач2 не надав відзив на апеляційну
скаргу.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, заслухавши
пояснення представників  сторін,  колегія суддів знаходить  апеляційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення- залишенню без змін з наступних підстав.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 16.03.2006р. у справі № 30/135-36/336-2/429 визнано
право Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 на користування приміщенням,
яке розташоване за адресою : м. Київ, вул.Вавілових,11, загальною площею 45
кв.м, зі строком на 5 років на умовах договору оренди не житлового приміщення
№1 від 31.05.2002р., укладеного між Суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством „Жилкомунсервіс".

Даною Постановою зобов'язано ТОВ
„Госпторг" виконати договірні зобов'язання, передбачені підпунктом
“г”  пункту 3.1 договору оренди №1 від
31.05.2002р., а саме: забезпечити приміщення електроенергією, теплом,
водопостачанням, зовнішньою охороною на користь Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

З зазначеної Постанови випливає, що згідно з
реєстром БТІ за № 9-з від 06.02.2004  за
ТОВ “ Госпторг” на праві колективної власності зареєстрована нежитлова будівля,
розташована по вул.. Вавилових,11, у м.Києві.
У зв”язку з цим  до нового
власника - ТОВ “ Госпторг” переходять права та обов”язки, тому наймодавцем за
договором оренди №1 від 31.05.2002р. є ТОВ “ Госпторг”.

Постановою Вищого господарського суду
України від 10.08.2006р. зазначена Постанова Київського апеляційного
господарського суду залишена без змін.

Ухвалою Верховного суду України від
21.09.2006р.  відмовлено в порушенні
провадження з перегляду у касаційному порядку постанови Вищого господарського
суду України від 10.08.2006 р.

Рішенням Господарського суду м. Києва від
13.12.2006р., залишеним  без змін
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2007р.,
відмовлено в позові ТОВ “Госпторг” до Суб”єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 про розірвання договору оренди нежилого
приміщення №1 від 31.05.2002р., що розташоване по вул.. Вавілових, № 11, у м.
Києві, укладеного між ЗАТ “ Житлокомунсервіс” та Суб”єктом підприємницької
діяльності-фізичною особою ОСОБА_1

За змістом зазначеного Договору оренди
приміщення було надано позивачу з метою організації майстерні по пошиву та
ремонту взуття.

Строк дії договору встановлений з 31 травня
2002р. до 31 травня 2007р.

Як зазначалось вище, позивач відповідно до
ст.22 ЦК України просить стягнути матеріальну шкоду, яка складається з витрат,
які позивач мусить зробити для відновлення свого порушеного права, оскільки на
підставі Договору оренди нежитлового приміщення №1 від 31.05.2002р., укладеного
між позивачем та ЗАТ “Житлокомунсервіс”, він з 02.04.2003р. і по теперішній час
приміщенням володіє, але не користується у зв”язку з непридатністю використання
приміщення з причин технічного стану, а саме, відповідачем1 на порушення умов
Договору не виконані необхідні ремонтно-будівельні роботи та орендоване
приміщення не забезпечено електроенергією, теплом, водою, підведенням
каналізації та зовнішньою охороною.

Відповідно до ч.1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК
України цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не
суперечать. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно
до положень ст. 22 ЦК України  в особи
виникає право на відшкодування завданих збитків за наявності складу цивільного
правопорушення:  порушення цивільного
права чи інтересу; завдання збитків та причинний зв”язок між порушенням права  та збитками.

Для встановлення суб”єктивного цивільного
права на відшкодування заподіяних збитків необхідне кореспондування обов”язку
іншій особі. Для настання цього обов”язку в іншої особи необхідна наявність
винної поведінки, тобто заподіяння збитків умисно чи з необережності.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа,
що порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше
не встановлено законом або договором.

Таким чином, обов'язок відшкодувати збитки
покладається на боржника лише при наявності його вини у невиконанні чи неналежному
виконанні зобов'язання, крім випадків, коли чинним законодавством або договором
прямо передбачена відповідальність незалежно від вини.

Тобто, на позивача покладається обов'язок
доказування факту порушення зобов'язання або недодержання правил здійснення
господарської діяльності, розміру зазнаних збитків, наявності вини відповідача,
та причинного зв'язку між порушенням зобов'язання відповідачем та збитків, які
виникли у позивача внаслідок такого порушення.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Господарського суду м.Києва від 13.12.2006р. у справі  №35/349, залишеного без змін Постановою
Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2007р., встановлено факт
невиконання  ТОВ “ Госпторг” взятих на
себе зобов”язань за Договором оренди щодо забезпечення приміщення
електроенергією, опаленням, водопостачанням, зовнішньою охороною, що спричинило
неможливість використання  СПД-фізичною
особою ОСОБА_1 наданого йому в оренду приміщення.

Вказані факти були також встановлені в
судовій справі за №30/135-36/336-2/429.

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України факти,
встановлені рішенням господарського суду ( іншого органу, який вирішує
господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, є встановленим порушення
цивільного права та інтересу позивача з боку ТОВ “Госпторг” щодо можливості
використання позивачем наданого йому в оренду приміщення.

Однак, на підставі сукупної оцінки наявних
у справі доказів не встановлено факту безпосереднього причинного зв”язку між
заявленою позивачем до стягнення сумою збитків і порушенням відповідачами права
та інтересу з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Збитками, зокрема,  є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить
зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які
особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Частиною 3 статті 22 ЦК України передбачено
відшкодування збитків у повному обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

В силу ст. 224 Господарського кодексу
України під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона
одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил
здійснення господарської діяльності другою стороною.

За приписами статті 225 Господарського
кодексу України  до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення,
включаються:

-          вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

-          додаткові витрати ( штрафні санкції,
сплачені іншим суб”єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених
матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення
зобов”язання другою стороною;

-          неодержаний прибуток ( втрачена
вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі
належного виконання зобов”язання другою стороною;

-           матеріальна компенсація моральної
шкоди у випадках, передбачених законом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
позивачем  до складу збитків включено:

- суму заробітної плати, яку позивач,
модельєр-конструктор, технолог, механік і майстер-наставник мають отримувати на
протязі всього організаційно - підготовчого періоду у розмірі 180000грн;

- суму коштів на підготовку 8-учнів, з
розрахунку 10грн. на одного учня в день на протязі одного року у розмірі
18160грн.;

- суму вартості перевезення і наладки
обладнання у розмірі 6360грн.;

- суму вартості виготовлення колодок,
різаків, шаблонів, яка складає 14216грн.;

- суму вартості реклами, яка складає
750грн;

- суму вартості сировини і матеріалів для
виготовлення 360 пар літнього взуття у розмірі 21600грн.;

- суму внесків у пенсійний фонд, що складає
57600грн;

-
суму податків у розмірі 7200грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст.36 ГПК України письмовими
доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають
значення для правильного вирішення спору.

За приписами ст.34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Колегією суддів встановлено, що  заявлені позивачем до відшкодування  збитки
не обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили
про здійснення ним фактичних дій, направлених на організацію діяльності
майстерні по пошиву та ремонту взуття, а саме:

-          купівлі  матеріалів чи технологічних розробок, які
перелічені у Додатку №1 до позовної заяви;

-          затвердження фактичної кількості
працівників, які мали працювати у позивача та сприяти діяльності майстерні по
пошиву та ремонту взуття;

-          не надано доказів про укладення
трудових договорів з модельєр-конструкторами, технологами, механіка, майстра
відповідно до вимог ст. ст.24 та 24-1 КЗпП України, в яких має бути зазначений,
зокрема,  строк трудового договору та
розмір заробітної плати;

-          відсутні дані про фактично виплачену
заробітну плату зазначеним працівникам ;

-
не надано жодних доказів щодо реальних затрат щодо перевезення і
наладки обладнання; не доведено, яке саме обладнання, його кількість
позивач мусить перевозити і куди;

-
відсутні докази щодо витрат на розробку моделей, не доведено та не
знайшло свого документального підтвердження, хто розробляв чи хто повинен був
розробляти моделі; не надано чеків, які виставлялися за дизайнерські послуги;

- не надано жодних чеків, які б
підтверджували розробку чи купівлю моделей колодок, різаків та шаблонів. З
наданого позивачем чеку з перепусткою на завод „Полімер" не вбачається, що
саме Суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 отримував та оплачував колодки
у кількості 10 пар на суму 558грн.60коп.;

-          не надано відомостей про прийняття на
роботу 8 учнів відповідно до положень глави Х111 КЗпП України, та про їх норми
виробітку, які згідно зі ст..193 КЗпП України для робітників віком до
вісімнадцяти років встановлюються виходячи з норм виробітку для дорослих
робітників пропорційно скороченому робочому часу для осіб, що не досягли
вісімнадцяти років.

З
наданих  позивачем  договорів
на виробничу практику від 17.09.2001р., від 16.01.2002р., договору без
номеру та дати, який діяв до 20.06.2003р., вбачається, що всі вони укладені між
Професійно-технічним училищем та МПП фірми „ЕЙТ", а не Суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1.

Позивачем не надано документів, які свідчили б
про розробку саме 20 нових моделей взуття та не доведено, чому саме 20, а не
іншу кількість нових моделей позивачу необхідно розробити; не надано договорів
про замовлення на виготовлення даних моделей, не доведено суду про можливості
їх продажу.

Позивач не надав  документів, які свідчили б про виготовлення
саме 360 пар літнього взуття; не доведено, чому саме 360 пар літнього взуття
позивачу необхідно виготовити, та не доведено суду про можливість їх продажу.

Позивачем також не обґрунтовані вимоги щодо
стягнення збитків, які йому заподіяні сплатою чи не сплатою  податків та сумою внесків у Пенсійний фонд.

Таким чином, викладене свідчить про те, що
пред”явлені позивачем до стягнення збитки у вигляді витрат, які позивач мусить
зробити для поновлення свого пропущеного права, не обґрунтовані та не свідчать
про наявність причинного зв”язку між діями ЗАТ „Жилкомунсервіс", ТОВ
„Госпторг" та витратами, які позивач мусить зробити.

З огляду
на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов
вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог на
суму 347588 грн.

Колегія суддів зважає також на те, що суд
першої інстанції правомірно частково задовольнив заявлену у сумі 2250грн.
вимогу позивача про стягнення суми вартості реклами, враховуючи те, що
позивачем підтверджено документально понесення витрат, які позивач поніс за
оплату візиток та об'яв, що підтверджено квитанцією до прибуткового касового
ордеру №334 від 09.07.2002р.

Стягнення вартості реклами підлягає з першого
відповідача-Закритого акціонерного товариства „Жилкомунсервіс" у сумі 1500
грн., оскільки на цей час договірні стосунки на спірне приміщення існували між
позивачем та Закритим акціонерним товариством „Жилкомунсервіс".

Судом першої інстанції підставно відмовлено
в задоволенні вимоги про стягнення 750грн. вартості заочної участі у виставці,
оскільки позивач не підтвердив свою заочну участь у міжнародній виставці.
Надана позивачем ксерокопія інформаційного листа Міжнародної спеціалізованої
виставки  взуття  від
17-20 жовтня 2006р. не відповідає вимогам ст.ст.32-36 ГПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують
висновки  суду першої інстанції з огляду
на вище викладене.

В силу ч.3 ст.129 Конституції України до
основних засад судочинства належать, зокрема, законність, рівність усіх
учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно з положеннями ст. 43 ГПК  України судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь
у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає,
що рішення суду першої інстанції, яким
частково задоволені  позовні
вимоги, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не
вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни
оскаржуваного рішення.

Судом першої інстанції  правильно дотримані вимоги ст.49 ГПК України
щодо покладення судових витрат на позивача та відповідача1 пропорційно розміру
задоволених вимог.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.
Апеляційну скаргу Суб”єкта підприємницької діяльності-фізичної особи-
ОСОБА_1 на рішення Господарського суду
м. Києва  від 25.07.2007 року  залишити без задоволення.

2.          Рішення Господарського суду  м. Києва
від 25.07.2007 року у справі № 18/31
залишити без змін.

3.
Матеріали справи  № 18/31 направити до
Господарського суду  м. Києва.

Головуючий суддя

Судді
Коршун Н.М.